Ve stínu sfingy

James Rollins

(2010)

Hodnocení:

***

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Pro děti a mládež

Ve stínu sfingy je druhý román série Jake Ransom. Autorem je mistr dobrodružných thrillerů James Rollins. Pomocí hodinek svého otce se Jake Ransom snaží vrátit do Kalypsa, což je město na prapevnině Pangaea. Rozhodl se zjistit, zda jsou jeho rodiče mrtví nebo se ztratili někde v čase. Je si jistý, že klíčem k tajemství zmizení rodičů je nápis uvnitř hodinek. Místo do Kalypsa je však vržen do podivné pouštní země. Tam se k němu přidávají mayská dívka Marika, římský chlapec Pandor, Bach´uuk a také Jakeova sestra Kady. Jsou ovšem zajati krásnou mladou princeznou Nefertiti. Také ona se musí brzy bránit posluhovačům Krále lebek. Jake má u sebe předmět, který král touží vlastnit více než cokoli jiného. Je to věc, která dává majiteli obrovskou moc a kontrolu nad děsivou Kvílející sfingou. Začíná závod s časem, Král lebek nesmí vyhrát. Kdyby se tak stalo, nic na světě ho nezastaví.

James Rollins

Fantastický svět

Jakea Ransoma

Ve stínu sfingy

JAKE RANSOM se hodlá s pomocí otcových hodinek vrátit do Kalypsa, města na prapevnině Pangaee, kam kdosi svedl zástupce různých starověkých civilizací a kde Jake prožil své první dobrodružství. Místo toho končí v podivné pouštní zemi, kde se k němu připojí jeho přátelé Marika, Pindor a Bach’uuk, stejně jako Jakeova sestra Kady. Než se všichni stačí rozhodnout, co by měli podniknout dál, padnou do zajetí krásné mladé princezny Nefertiti.

Brzy se však i ona musí bránit posluhovačům Krále lebek, neboť Jake má u sebe věc, po níž Král lebek touží nade vše, předmět, který propůjčuje svému majiteli obrovskou moc včetně kontroly nad děsivou sfingou.

V NOVÉM DOBRODRUŽSTVÍ MUSÍ JAKE RANSOM ZÁVODIT S ČASEM. ABY PŘELSTIL KALVERA REXE. POKUD KRÁL LEBEK VYHRAJE, NIC NA SVĚTĚ HO NEZASTAVÍ.

foto © David Sylvain

JAMES ROLLINS se narodil v Chicagu v Illinois roku 1961 jako jedno ze sedmi dětí. Je autorem řady napínavých dobrodružných románů. V češtině dosud vyšlo: Podzemní říše, Pohřbeno v hlubinách, Písečná bouře, Mapa z kostí, Ledový ostrov, Černý řád, Amazonie, Jidášův kmen, Fantom hlubin, Poslední orákulum, Klíč soudného dne, Oltář ztraceného ráje a Stín krále lebek.

Vystudoval veterinární lékařství a poté si zřídil praxi v kalifornském Sacramentu. Jako amatérský potápěč a nadšený jeskyňář tráví většinu volného času pod zemí nebo pod vodou.

Jestliže chcete o autorovi vědět víc, navštivte jeho webové stránky: www.jamesrollins.com

V nakladatelství BB/art již vyšlo:

Ve stínu sfingy

Fantastický svět Jakea Ransoma

JAMES ROLLINS

Přeložil Zdík Dušek

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2011

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2011 by James Rollins

Map by Gary Tong. Illustration by Joel Tippie.

All rights reserved.

Z anglického originálu Jake Ransom and the Howling Sphinx

(First published by HarperCollins Children’s Books, New York)

přeložil © 2011 Zdík Dušek

Redakce textu: Marta Rottová

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Grafická úprava obálky © 2011 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7461-032-5

Pro Carolyn,

za to, že neustále přináší kouzlo do našich životů

PODĚKOVÁNÍ

Nejlépe se putuje s přáteli po boku a ani druhý výlet do Pangaey nebyl výjimkou. Nejprve musím vyjádřit uznání celé skupině kritiků, jejichž neúnavné úsilí knihu vytříbilo do zářivého lesku: Penny Hillové, Stevovi a Judy Preyovým, Davovi a Willovi Murrayovým, Caroline Williamsové, Chrisi Croweovi, Chrisi Smithovi, Joshi Harrisovi, Johnu Keesovi, Lee Garrettovi, Dennymu Graysonovi, Leonardu Littleovi, Kathy L’Ecluseové, Scottu Smithovi a Sally Barnesové. Nikde nenajdete lepší skupinu detailistů, odborníků na techniku a recenzentů. Kromě toho děkuji i Carolyn McCrayové, která je sama skvělá spisovatelka, a Davidu Sylvianovi, který odvádí nevděčnou práci v zákulisí – oba jste mi zjednodušili těžký rok a pomohli jste při vzniku této knihy. Zvláštní poděkování patří všem v nakladatelství HarperCollins, zejména editorce Barbaře Lalickiové za její andělskou trpělivost i nevšední obratnost při vyprávění příběhů. Bylo by ode mě krajně nezdvořilé, kdybych nepoděkoval dvěma dalším lidem, kteří mě doprovázeli na každém kroku celé cesty: svým agentům Russu Galenovi a Dannymu Barorovi. Jako vždy musím zdůraznit, že všechny omyly ve faktografii i detailech padají plně na má bedra.

PROLOG

Údolí králů

V takové bouři nedokáže nikdo přežít příliš dlouho.

Egyptem se hnala oblaka červeného písku ze Sahary. Bouře zastínila slunce a rozrostla se do takových rozměrů, že ji bylo vidět z oběžných družic. A na zemi to nebylo o nic lepší. Nešťastníkům, které bouře zastihla venku, odíral vítr každý centimetr odhalené kůže jako smirkový papír.

Stařec ale věděl, že musí poslechnout pokyn.

Profesor Násor Chouri byl správce Káhirského muzea a přední odborník na egyptský starověk. Teď se shrbeně prodíral proti štiplavému větru, snědou, ošlehanou tvář mu zakrýval šátek a na očích měl ochranné brýle.

Cestou přes Údolí králů viděl sotva dál než na pár centimetrů, ale cestu dobře znal, jako každý egyptský učenec. Ve zdejším bludišti vápencových kopců a písečných brázd byli už po tisíciletí pohřbeni egyptští faraóni včetně slavného Tutanchamona.

Násor měl však namířeno mnohem dál, za oblast, kde provádí své výzkumy většina archeologů. Pachtil se proti bouři do údolí, směrem k novému místu vykopávek. Náhodnému přihlížejícímu by výkop připomínal obyčejnou studnu na přivedení vody do této vyprahlé země. Na průkazech, uniformách i vybavení místních pracovníků se skvěli černí gryfové, známé logo společnosti, která vykopávky financovala.

Bledsworthovy strojírny, s. r. o.

Společnost podporovala mnoho takových dobročinných podniků v celé oblasti. Násor ale znal skutečný cíl tohoto konkrétního projektu a platili mu dost vysokou sumu za to, aby ho udržel v tajnosti.

Teď si ho zavolali.

Našli snad to, co hledali?

To přece není možné…

I v horkém saharském ovzduší se Násor zachvěl. O chvíli později dorazil k místu vykopávek – všichni dělníci uprchli před bouří, takže se okolí nořilo do tmy. Násor prošel mezi opuštěným nářadím a hromadami zeminy k díře ve svahu kopce. Vstup uzavíraly ocelové dveře v dřevěném rámu.

Naťukal kód do klávesnice bezpečnostního systému a dveře se otevřely. Násor na prahu zaváhal. I když kolem kvílela bouře, nechtělo se mu vstupovat dovnitř. Chodba vedla strmě dolů a osvětlovaly ji jen planoucí pochodně upevněné do držadel ve stěnách.

Násor nasucho polkl a vešel do nitra kopce. Poryv větru za ním s hlasitým zaduněním přibouchl dveře. Násor polekaně nadskočil a rychle se vydal kupředu.

Čím dřív tu budu hotový, tím rychleji se vrátím domů.

Chodba se nořila stále hlouběji a stěny z neopracovaného vápence brzy nahradily kamenné bloky. Před Násorem se objevily staré schody vedoucí dolů, do ještě větších hlubin. Násor postupoval ve světle pochodní dál, i když se chodba zužovala, jako kdyby se ho stěny pokoušely zadržet. Neměl na výběr. Musel jít, i když mu po zádech stékal pot.

Chodba konečně vyústila do rozlehlé místnosti s klenutým stropem a se stěnami popsanými hieroglyfy. Vedly odtud další chodby, ale Násor nedokázal odtrhnout pohled od černých soch, které lemovaly okolní stěny. Byli to do nejmenších detailů propracovaní egyptští válečníci z doby Staré říše. Každá socha představovala originál, ale všichni muži měli jeden společný znak: tváře zrůzněné hrůzou. Jejich vytřeštěné pohledy se soustředily na hlavu kamenného hada uprostřed místnosti.

Had byl vysoký jako Násor a podle rozšířeného lemu za hlavou se očividně jednalo o kobru. Tato kobra však měla tři oči: dvě vytesané do vápence na obvyklých místech a třetí na temeni. V tomto třetím oku se odrážely plameny pochodní a oko svítilo krvavou červení. Tvořil ho drahokam o velikosti pěsti, ve tvaru zploštělé koule.

Násor se k němu nevěřícně přiblížil.

Zastavil ho chraplavý hlas z protější chodby. Mluvčí zůstával ukrytý ve stínech a ze tmy se nesla jen jeho skřípavá slova.

„Víš, co to je…“

Násor ten hlas znal – to on ho povolal na tajnou schůzku. Patřil muži, který si koupil Násorovo mlčení tím, že zaplatil za lékařské ošetření pro jeho umírající ženu. Ty peníze jí zachránily život. Násor nikdy nelitoval, že přistoupil na mužovu dohodu.

Až dosud.

Od začátku si byl jistý, že se ten muž žene za pouhým přeludem, za předmětem z temné pověsti. Proč mu neumožnit vykopávky na místě, o které nikdo jiný neměl zájem, v honbě za artefaktem, který téměř nikdo nepovažoval za skutečný? Nikdy nečekal, že se Bledsworthovým strojírnám podaří něco najít.

„Poznáváš to oko?“

Násor ho skutečně poznával. Odpovídalo popisu z dávné Thovtovy knihy. Nahlas vyslovil jeho jméno: „Reovo oko.“

„Podej mi ho…“

Ze stínů chodby se natáhla ruka v železné rukavici. Prsty se se zaskřípěním rozevřely.

Násor nedokázal odmítnout. Klopýtavě se vydal k soše a sáhl pro jasné oko. Těsně u drahokamu cítil, jak se mu ježí chloupky na prstech. Ztuhl. Vnímal zvláštní sílu, která z kamene vyzařovala, a v uších mu duněl vlastní tep, ale i přes něj slyšel opakovaný příkaz.

„Podej mi ho…“

Násor se sebezapřením sevřel prsty kolem drahokamu. Paží mu projel elektrický šok, ale rychle zvedl oko z očního důlku, odpotácel se o několik kroků zpátky a podíval se na předmět ve své ruce.

Drahokam byl dvakrát větší než jeho pěst. V jeho naleštěném povrchu se leskla ohnivá záře a blyštila se tisíci odstíny. Násor znal z geologie dost na to, aby věděl, že svírá rubín, drahokam, který byl v této oblasti velice vzácný. Jeho cena se ani nedala vyčíslit. Byl dokonalý, až na kaz z jedné strany. Násor přejel palcem po eliptické žíle černého obsidiánu, která probíhala po jednom boku drahokamu.

Díky ní drahokam připomínal oko.

Násor se podíval na sochu.

Hadí oko.

Muž, který si ho najal, vystoupil z chodby. Kolem jeho postavy vířily stíny zakrývající jeho rysy.

Násor šokovaně couvl. I přes svou hrůzu si byl jistý jednou věcí. Jestli je pravdivá třeba jen polovina legend o Reově oku, nesmí ten drahokam nikomu dát, a už vůbec ne tomu cizinci ve stínech.

Od temné postavy k němu dolehl chladný smích, jako kdyby si muž četl Násorovy myšlenky. „Nemáš kam utéct…“

Násor se přesto pokusil o útěk. Otočil se k chodbě vedoucí zpátky na povrch. Musí odnést Reovo oko pryč od toho nestvůrného muže. Jestli se mu podaří doběhnout nahoru a vrátit se do muzea…

Udělal první krok – nebo to aspoň zkusil. Chodidla měl však náhle studená jako led a vypověděla mu poslušnost. Podíval se dolů a nevěřícně zalapal po dechu. Jeho boty se změnily v kámen a splynuly s vápencovou podlahou.

Ne, nejen jeho boty.

Tělem mu stoupal chlad. Přihlížel, jak se jeho nohy a pás postupně mění v kámen. Snažil se pohnout, ale chlad se dál šířil jeho břichem, hrudí a nakonec i pažemi.

Rubínové oko náhle svíraly kamenné prsty.

„Ne,“ zasténal s hrůzou.

Vyděšeně se podíval na řadu egyptských válečníků a uvědomil si, že má ve tváři stejný výraz jako oni. Náhle pochopil, proč sem byl povolán.

„Kletba stihne každého, kdo se pokusí vzít oko z místa jeho posledního odpočinku,“ zasípala na něj černá postava.

Hlas se blížil. Násor se nemohl ani otočit, protože mu znehybněl krk. Obelstili ho, aby odvěká kletba dopadla na něj.

Vzepjal se k poslednímu výkřiku: „NESMÍTE…“ Další slova mu však odumřela na rtech s tím, jak se jeho jazyk změnil v kámen.

„Právě naopak. Musím…“ zašeptal mu hlas do ucha.

Kolem něj se natáhla mužova paže. Drahokam sevřely železné prsty a vyprostily ho z Násorovy kamenné ruky. Násor se chtěl otočit, aby se podíval do tváře muži, který ho přivedl na smrt. Už se ale nemohl hýbat, nemohl mluvit a nemohl ani dýchat. Zvuky k němu doléhaly jako z velké dálky a zorné pole mu rychle černalo, ale ještě zaslechl poslední mužovu výhrůžku – nebyla namířena proti němu, ale proti někomu jinému. Ta ledově chladná slova ho provázela na cestu do temnoty.

„Jake Ransom bude trpět.“

První část

O tři týdny později

1. kapitola

OHNIVÉ OČI

Většinu dní člověka nikdo nekope do hlavy.

Pro Jacoba Bartolomewa Ransoma šlo jen o další normální pondělí. Ležel na modré žíněnce, zvonilo mu v uších a před očima mu tančily jiskřičky. Při blokování soupeřova kopu byl o vteřinu pomalejší, než být měl.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se ho druhý chlapec.

Brandon Phan, o dva roky starší než Jake, byl hvězdný žák Školy taekwondo v severním Hampshiru a držitel juniorského černého pásu. Byl z poloviny Vietnamec, což se však dalo poznat jen z nepatrně sešikmených koutků očí, jako kdyby se každou chvíli měl rozesmát. Podal Jakeovi ruku, aby mu pomohl vstát. Stejně jako Jake měl na sobě přepásanou bílou uniformu gi.

Jake se chytil nabízené ruky a nechal se zvednout. „Dostal jsi mě,“ řekl a zavrtěl hlavou. „Jako kdyby mě kopl kůň.“

Brandon se zazubil. Trénovali spolu tři měsíce. Jakeovi nestačily obvyklé tři hodiny týdně. Chtěl víc. Naštěstí si ho Brandon oblíbil a souhlasil, že mu pomůže. Ještě na patnáct minut měli tělocvičnu dojang sami pro sebe.

„Lepšíš se,“ poznamenal Jakeův kamarád. „Za chvíli budeš učit ty mě.“

„Jo, jasně.“ Jake potřásl hlavou, aby si ji pročistil.

Musel však připustit, že se opravdu lepší. Minulý týden vyměnil modrý pás za červený. Nová barva měla sloužit jako varování ostatním, že student bojového umění dosáhl určité zručnosti, ale ještě nikoliv sebeovládání černého pásu.

Jake s takovým hodnocením musel souhlasit.

V posledních týdnech na sebe kladl příliš velké nároky, což si vyžádalo svou daň v podobě neukázněnosti a ledabylosti, nemohl si však pomoci. Pomalu končil červen, ale události, k nimž došlo před třemi měsíci, zůstávaly v jeho paměti čerstvé, jako kdyby se odehrály teprve včera. Zrovna dnes ráno se Jake s výkřikem vzbudil zamotaný do přikrývky a v polospánku ještě zápasil s okřídleným netvorem z nočních můr.

V onom snu se dostal zpátky do pravěku, do časů, kdy se ještě světadíly nerozdělily do současné podoby a veškerou souš tvořil jediný superkontinent Pangaea, tedy přeloženo „Celý svět“.

A opravdu hostil všechny možné světy.

Jake ho navštívil, ne ve snu, ale ve skutečném životě.

Postupem času se na něm ocitly kmeny Mayů, Egypťanů, Římanů, Vikingů, amerických indiánů a mnoha dalších, které kdosi vytrhl z jejich času a přenesl do divoké krajiny s dinosaury a prehistorickými džunglemi, kde zůstaly uvězněné. Všechny ztracené kmeny musely spolupracovat a našly si útočiště v údolí Kalypsa, chráněném prastarou technologií z Atlantidy.

V noční můře z poslední noci se Jake na Pangaeu vrátil. Pronásledovalo ho hejno okřídlených nestvůr zvaných grakylové, obludných pomocníků Kalvera Rexe, krutého Krále lebek. Ještě teď Jake v duchu slyšel skřeky grakylů, jako kdyby po něm Král lebek pořád pátral.

A možná ho opravdu hledal.

Jake musel být připraven na vše.

Brandon o krok ustoupil a zadíval se na Jakea ocelovým pohledem, jako kdyby mu četl myšlenky. „Připravený?“

To byla dobrá otázka. Rozhodně by měl být. V posledních dnech mu v hrudi vzrůstal podivný tlak jako před blížící se bouří.

„Jdeme na to.“ Jake si odhrnul pískově plavé vlasy z čela a zaujal obranné postavení na špičkách chodidel.

Brandon byl sice starší, ale velikostí se mu Jake vyrovnal. Jake se pozorně díval soupeři do tváře, aby odhadl, z které strany přijde útok. Japonci učí, že by člověk vždy měl sledovat oči protivníka. Číňané věří, že je lepší vnímat soupeře jako celek.

Brandon pozoroval Jakea s nemenší ostražitostí – najednou ale vytřeštil oči a zahleděl se někam za něj. Jakeovi se zježily chloupky v zátylku. Instinktivně si přidřepl a otočil se. Prosklené průčelí školy se roztříštilo. Ze silnice vletěl na chodník černý sedan a vyrazil přímo k nim.

Jake v poslední vteřině strhl Brandona stranou. Přední nárazník sedanu se mu otřel o špičky, Jake dopadl a několikrát se s Brandonem překulil.

Sedan projel kolem nich a s hlasitou ránou narazil do zadní stěny tělocvičny.

Jake vyskočil na nohy a zvedl ze země ohromeného Brandona.

Motor auta zakašlal a zhasl. Z pomačkané kapoty se vyvalil kouř.

Jake vykročil k vraku. Srdce mu bušilo jako o závod, ale musel se přesvědčit, jestli někdo nebyl zraněn.

„Opatrně,“ varoval ho Brandon.

Jake cítil pach benzinu. Zpod vozu, z nějž se kouřilo, vytékala olejnatá tekutina. Z ulice k nim doléhaly výkřiky. K místu nehody běželi další lidé – jestli se jednalo o nehodu.

Dým zhoustl a Jakeovi přejel po zádech mráz. Přistoupil ke kapotě a nahlédl zadním okénkem dovnitř. Očekával, že za volantem spatří zhroucenou postavu řidiče.

Nikdo tam však nebyl.

Ještě o krok se přiblížil. Benzin mu obléval bosé prsty na nohou a v očích ho pálil kouř, ale musel si být jistý. Nemohl někoho nechat napospas hrozícímu požáru. Naklonil se k postranním okénkům a podíval se na přední i zadní sedadla.

Nikde nikdo.

Jak je to možné?

„Jakeu!“ vykřikl Brandon.

Jake odtrhl pohled od vnitřku liduprázdného auta. Zpod kapoty vyšlehly plameny.

Jake uskočil a vyhrkl na Brandona: „Utíkej!“

Sprintem vyběhli k roztříštěnému oknu. Před budovou už se shromáždil menší dav lidí a z dálky znělo houkání sirén.

„Ustupte!“ zaječel Jake ve chvíli, kdy s Brandonem proskočili prázdným okenním rámem jako dvě polekané gazely.

Stihli to na poslední chvíli.

Za nimi zaduněla exploze a tlaková vlna Jakem smýkla ke srocenému davu. Vzápětí ji následoval poryv horka. Jake se otočil. Jako kdyby se díval do pece. Zadní část místnosti vyplňovaly plameny a nad nimi se převalovala oblaka dýmu jako nějaká živá bytost.

Jake měl na chvíli dojem, že na sebe dým bere podobu temné postavy. V kouři se otevřely dvě oči s tančícími ohnivými jazyky a zahleděly se na něj.

Jake si ohromeně vzpomněl na události před třemi měsíci.

V duchu se vrátil do pravěkého světa Kalypsa, krčil se ve vchodu do Kukulkánova chrámu a díval se, jak k němu kráčí Král lebek, zahalený stíny a s planoucíma očima. Kalverum Rex byl alchymista, který se zabýval krvavou magií a proměňoval normální zvířata v nestvůrně tvory. Chtěl vládnout celé Pangaee a podřídit všechny obyvatele své vůli. Jake už se s ním jednou setkal a úspěšně se mu postavil.

Teď se díval do týchž očí znovu. Okolní svět potemněl a Jake nevnímal nic než upřený plamenný pohled, který se do něj vpíjel a přikovával ho na místě. Snažil se proti němu bojovat, ale cítil, jak nad sebou ztrácí vládu…

Vtom zahoukala ohlušující hasičská siréna a silueta v kouři se rozplynula. Jake se ohlédl na červené nákladní auto, které právě zastavovalo u chodníku.

Nastal zmatek.

Nějaký zdravotník ho zběžně vyšetřil, přejel mu rukama po těle, aby si ověřil, že Jake není zraněný, odvedl ho pryč a posadil ho na lavičku v nedalekém parku. Kromě lehce sežehnutých vlasů (které hrozně páchly) se Jakeovi nic nestalo. Dokonce si ani nepořezal bosá chodidla o skleněné střepy. Přes ramena mu hodili teplou přikrývku. O Brandona se postarali stejně.

Po celou dobu Jake sledoval hořící školu. Do ohnivého pekla tryskalo několik proudů vody ze stříkaček. Jake se díval, jestli se z plamenů nevynořuje další démon.

Šťouchl loktem do Brandona, který seděl vedle něj. „Neviděl jsi… ve škole… netvora s ohnivýma očima?“

Brandon zavrtěl hlavou a podíval se na Jakea tak, jako kdyby se bál, že se jeho kamarád zbláznil.

Jake se několikrát nadechl a uvědomil si, že Brandon má pravdu. Byl v šoku a určitě se mu jen vrátily noční můry z Pangaey.

Stranou právě jeden policista vyslýchal svědka, statného muže, který držel na vodítku zvíře připomínající křížence mezi krysou a smetákem.

„…pak z kopce přijelo auto. Pořád zrychlovalo.“ Muž ukázal na příkrý svah ulice Hollyhock Lane a pažemi pantomimicky znázornil jízdu sedanu. „Profrčelo přes křižovatku těsně kolem mě a vjelo do toho okna. Je to zatracená klika, že nikdo nepřišel o život.“

To nebyla klika, pomyslel si Jake. Kdybych byl o zlomek vteřiny pomalejší…

Policista si čmáral poznámky do notesu. „Za volantem nikdo neseděl?“

„Nikoho jsem neviděl,“ potvrdil svědek.

Policista se zamračil a zavrtěl hlavou. „Někdo asi nechal nahoře na kopci běžet motor a zapomněl zatáhnout ruční brzdu. Víte jistě, že jste si nevšiml nikoho podezřelého? Nikoho, kdo třeba utíkal pryč?“

„Je mi líto. Ale tím směrem jsem se moc nedíval. Sledoval jsem to auto.“

Policista si unaveně povzdychl a Jake měl sto chutí ho napodobit. Takže to byla jen nehoda.

Vstal a strhl ze sebe přikrývku.

„Co to děláš?“ zeptal se Brandon. „Řekli nám, abychom tu počkali na rodiče…“ Zajíkl se, když mu došlo, co řekl.

Vykoktal omluvu, ale Jake nad tím jenom mávl rukou. Kdyby měl čekat na svoje rodiče, čekal by hodně dlouho.

Podíval se na okolní chaos: blikající majáky, houkající sirény a křičící hasiče. Nic z toho však nevnímal. Místo toho si představil svou matku a otce. Poslední vzpomínka na ně byla navěky zakletá do fotografie, na níž rozesmátě pózovali na archeologickém nalezišti ve Střední Americe, v loveckých oblecích khaki barvy, a v rukách drželi kámen s vyrytým mayským hieroglyfem.

O týden později zmizeli.

To se stalo před třemi lety a od té doby je nikde nikdo neviděl. Vyšetřovatelé dospěli k závěru, že je zabili lupiči, ale Jake věděl, že to není pravda. Tušil, že za jejich příběhem se skrývá něco víc a že stopy rodičů vedou do Pangaey.

Před třemi měsíci se se svou sestrou Kady náhodou sám ocitl v té divoké, pravěké zemi. Spřátelili se s tamějšími lidmi, přežili válku s Králem lebek a nakonec objevili záhadné vodítko ke skutečnému osudu svých rodičů.

Jake se v duchu vrátil do Kukulkánova chrámu v údolí Kalypsa, prošel kolem jeho krystalového srdce a sestoupil do spodní místnosti s velkým kalendářním kolem Mayů vyrobeným z ryzího zlata. Právě v mechanismu tohoto obřího stroje našel otcovy kapesní hodinky. Slova, která matka vyryla do jejich pláště, znal nazpaměť.

Mému milovanému Richardovi,

kousek zlata jako symbol našeho desátého společného oběhu kolem Slunce.

S veškerou láskou pod hvězdami,

Penelope

Byl to dárek k výročí. Ať si ale Jake promítal svůj objev v mysli, kolikrát chtěl, pořád nenacházel odpovědi. Co ty hodinky znamenaly? Jsou jeho rodiče naživu? Ztratili se někde v čase?

Neměl tušení.

Věděl jen, že musí najít pravdu.

I teď, když stál bosý na ulici v bojovém úboru, sevřel odhodlaně ruce v pěst. Chyběla mu trpělivost, aby tady dál čekal. Kousek odtud nechal zaparkované svoje horské kolo. Chtěl se co nejrychleji vrátit domů.

Právě se otáčel k Brandonovi, aby mu oznámil, že odchází, když z davu vyběhl štíhlý muž a objal Jakeova kamaráda. „Jsi v pořádku, synku?“

Brandonově odpovědi nebylo rozumět, protože chlapec měl tvář zabořenou v otcově hrudi. Jake u otce se synem jasně viděl společné rysy: tmavé oči a černé vlasy. Občas si dával poslední fotografii rodičů vedle zrcadla v koupelně a srovnával ji se svým odrazem. Po otci zdědil postavu a pískově světlé vlasy, ale po matce zase modré oči a drobný nos. Pohled do zrcadla mu nabízel aspoň malou útěchu, jako kdyby ho přibližoval jeho rodičům.

Přihlížel, jak se otec se synem objímají. Nedokázal odtrhnout pohled od takového projevu náklonnosti, i když v něm vyvolával smutek a marnou touhu, doprovázenou slabým bodnutím žárlivosti. Styděl se za to, ale nemohl si pomoct.

Brandon se vymanil z otcova objetí a starostlivě se zamračil. „Jakeu, jestli chceš, můžeme tě odvézt domů.“

Jake o dva kroky couvl a zavrtěl hlavou. Musel polknout, aby mohl promluvit. „Já… mám tu kolo.“

„Odvoz není problém, synku,“ řekl Brandonův otec Jakeovi.

Jake se při tom oslovení naježil. Tohle není jeho táta.

„Děkuju, pane Phane, ale radši pojedu sám.“

Brandonův otec zaváhal, ale pak položil svému synovi ruku na rameno. „Pokud opravdu chceš…“

Jake přikývl a vykročil ke svému kolu. Do chodníku pražilo slunce a beton ho pálil do chodidel. Přidal do kroku. Nepohánělo ho ale jen horko. Potřeboval odtud co nejrychleji vypadnout.

U kola se ještě naposledy ohlédl po škole, z níž stoupal dým. Vypadalo to, že další trénink bude odložen přinejmenším o týden. Mezitím však nebude zahálet. Doma na něj čekaly knihy a štosy článků. Navíc měl se strýčkem Edwardem na zítra domluvený výlet do Amerického muzea přírodních dějin v New Yorku. Za pár dní otvírají novou egyptskou výstavu a Edwardův kamarád jim zařídil prohlídku už teď.

Najednou za hasičským vozem zahlédl postavu mohutného muže, zastíněnou oblakem kouře. Postava vyčnívala z davu nejen kvůli černému obleku s úzkými proužky, ale také svou medvědí velikostí. V další vteřině obr ustoupil za hasičské auto a zmizel Jakeovi z očí.

Jake sebou trhl.

To přece nemohl být…

Zašeptal mužovo jméno, jako kdyby se ho snažil vylákat zpátky na otevřené prostranství. „Morgan Drummond.“

Obr se však neobjevil a Jake si nebyl jistý, jestli se mu to jen nezdálo.

Mohlo se jednat o kohokoliv: například o kapitána hasičů nebo policejního náčelníka. Přes kouř toho muže pořádně neviděl. Navíc, co by tu Drummond dělal? Jake ho naposledy viděl v londýnském Britském muzeu. Drummond šéfoval bezpečnostní službě Bledsworthových strojíren, společnosti, která sponzorovala poslední archeologické vykopávky Jakeových rodičů.

Jakeovi se to vůbec nelíbilo. Netušil, co má Bledsworthova firma společného se zmizením rodičů, ale určitě tu byla nějaká spojitost.

Dobře si pamatoval na sponu v Drummondově kravatě. Měla tvar gryfa – zpola orla a zpola lva – jako na logu společnosti.

V Pangaee Jake viděl stejný symbol vypálený do jílce meče grakylského pána, vůdce nestvůrně legie Krále lebek. I samotní grakylové trochu připomínali gryfy.

Jak to ale všechno souviselo?

Jake se stále díval zpátky ke škole, jestli se ten muž znovu neobjeví. Po minutě ale zavrtěl hlavou. Určitě to nemohl být Drummond.

Odemkl kolo, vytáhl ho ze stojanu a zamířil domů. Čekala ho dlouhá cesta.

Opíral se do pedálů a každou chvíli se neklidně ohlížel přes rameno. Pamatoval si, jak se mu těsně před nárazem toho sedanu zježily chloupky v zátylku.

Po zádech mu ještě pořád přejížděl mráz.

Jake zatočil z hlavní silnice na štěrkovou příjezdovou cestu, která se vinula po akrech pozemků kolem rodinného sídla. Jízdou na kole si pročistil hlavu, ale pořád ho pronásledovaly ty ohnivé oči.

Při průjezdu železnou bránou ze zvyku zamával na dva kamenné havrany usazené na sloupech po jejích obou stranách. Podle nich se celé sídlo jmenovalo Ravensgate Manor.

„Nazdar, Edgare a Poe,“ zavolal na sochy.

Tyto přezdívky dal havranům Jakeův prapradědeček, August Bartolomew Ransom, který žil v devatenáctém století a ještě ve škole se přátelil se spisovatelem Edgarem Allanem Poem, jehož báseň „Havran“ se stala jednou z jeho nejoblíbenějších. Jeden z těch kamenných havranů se prý dokonce stal Poeovou inspirací. Od té doby mezi členy rodiny zuřily spory, o kterého z obou ptáků se jednalo.

O Edgara, nebo Poea?

Jake by si vsadil na pravého havrana se skloněnou hlavou a přivřenýma očima – vždycky měl pocit, že Poe vypadá dost zlověstně. Oba havrani se ale stali součástí rodiny jako výstřední páreček strýců a nikdo si na ně nestěžoval.

Aspoň nikam nezmizí.

Jake pokračoval v jízdě přes hájek javorů a dubů. Po chvilce stromy vystřídala rozlehlá anglická zahrada, v jejímž středu stálo vlastní sídlo, postavené v tudorovském slohu s kamennými věžičkami, hrázděnými štíty a břidlicovou střechou, kterou už léta porůstal lišejník. Původně se jednalo o venkovské stavení, zamýšlené jako útočiště pro výjezdy mimo město, a až během staletí se rozrostlo do současné podoby.

Hlavní vchod však zůstával pořád stejný. I dveře pocházely z bývalého statku: byly zhotoveny z dubu pokáceného v okolních kopcích a měly měděné kování s hřebíky se čtvercovými hlavičkami.

Na kruhovém objezdu před domem Jake prudce zabrzdil. Před schody totiž parkovalo auto a Jake ihned zaznamenal dvě zvláštnosti.

Vchodové dveře byly otevřené dokořán – to by teta Matilda nikdy nestrpěla. Ještě víc ho však zneklidnilo, že poznal ten vůz. Byl to černý sedan, stejný jako ten, který předtím vjel do školy.

Jednalo se o tentýž model i značku.

Nad takovou shodou náhod nemohl jen tak mávnout rukou.

Srdce mu bušilo až v krku. Položil kolo na zem a přikrčeně se rozběhl k domu.

Něco tu nehrálo.

Z domu se ozvala hlasitá rána a břinkot tříštěného skla. Při dalším zvuku by se v Jakeovi krve nedořezal: dolehl k němu bolestný a úzkostný výkřik.

Teta Matilda.

2. kapitola

ROZBITÉ SKŘÍNĚ

Jake nechal batoh a šaty v dojangu spolu s mobilem, takže nemohl zavolat pomoc. Jízda k sousedům by trvala příliš dlouho. Musel se dostat k telefonu uvnitř.

Místo aby vešel do sídla předním vchodem, zaběhl za roh a otevřel okno, které vedlo do zimní zahrady s prosklenou střechou, kde jeho matka kdysi pěstovala cenné orchideje nasbírané po celém světě. Teď zimní zahrada zůstávala prázdná. Jake si sem občas chodil číst, zvlášť v zimě, kdy se jednalo o nejteplejší místnost v domě. Teplo za chladného zimního dne mu připomínalo matčino objetí.

Přehodil nohu přes okenní parapet a vsoukal se dovnitř na kamennou podlahu. Letní horko zahradu změnilo v saunu a Jakeovi na čele okamžitě naskákaly krůpěje potu. Připlížil se k létacím dveřím do postranní chodby. Do kuchyně odtud bylo jen pár kroků.

Přiložil ucho ke dveřím a napjatě poslouchal. Všude ale panovalo ticho, z něhož Jakeovi bušilo srdce až v krku. Kolik vetřelců je v domě? Co je s tetou Matildou a strýčkem Edwardem?

Opatrně se opřel do dveří a vyhlédl z nich ven. Úzká chodba měřila na délku několik metrů a ústila do hlavní chodby, která dělila sídlo na dvě poloviny. Z protější strany hlavní chodby mu pohled oplácela řecká socha, nad níž visel portrét jednoho z předků: Bartolomewa Jacksona Ransoma, zakladatele sídla Ravensgate a proslulého egyptologa. Na obraze byl zachycen, jak sedí na hřbetě velblouda. V chodbě visela řada portrétů se zástupci dalších generací. Všichni následovali Bartholomewa a stali se badateli.

Když Jake vykročil ze zimní zahrady, zaslechl, jak k němu hlavní chodbou běží něčí kroky, a přitiskl se ke stěně obložené dubovým dřevem. Po hlavní chodbě se mihla postava, která pokračovala v běhu k zadnímu vchodu.

Byl to neskutečně vysoký a vychrtlý muž, jehož postava připomínala kostlivce, a v ruce držel ocelovou pálku. Jen co zmizel z dohledu, donesl se k Jakeovi jeho hrubý, hrozivý hlas.

„Kde to je? Jestli nechcete další potíže, hned mi to řekněte!“

Jeho slova doprovodila hlasitá rána a zvuk tříštěného dřeva. Po vápencové podlaze se rozletěly střepy a před Jakea se přikutálel oblý kámen s drsným povrchem. Jenže to nebyl kámen. Jake i na dálku poznal, že jde o zkamenělé vejce tyranosaura. Víc než sto let spočívalo v kabinetu kuriozit jeho prapradědy Augusta.

Kostlivý zloděj tou ocelovou pálkou jistě rozbil celou vitrínu.

V hlavní chodbě stálo mnoho dalších prosklených skříní, z nichž každá patřila jednomu z Jakeových předků a uchovávala poklady a artefakty, jež daný badatel objevil.

Jednu vitrínu už začali plnit i jeho rodiče.

Jake zbledl vzteky, když si představil, jak zloděj rozbíjí i tuto skříň. Strach, který ho dosud přikovával na místě, ustoupil. Po špičkách se vydal ke kuchyni. Na stěně vedle spíže je přimontovaný telefon.

Od kuchyňských dveří slyšel, jak z přední části domu volá teta Matilda: „Nevíme, o čem to mluvíte! Nechte Edwarda na pokoji! Prosím!“

Ze stejného místa k Jakeovi dolehlo plesknutí následované hlubokým mužským zasténáním, unaveným, ale zároveň i zlostným. Strýček Edward. Někdo ho právě uhodil. To znamenalo, že je tady přinejmenším ještě jeden vetřelec.

Jake potichu vklouzl do kuchyně. Přiskočil k telefonu, zvedl sluchátko a vytočil 911. Přitiskl si sluchátko k uchu, ale nic neslyšel. Žádný oznamovací tón. Nasucho polkl. Určitě přerušili vedení.

Co teď?

Než se rozhodl, jak dál postupovat, ústa a nos mu zakryla mohutná ruka a něčí silné paže ho přitiskly k ocelově pevné hrudi. Jake se vzpíral, ale měl pocit, že zápasí s oživlou řeckou sochou.

U ucha mu někdo zasykl: „Přestaň sebou tak mlít, chlapče.“

Muž šeptal, aby ho slyšel jen Jake, ale ani tak nedokázal zastřít známý britský přízvuk.

Jake otočil hlavu, aby zahlédl svého protivníka. Ostře řezaná tvář, žulově šedé oči, černé, nakrátko ostříhané vlasy. Ústa s tenkými rty sevřené do přísné, úzké čárky. Jake sebou trhl. Takže se ve městě nespletl.

Šéf bezpečnosti Bledsworthových strojíren Morgan Drummond.

„Snažím se ti pomoct, chlapče, tak se uklidni.“

Podle toho šeptání bylo zjevné, že Drummond nechce, aby ho zaslechli vetřelci. Jake mu nedůvěřoval – aspoň ne úplně –, ale momentálně neměl na vybranou.

Když přikývl, Morgan ho pustil a mávl na něj, ať se přikrčí. „Zůstaň tady. Drž se mimo dohled.“

Svlékl si sako, takže měl na sobě jen přilnavou košili. Z ramenního pouzdra vytáhl černou pistoli a vyběhl k jídelně, která ústila do hlavní chodby.

Jakmile zmizel, Jake na nic nečekal. Nehodlal se jen tak schovávat, když jeho strýci a tetě hrozilo nebezpečí. Tiše vyklouzl ven stejnými dveřmi, kterými sem přišel, a vrátil se do postranní chodby. Ze zadní části domu zaburácel dunivý hlas Morgana Drummonda.

„ODHOĎTE ZBRAŇ A LEHNĚTE SI NA ZEM!“

Odpovědělo mu syčivé zaklení a prásknutí výstřelu.

Vychrtlý čahoun skočil z hlavní chodby do postranní. U nohou se mu od podlahy odrazila kulka. Snažil se utéct.

Jake nestihl včas uhnout a zloděj vrazil přímo do něj. Ocelová pálka dopadla na zem.

Jake se pokoušel odplazit pryč, ale za límec ho draply mužovy prsty, a než se stačil osvobodit, kolem krku se mu sevřela kostlivá ruka, která ho začala škrtit.

Chodbou se rozlehl dusot těžkých bot. Objevil se Drummond se dvěma pistolemi v ruce; jednou mířil do postranní chodby, druhou ke vstupní hale.

Zloděj smýkl Jakem tak, aby ho měl před sebou jako živý štít. „Uhněte!“ zasyčel na Drummonda.

Drummond jediným pohledem zhodnotil situaci a poslechl. Třemi dlouhými kroky ustoupil k zadnímu vchodu a zloděj se i s Jakem vrátil na hlavní chodbu.

Jake zahlédl druhého muže ve vstupní hale u předních dveří. Tenhle připomínal zavalitého buldoka a dokonce měl i stejně povislé sanice. U dveří do knihovny se choulila teta Matilda. Měla čepec nakřivo, rozcuchané vlasy a s hrůzou se dívala na Jakea.

„Zpátky do vozu!“ vykřikl kostlivec na buldoka. „Když máme toho kluka, udělají, co budeme chtít! Dají nám za něj cokoliv!“

Jakea táhl s sebou.

Chtějí ho unést.

Jakeův pohled se střetl s Drummondovým. Obr mířil oběma pistolemi za prchajícími zloději, ale očividně se bál vystřelit, aby omylem nezasáhl Jakea.

Kostlivec už dotáhl Jakea do vstupní haly. Jake se pokoušel osvobodit, ale kolem hrdla se mu sevřelo tvrdé předloktí.

Zloděj už se chystal projít dveřmi ven, když se ozval nový zvuk.

Od hlavního schodiště zaznělo hlučné zavytí a ze schodů se vymrštilo chlupaté hnědé torpédo.

„Ne, Watsone!“ vydechl Jake.

Starý baset už byl dávno za zenitem sil. Ve čtrnácti letech skoro neslyšel a špatně viděl. Určitě celé přepadení prospal a probudila ho až hlasitá rána z pistole.

Odrazil se od posledního schodu a skočil Jakeovi na pomoc.

Proti silnému zloději však neměl šanci. Kostlivec máchl paží, zasáhl Watsona do boku a srazil ho stranou.

Jakea oslepila zuřivost. Pes rozptýlil zlodějovu pozornost natolik, že muž povolil sevření, a Jake toho hned využil. Zatáhl za červený pás a vyklouzl z uniformy, takže muži zůstala v ruce jen látka.

Jakmile se osvobodil, otočil se a lehl si na záda. Pak vší silou trhl za rukáv kimona.

Kostlivce jeho manévr zastihl nepřipraveného a nechal se přitáhnout k Jakeovi. V tu chvíli Jake kopl oběma nohama zloděje přímo do obličeje. Pod jednou patou cítil křupnutí kosti.

Zloděj překvapeně zaječel, pustil Jakeovo oblečení a vypotácel se ze dveří na schody před domem.

Morgan vyrazil za ním. „Zůstaň ležet!“ vykřikl na Jakea a vyběhl ven.

Kostlivcův společník už ale nastartoval. Jake slyšel řev motoru. Práskl výstřel z Morganovy pistole, odpovědí mu však bylo jen zaskřípání pneumatik na štěrku.

Jake se posadil právě včas, aby viděl, jak sedan smykem zatáčí na příjezdovou cestu. Jedna z Morganových střel vysklila zadní okno auta, ale vůz nezastavoval a v další chvíli zmizel za zalesněným kopcem.

Oba útočníci unikli.

Morgan se vrátil do domu s tváří brunátnou hněvem. Očividně se vztekal, ale místo aby začal řvát, nakonec promluvil tichým hlasem, napjatým jako tětiva luku. „Až ti příště řeknu, aby ses držel stranou, tak mě sakra poslechni.“

Jake s úlevou přikývl.

Morgan přešel do knihovny. Strýc Edward byl přivázaný ke kancelářské židli, jedno oko měl opuchlé a z natrženého rtu mu tekla krev. Podle ruměnce v jeho tváři ale bylo jasné, že cítí spíš zlost než bolest. Morgan s tetou Matildou ho začali rozvazovat.

Jakeovu pozornost přilákalo zakňučení – po chodbě k němu kulhal Watson.

„Ale ne…“

Jake si k němu klekl na podlahu a pes zavrtěl ocasem. Ztěžka oddychoval a jazyk mu visel z tlamy. Vypadalo to, že se spíš stydí, než že by byl vážně zraněný. Jake přesto basetovi přejel dlaní po boku, aby se ujistil, že nemá zlomená žebra. Nic nenahmatal.

Láskyplně starého psa objal. Bral ho spíš jako bratra než psa. „Je mi to moc líto, Watsone.“

Přistoupil k němu Morgan. „To nebyla tvoje chyba.“

Jake k němu vzhlédl a pak se podíval do chodby. Polovina vitrín byla roztříštěná a jejich obsah se válel po zemi – cenné poklady předávané z generace na generaci: přišpendlení brouci a vzácní motýli, vycpaniny vyhynulých druhů zvířat, artefakty s nevyčíslitelnou hodnotou, totemy z celého světa a zkameněliny z každého období.

O kolik z nich navždy přišli?

Otupěle se zeptal: „A čí chyba to tedy byla?“

Otočil se ke svému strýci a tetě. Teta Matilda si narovnala čepec a upravila si šedivé lokny. Už také přinesla manželovi balíček ledu. Edward si ho zabalil do ručníku a přitiskl si ho k oteklému oku. Ještě nikdy nevypadal tak křehce jako nyní.

Jakeovi pukalo srdce.

Edward a Matilda nebyli jeho pokrevní příbuzní. Přátelili se s Jakeovým dědečkem a po tři generace spravovali sídlo Ravensgate. Po zmizení Jakeových rodičů se o něj a jeho sestru Kady starali jako opatrovníci a přitom nadále udržovali celé sídlo. Milovali obě děti jako jejich vlastní rodiče a někdy na ně byli i stejně přísní.

„Co ti zloději chtěli?“ zeptal se Jake.

Edward zvedl ze země rozbité brýle. „To je právě divné,“ odpověděl. „Nedávalo to žádný smysl. Pořád se ptali na hodinky tvého otce. Na ty zlaté kapesní hodinky, které dostal k výročí.“

Jake sebou trhl. Už věděl, čí to byla chyba – stačilo, aby se podíval do zrcadla.

Matilda zavrtěla hlavou. „Snažili jsme se jim vysvětlit, že hodinky zmizely spolu s Richardem a Penelopou, ale nevěřili nám.“

Jake se podíval do chodby k vitríně svých rodičů. Ta zůstala nepoškozená. Naštěstí. Hodinky schoval právě do ní, kam také patřily. Ukryl je do staroegyptské pohřební vázy na spodní polici.

Po návratu z Pangaey se Jake s Kady dohodli, že uchovají svá dobrodružství v tajnosti a nikomu o objevu hodinek neřeknou. Ostatně, kdo by jim věřil?

Morgan zavrčel. „Takže ty hodinky tu nejsou?“

Po všem, co se toho dne odehrálo, Jake málem podlehl pokušení a řekl mu pravdu. Ještě se ale úplně nezbavil podezření. Pořád Morganovi nedůvěřoval. Není to celé jenom lest? Záložní plán pro případ, že zloději hodinky nenajdou? Bylo zvláštní, že se tu Morgan tak náhle objevil. Co vlastně dělal šéf bezpečnostní služby Bledsworthových strojíren v Severním Hampshiru?

Jake si vzpomněl na dávnou otcovu poznámku: k udržení tajemství stačí nedělat nic. Jeho otec samozřejmě mluvil o tom, že k ochraně archeologického naleziště je třeba zachovat mlčení. Jake si ale jeho radu vzal k srdci.

Proto nic neřekl.

Morgan zavrtěl hlavou. „V tom případě máte pravdu. Nedává to smysl. Ještě že jsem dával na vaši rodinu pozor.“

„Cože?“ vyhrkl Jake ohromeně. „Proč?“

„Protože Bledsworthovy strojírny napravují svoje omyly.“

„O čem to mluvíte?“

„Obávám se, že ta dubnová akce, kterou jsme sponzorovali v Britském muzeu, a publicita vyvolaná vaší účastí vzbudila nežádoucí pozornost. I když jste se vrátili domů, pořád jsme vás hlídali. Před dvěma dny jsem se ze svých místních zdrojů dozvěděl o možném pokusu o vloupání a přijel jsem ho vyšetřit.“

Jake tomu tak úplně nevěřil. „Takže před chvílí ve městě jste to byl vy?“ Nedokázal potlačit výčitku v hlase.

Morgan sklopil oči. „Ano. A taky se obávám, že ten incident s autem byla moje chyba.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Jake.

„Chtěl jsem ti jenom ukrást kolo.“

„Ukrást mi kolo? O čem to mluvíte?“

„Snažil jsem se tě ochránit – zdržet tvůj návrat domů, abys zůstal mimo nebezpečí.“ Zahanbeně se odmlčel. „Když jsem ale dorazil na místo, zjistil jsem, že tě někdo sleduje. Poznal jsem jednoho z členů lupičské bandy a pokusil jsem se ho chytit. Jenže on pustil ruční brzdu sedanu a vyskočil druhými dveřmi. Vyběhl jsem za ním a až moc pozdě jsem si uvědomil, kam to auto míří. Snažil jsem se ho zastavit, ale cestou z kopce zrychlilo a nemohl jsem ho dohonit.“

Jake si vybavil, jak sedan proletěl oknem tělocvičny. „Málem jste mě zabil.“

Morgan omluvně zvedl ruku. „Špatný odhad. Společnost uhradí všechny škody.“

Špatný odhad?

Jake zůstal stát jako solný sloup a nedokázal ani promluvit.

Nutnosti odpovědět ho ušetřilo burácení silného motoru. Všichni se ohlédli k předním dveřím. Po příjezdové cestě se k nim sunul žlutý školní autobus.

Morgan přistoupil ke dveřím s dlaní položenou na pouzdru pistole.

Autobus zastavil před domem, otevřely se dveře a z nich vystoupila vysoká, štíhlá postava v uniformě roztleskávaček. Jakeova starší sestra Kady. Pohodila dlouhou hřívou plavých vlasů a nakvašeně se ohlédla za odjíždějícím autobusem.

Při pohledu na uvítací výbor u předních dveří povytáhla obočí. Podívala se na Morgana a hned poté na Jakea.

Co tu dělá? ptala se ho beze slov.

Teta Matilda jí vyběhla naproti. „Díkybohu, že jsi v pořádku.“ Kady se zamračila. „Jako kdybych mohla být v pořádku po jízdě autobusem. Takhle mě ještě nikdo neponížil.“

„Co se stalo?“ zeptala se teta. „Já myslela, že tě po zkoušce roztleskávaček odveze Randy.“

„Vůbec nenastartoval. Mechanik si myslí, že mu někdo do nádrže přidal cukr.“

Oči všech se stočily k Morganovi.

Ten pokrčil rameny. „Udržel jsem ji v bezpečí, ne?“

Jake zavrtěl hlavou a vrátil se dovnitř. Přitom loupl očima po Morganovi. „Skvělé. Takže Randymu jste nasypal do nádrže cukr a mě jste málem přejel.“

Morgan se naklonil k Jakeovu uchu. „Ale ty ses přesto dostal až sem, chlapče. Příště na tebe pošlu rovnou náklaďák.“

Jake k němu vzhlédl. Byla to jen ironie, nebo se za jeho slovy skrývala výhrůžka? Dalo se to těžko poznat. S tím britským přízvukem mu Morgan připomínal Jamese Bonda.

Než stačil odpovědět, Kady za ním vyjekla. Stála ve dveřích a s otevřenými ústy zírala na zničené vitríny v chodbě. „Co se tu stalo?“

To byla dobrá otázka.

Jake se díval na střepy skla a rozházené poklady.

O co přesně tu šlo?

3. kapitola

KLÍČ ČASU

O půlnoci se ozvalo zaklepání na dveře.

Jake ho očekával. Vstal z postele, opatrně, aby nešlápl na hromady papírů a knih rozprostřených po podlaze jako minové pole. To vše v uplynulých třech měsících studoval – všechno od osobního vyprávění Howarda Cartera o objevu Tutanchamonovy hrobky po Stručnou historii času Stephena Hawkinga (do níž si Jake tužkou vepsal pár poznámek v místech, kde se autor mýlil). Měl tu i knihy o hieroglyfech, odborné časopisy zabývající se pravěkými rostlinami a živočichy, a dokonce i vědeckou práci pojednávající o možnosti cestování časem.

Večer strávil opětovným pročítáním zpráv a článků o Bledsworthových strojírnách. Jeho zájem o tuto společnost posílila nečekaná Morganova přítomnost. Bledsworthovu firmu a její dějiny obestíralo neskutečné množství pověstí, většinou ošklivých, na čemž nicméně nebylo nic divného, vzhledem k tomu, že se její šéf úplně stranil lidí. Sigismund Oliphant Bledsworth IX., jemuž už bylo dost přes devadesát, se prakticky ztratil. Dochovalo se jen několik fotografií a Jake našel pouze jednu, na níž podstatně mladší Bledsworth stál v pozoru v britské vojenské uniformě. Jeho společnost byla hodně stará – dala se vystopovat až do středověku. Říkalo se, že Bledsworthovi přišli k penězům prodejem neúčinných lektvarů, jež údajně chránily lidi před morem. Od té doby bohatli stále víc, legálními i méně legálními obchody, až do doby, kdy se jejich společnost stala nejbohatší firmou Anglie a čtvrtou největší korporací na světě.

Jakeovi se vůbec nezamlouvalo, že taková společnost „hlídá“ jeho rodinu.

Konečně se, jako Magalhăens obeplouvající svět, probojoval přes knihami posetou podlahu a dospěl ke dveřím. Za nimi stála Kady v pyžamových kalhotách a velkém tričku ozdobeném obrázkem její momentálně nejoblíbenější punk-popové skupiny s názvem Atomová upíří štěňata.

Prošla kolem Jakea do pokoje, aniž by počkala na pozvání. „Máš je?“

„Jistěže ano. Ani náhodou bych nenechal tátovy hodinky dole, když je v domě Morgan Drummond.“

Strýc Edward nabídl Morganovi, ať stráví noc v jednom z pokojů pro hosty. Bylo to za daných okolností jen zdvořilé, aspoň podle tety Matildy. Jake věděl, že si strýc s tetou Morgana oblíbili, ale sám mu pořád tak úplně nedůvěřoval.

Byl to dlouhý den, plný policejních sirén a sanitek. Zdravotníci je ošetřili a policisté vyplnili hlášení. Před domem parkovalo policejní auto se dvěma strážníky.

Pro případ, že by se ta tlupa vrátila, poznamenal k tomu Edward.

Kady dosedla na Jakeovu postel. Shodila přitom vratký štos vědeckých knih.

„Dávej bacha!“ napomenul ji Jake a začal knihy znovu opatrně rovnat.

Tato konkrétní hromádka obsahovala informace o Atlantidě. Většina knih byla plná nesmyslů a čistých fantasmagorií, ale Jake se o dané téma velice zajímal. Každý pohled na ruku mu připomínal, že Atlantida opravdu existovala.

Zápěstí mu obemykal jednolitý stříbřitý náramek z magnetitu, který nemohl sundat a do jehož povrchu byly vyryty tenké linky atlantského textu. Jake se ho už nějakou dobu pokoušel rozluštit, opisoval ho a porovnával s jinými zaniklými jazyky.

Zatím nebyl úspěšný.

Náramek dostal jako dárek a odměnu od staršího z kmene Urů, skupiny přesídlených neandrtálců, kteří rovněž žili v pravěkém údolí Kalypsa, na území chráněném pradávnou atlantskou technikou.

Kady měla také svůj náramek, i když využívala jeho magnetismu k tomu, aby si ho zdobila nejrůznějšími cetkami. Jakeovi se takové doplňky ani za mák nelíbily, ale Kadyina záliba ve špercích aspoň odhalila jednu zvláštnost: náramek nepřitahoval jen železo, ale všechny kovy: stříbro, zlato, a dokonce i platinu.

Další z mnoha záhad.

Jen co Jake urovnal knihy, sedl si se zkříženýma nohama na postel a vytáhl z kapsy pyžama zlaté hodinky. Položil je mezi sebe a svou sestru.

„Jak ti zloději věděli, že je máme?“ zeptala se Kady. „Řekls o nich někomu?“

„Samozřejmě že ne! A co ty?“

Kady jen obrátila oči v sloup.

Takže také ne.

Zadívala se na něj. „Ty jsi mozek naší skupiny. Nemáš žádné vysvětlení?“

„Vím jenom to, že do všeho jsou určitě nějak zapletené Bledsworthovy strojírny. V Kalypsu vědělo o našem nálezu hodinek dost lidí. Třeba se ta zpráva dostala sem, do naší doby. Nic jiného mě nenapadá.“

„Můžeme v takovém případě věřit Drummondovi?“

„Nevím.“

Jake vůči němu choval smíšené pocity. Věděl, že Morgan lže – nebo přinejmenším neříká úplnou pravdu – o tom, jak se tak příhodně dostal k nim do domu. Nemohl ale jen tak mávnout rukou nad svým instinktem. Ten obr mu byl docela sympatický.

Zhluboka se nadechl a pokračoval: „Což mě přivádí k další otázce: proč sem ti zloději přišli právě teď? Vrátili jsme se před třemi měsíci, tak proč zrovna dneska?“

Rozhostilo se ticho – oba sourozenci se ponořili do vlastních úvah.

Kady nakonec zvedla hodinky a převrátila je v prstech. „Vzpomínám si, když je mamka dala tátovi. Bylo mi pět. Dovolil mi, abych si mu sedla na klín a natáhla je,“ poznamenala smutně.

Otevřela víčko hodinek a zahleděla se na ciferník. Ručičky stály. Už několik měsíců je nikdo nenatahoval.

Teď je Kady natáhla. Jake se ji nepokoušel zarazit. Oba už s hodinkami zkoušeli všechno možné, aby se nějak dostali zpátky na Pangaeu a pokračovali v pátrání po ztracených rodičích.

Nic nefungovalo.

Musejí najít nějakou jinou cestu.

Kady poslouchala, jak jí hodinky tikají v dlani. Zjihl jí hlas. „Nosíval je v kapsičce u vesty a já jsem mu na ni pokládala ucho. Pro mě je tenhle zvuk navždycky spojený s tlukotem tátova srdce.“

Jake v sestřiných očích četl směs bolesti a štěstí.

„Dovol,“ řekl a vzal jí hodinky z dlaně.

Přiložil si je k uchu a poslouchal tiché tikání přesného strojku. Zavřel oči, ale místo svého otce si představil mechanismus uvnitř hodinek. Nemohl si pomoci. Když studoval různé způsoby měření času, přečetl o hodinkách tlusté knihy.

Věděl, že mu na hodinářství a plynutí času stále uniká něco důležitého. Poslouchal tikání a doufal v náhlé prozření. Představoval si přesné pohyby kola, osy, převodu i hřídele. Strojek nebyl celý z kovu. Hodináři snižují u některých pohyblivých součástek tření tím, že používají drahokamy: rubíny, safíry, smaragdy, a dokonce i diamanty.

V hlavě se mu vynořil jiný obrázek. Stál v astromikonu na věži hradu Kalakryssu a díval se na mechanismus, který vyplňoval kupoli. Jednalo se o mistrovské hodinářské dílo. V uchu mu znělo tikání, měděná ozubená kola se otáčela a kolem obíhaly různé krystaly. Energii k pohybu dodávalo slunce.

Najednou Jake hodinky sklonil, otočil se a sáhl pod postel, kde měl neustále připravený batoh. Vytáhl ho a odepnul z něj čtvercový odznak.

„Co to děláš?“ zeptala se Kady.

„Nech mě přemýšlet,“ odpověděl nepřítomně, aby nevyplašil nápad, který, jak cítil, byl na spadnutí.

Stříbrný odznak byl velký asi jako jeho palec a obsahoval čtyři krystaly – uprostřed spočíval bílý krystal, čirý jako diamant, a kolem něj byly do trojúhelníku zasazeny tři další kameny: rubín, smaragd a ledově modrý safír. Dohromady symbolizovaly čtyři hlavní krystaly na Pangaee, čtyři základní kameny tamější alchymie.

Jake se obrátil ke Kady. „Pamatuješ si, jak jsem dal do astromikonu baterku s modrým krystalem a jak splynuly?“

„Jo, vyrobil jsi něco jako mrazicí paprsek.“

Jake zvedl otcovy hodinky. „V hodinkách jsou taky krystaly. Drahokamy. Rubíny, smaragdy, safíry a diamanty. Co když táta ty hodinky dal do něčeho podobného astromikonu? Proto možná dokázaly otevřít bránu do našeho času. To by znamenalo, že jsou klíčem i k jiným portálům.“

Kady svraštila čelo. „Ale už jsme s nimi zkoušeli všechno. Nic nezabralo.“

„Říkal jsem, že jsou klíčem. Nejdřív musíme najít zámek, do kterého pasují.“

Zadíval se na hodinky. Na vnitřní stranu víčka kdosi vyryl obrázek.

Anch, egyptský symbol života.

Oba věděli, že jde o další důležité vodítko, o další stopu vedoucí k odhalení osudu jejich rodičů. Proto Jake studoval egyptskou historii, mytologii a spisy. Teď mu došlo, že anch není jen vodítkem k osudu rodičů. Je směrovkou k onomu zámku.

Jednotlivé kousky skládačky zapadaly na svá místa, ještě ale neměl všechny, takže výsledek neznal. Uvědomoval si, že je nebezpečné jednat bez znalosti celku, ale své obavy ignoroval.

„Někdo určitě ví, že tátovy hodinky slouží jako klíč,“ vyhrkl a vzrušeně vstal z postele. „Proto o ně tolik stojí.“

„Ale proč teď?“ zopakovala Kady jeho dřívější otázku.

Jake na ni namířil prst. „Přesně!“

Kady se zmateně zamračila.

„Proč teď?“ Jake začal přecházet po pokoji. „Neměla jsi v posledních pár dnech takový zvláštní pocit, že se něco chystá? Jako kdyby se na tebe řítil nákladní vlak?“

Kady se na něj původně dívala, jako kdyby mu přeskočilo, ale jeho poslední slova ťala do živého. Viděl jí to na očích.

„Takže jsi to taky cítila!“ vykřikl.

Narovnala se. „Už dvě noci jsem skoro nespala. Myslela jsem, že za to mohlo to dvojité kafe ze Starbucksu.“ Vstala a přistoupila k němu. „Ale co to znamená?“

„Proletěli jsme časem sem a tam jako pingpongové míčky. To na nás muselo mít nějaký vliv. Možná jsme teď na submolekulární úrovni líp vyladění na plynutí času. Možná to posílilo naši intuici.“

„Teď ti přestávám rozumět, einsteine.“

Jakeovou myslí vířily představy, jež ani on sám plně nechápal. Potřásl hlavou, aby se vzpamatoval, a podíval se na hodinky. Ukázal na symbol anchu.

„Myslím, že nás má zavést k zámku, do kterého tátovy hodinky pasují. Bude to něco egyptského.“

„Dobře, to chápu.“

„A tím se taky vysvětluje, proč zloději přišli pro ty hodinky zrovna dneska.“

Zamračila se – ale pak vykulila oči. „Protože zítra jedete se strýčkem Edwardem vlakem do New Yorku, na tu výstavu v muzeu… o starém Egyptě.“

Jake přikývl. „Proto se nám je někdo pokusil ukrást. Na té výstavě je určitě zámek, který hledáme. Naše těla se nás na to snažila upozornit a předem nás připravit.“ Otočil se čelem k sestře. „Zítra musíme jet do muzea. Oba.“

„Ale já mám ráno šerm.“

Jake si vyčerpaně povzdychl.

Podobně jako on sám s taekwondo, i Kady si našla svůj sport: šermování. Zdálo se, že u ní její krátká známost s vikinskými přáteli probudila zájem o lesklá ostří a tanec smrti. A Jake musel přiznat, že je dobrá – možná ne tak dobrá jako Vikingové, ale významně jí pomáhala její přirozená ladnost a atletická postava. Jistě, jak bylo pro Kady typické, začala kordy používat i jako rekvizity pro zkoušky svého týmu roztleskávaček, čímž proměnila smrtící umění ve vzrušující show. Dokonce se šuškalo o možnosti, že se její družstvo na konci léta zúčastní místního šampionátu roztleskávaček.

„Nechci tam jet sám,“ dodal naléhavě.

A myslel svá slova vážně.

Připouštěl to sice nerad, ale potřeboval ji. Byla poslední členkou jeho rodiny a Jake nechtěl, aby se rozdělili, zejména pokud by mezi nimi měly být miliony let.

„Nebuď moula,“ odfrkla si Kady. „Jistěže pojedu. Zkus si mě zastavit.“ Přešla ke dveřím. „Tak se připrav, vědátore. Musíme vědět co nejvíc.“

„Co budeš dělat ty?“

Kady se na něj ohlédla s povytaženým obočím a ušklíbla se. „Musím si nabrousit kord.“

4. kapitola

PAŘÁT MUMIE

Kolem limuzíny houkal, troubil, křičel a hučel Manhattan. Ranní dopravní špička zpomalila průjezd vozů na hlemýždí tempo. Jake seděl na zadním sedadle a se zakloněnou hlavou se díval na mrakodrapy. Kady na protějším konci sedadla naopak vyhlížela na Central Park. Mezi nimi seděl strýc Edward, který se právě předkláněl, aby znovu popohnal řidiče.

„Pane,“ naléhal s bezchybnou britskou zdvořilostí, „musíme do Amerického muzea přírodních dějin dorazit před osmou hodinou. Máme tam důležitou schůzku.“

Řidič bezradně rozpřáhl ruce. „Člověče, co chcete, abych dělal? V tuhle dobu je celý město jedno velký parkoviště.“

Strýc Edward se nespokojeně opřel a založil si ruce na prsou.

Ze sedadla před nimi se ozvalo zabručení. „Vezměte to támhle za roh přes park,“ pokynul Morgan Drummond. „A přestaňte se snažit vyinkasovat co nejvíc.“

Vypadalo to, že se řidič chce dohadovat, ale při pohledu do Drummondova obličeje rychle strhl volant a vyjel na obrubník.

Kady si sáhla k pouzdru za pasem. „Strýčku, kdybys chtěl zavolat svému příteli a oznámit mu, že se zpozdíme, mám tu mobil.“

„My se nezpozdíme,“ odpověděl Morgan a obrátil se na řidiče. „Že ne?“

Řidič se za volantem přikrčil.

Jake se díval na Drummondovo temeno – pořád byl na vážkách, co si o něm má myslet. Morgan po včerejším útoku trval na tom, že je doprovodí do města jako jejich osobní strážce.

Dnes ráno se jim strýc Edward pokoušel výlet rozmluvit – nebo ho aspoň odložit –, ale Jake odmítl a podpořila ho i Kady, která trvala na tom, že chce jet na nákupy. Strýc nakonec ustoupil, protože dobře věděl, že nemá cenu stavět se mezi Kady a výprodej u Sakse na Páté ulici.

Na jejich stranu se ostatně přidala i teta Matilda, která soudila, že bude nejlepší odvézt děti aspoň na jeden den někam jinam. Do Ravensgate měla přijet úklidová firma a zástupci pojišťovny a dům pořád hlídala policie.

Hned za rozbřesku tedy všichni čtyři vyrazili na nádraží. Za další dvě hodiny limuzína konečně zastavila před širokým kamenným schodištěm vedoucím k řadě mohutných pilířů u vchodu do Amerického muzea přírodních dějin. Majestátní budova připomínala velký chrám zasvěcený vědě. Jake tu během let strávil bezpočet dní, během nichž obdivoval zdejší rozsáhlé sbírky.

Jen co otevřel dveře auta, srdce se mu rozbušilo silněji.

Vyměnil si pohled s Kady. I jeho sestře svítily oči. Také to jistě cítila. Tlak z minulého dne vzrostl téměř k prahu bolesti. Jake rychle vystoupil, aby co nejdřív zahájil prohlídku chystané výstavy.

„Honem,“ pobídl ostatní a hodil si batoh přes rameno. Pro jistotu si vzal terénní obuv, volné kalhoty a vestu se spoustou kapsiček, do nichž si nacpal všechny možné věci, které by mohl potřebovat k návratu na Pangaeu.

Kady se oblékla v podobném stylu do džínů, trička, splývavé blůzy a sportovnější obuvi, i když si neodpustila podpatky, které by se vyjímaly spíš na přehlídkovém molu než v divočině. Kolem pasu si zacvakla elegantní ledvinku od Louise Vuittona, přistoupila k zavazadlovému prostoru auta a vytáhla druhou tašku. Byla růžová a měla tvar pancéřové pěsti. Dlouhé pouzdro obsahovalo dívčin šermířský kord.

Strýc Edward si založil ruce v bok a zavrtěl hlavou. „Pořád nechápu, proč ho s sebou potřebuješ, mladá dámo.“

Kady si hodila pouzdro přes rameno. „Protože si chci koupit nový. V Severním Hampshiru ho neseženu. A potřebuju ten starý, abych mohla porovnat jejich váhu a vyvážení.“

„Vždyť ho máš teprve tři měsíce.“

„No právě. Nadešel čas na nový.“

Edward obrátil oči v sloup a vzdal se. Morgan si je mlčky prohlížel s podezřívavě přimhouřenýma očima.

„Jdeme,“ zavelel strýc Edward.

Všichni se vydali do schodů.

Nad vchodem visel velký plakát s názvem nadcházející výstavy. Byla na něm zobrazená zlatá Tutanchamonova maska nad Cheopsovou pyramidou. Výstava se měla otevřít za dva dny.

V ústrety jim vyběhl drobný mužík a radostně se na ně usmíval. Na sobě měl hnědou vestu, boty do půli lýtek a na tvářích mu vyrůstaly rozježené šedivé licousy, které připomínaly roztažená křídla. Celkový dojem ještě doplňovaly brýle s kulatými obroučkami a objemné břicho. Jakeovi připomínal Teddyho Roosevelta.

„Tady jsi, ty mizerný Angláne!“ Vřele Edwarda objal. „Jak je to dlouho? Deset let?“

„Třicet,“ opravil ho Edward, ale jeho obvyklý přísný výraz roztál v klukovském nadšení. „Sešli jsme se na pětadvacátém setkání naší staré jednotky.“ Otočil se k ostatním a všechny představil, Kady a Jakea nakonec. „A tohle jsou Katherine a Jacob Ransomovi.“

Muž vykulil oči. „Páni, snad to nejsou vnoučata starého sekerníka Barta?“

„Jsou.“

Jake povytáhl obočí. „Sekerník Bart?“

Edward vysvětlil: „To byla přezdívka vašeho dědečka Bartolomewa. Dostal ji podle sekery, kterou s sebou vozil na válečném tažení po africké poušti.“

Jake už slyšel řadu historek z války, ale tuhle ještě neznal.

Edward poplácal svého přítele po rameni. „A tohle je profesor Henry Kleeman, přední egyptolog. Většinu času tráví v terénu. Zřejmě se mu poušť během války zalíbila tolik, že se do ní pořád vrací.“

Henry nad jeho slovy mávl rukou. „To by stačilo. Pojďte dál z toho horka. Mám ho dost z Egypta.“

Odvedl je přes vstupní síň a hlavní rotundu kolem masivní kostry barosaura.

„Egyptskou expozici připravujeme ve čtvrtém patře, takže musíme nahoru,“ popoháněl hosty. „Zbytek muzea se za dvě hodiny otvírá pro veřejnost. Chtěl jsem, abyste měli na prohlídku co možná nejvíc času. A je toho tu opravdu hodně k vidění! Máme tady artefakty z časů nejranějších egyptských dynastií, od skarabeů vykládaných drahokamy po masivní sarkofágy. Skutečnou lahůdkou je ale hrobka, která byla objevena teprve vloni. Rozebrali ji, aby ji zachránili před novou dálnicí, která se právě staví, a pak ji sem poslali. Sestavili jsme ji přímo na místě. Je to docela působivá podívaná.“

Jake se musel ovládat, aby Henryho nepobízel k rychlejší chůzi. Místo toho rovnou přešel k jádru věci. „Pane profesore, máte tu vystavené i nějaké egyptské anchy?“

„Anchy? Chlapče, ty tu máme ve všech možných velikostech a provedeních. Vytesané do kamene, vytepané ve zlatě i vyryté do drahokamů. Najdeš tady všechno!“ Profesor zřejmě postřehl Jakeovo vzrušení, protože mu položil ruku na rameno. „Ale jedno ti povím, opravdový zlatý hřeb výstavy nám spadl do klína zrovna dneska. Úžasný mumifikovaný tvor. Ještě nikdy jsem nic takového neviděl.“

Jake zdvořile přikývl, daleko víc ho však zajímalo pátrání po anchu, který by odpovídal tomu z otcových hodinek. Hodinky měl pověšené kolem krku a i teď cítil, jak mu tikají na hrudi a pobízejí ho kupředu.

Ve čtvrtém patře Henry ukázal do chodby. „Jsme tu. Výstava je přímo před námi.“

Odvedl je k vysokým dvoukřídlým dveřím. Obešli červenou hedvábnou stuhu, která je přehrazovala, Henry odemkl, pustil všechny dovnitř a zase za nimi zavřel.

Jako kdyby vstoupili do egyptského parku se spoustou soch, obelisků a vitrín vytvářejících komplikované bludiště, jehož chodby se vinuly mezi těžkými sarkofágy. Za stojícími rakvemi si Jake všiml rákosového říčního člunu – pravého, žádného zmenšeného modelu.

Několik asistentů na něm právě vztyčovalo plachtu. Jake si představil, jak loďka pluje po dávném Nilu, a na chvíli měl dojem, že na tváři cítí chladný vánek.

„Á,“ poznamenal Henry a zvedl ruku, „konečně začala fungovat klimatizace.“

Takže to asi nebyl vánek od Nilu…

Jake se konečně zadíval do středu místnosti, kde masivní pískovcové stěny vytvářely oddělenou místnost.

Henry si všiml, kam se Jake dívá. „To je hrobka, o které jsem vám říkal. Uvnitř se dochovalo skutečně úžasné umělecké dílo zachycující celý pohřební průvod. Co kdybychom začali právě tam?“

Jake vykročil za ostatními, ale cestou se rozhlížel kolem, jestli mu nepadne do oka symbol, jenž by odpovídal vyrytému anchu z otcových hodinek. Kady dělala totéž. To je dobře. Jestli se oba budou soustředit, dokončí prohlídku dvakrát rychleji.

„Páni, podívej!“ vyhrkla Kady a prudce se před ním zastavila.

Jakeovi vyskočilo srdce až do krku. To už Kady našla správný anch?

Kady se sklonila k prosklené vitríně. „Tyhle motýlí náušnice by mi dokonale ladily k těm modrým šatům!“

Jake zasténal a znechuceně sestru minul. A je po soustředění.

Henry je dovedl k obdélníkovému vchodu do hrobky a zastavil se. „Uvnitř právě připravujeme tu novou mumii. Napadlo mě, že bychom pro ni nemohli vybrat lepší místo. Měli byste ji vážně vidět. Pak vás nechám, abyste se tu porozhlédli sami.“ Zamrkal na Jakea. „Vidím, že se na to už třesete.“

Morgan za Jakem zabručel. „Jsem celý nakřivo.“

Jake se zazubil a už se chystal vstoupit za ostatními do hrobky, když si všiml symbolu hned vedle vchodu a ztuhl. Šok mu ztěžoval soustředění, takže si musel cedulku přečíst celkem třikrát.

Ale ne…

Jake se zadíval na znak gryfa a vybavil si obludného grakyla z Pangaey. Zlostně se obrátil k Morganovi. „Věděl jste o tom?“

Britovi přeletěl po obličeji stín. Drummond se zamračil a přečetl si nápis.

„Ne,“ odpověděl nakonec – a pak, jako když se přežene mrak, jeho tvář znovu získala obvyklý lhostejný výraz. „Společnost financuje tisíce různých projektů po celém světě. Takové cedulky najdeš v polovině světových muzeí.“

Jejich rozhovor přerušil Henry. Oči za brýlemi mu svítily nadšením. „Máme štěstí! Pospěšte si! Právě dorazila mumie. Uvidíme, jak ji odhalují.“

Morgan postrčil Jakea přes práh do hrobky.

Uvnitř Jakeovi přejel mráz po zádech. Znovu si představil vřeštícího gryfa. Něco tu rozhodně nesedělo.

Hrobka měla uzavřený strop, takže v ní panovalo neobvyklé šero. Několik osvětlených vitrín obsahovalo ukázky různých pohřebních předmětů a tlumená podlahová světla ozařovala panoramata nástěnných obrazů včetně Anubise – egyptského boha smrti s lidským tělem a šakalí hlavou – v životní velikosti. Pod pohledem jeho karmínových očí se Jake zachvěl a honem se podíval jinam.

Uprostřed hrobky se zvedala kamenná deska jako oltář a na ní spočívalo zabalené tělo, u kterého stáli dva pracovníci v bílých pláštích s erbem gryfů na límcích.

„Jen pojď blíž,“ mávl Henry na Jakea. „Je to jedinečný exemplář. Všichni badatelé by dali bůhvíco, aby u toho mohli být.

I naše muzeum má tu mumii půjčenou jen na úvodní týden výstavy. Jde o sponzorský dar, který se pak vrátí do Egypta.“

Sponzorský dar…

Jake střelil pohledem po Morganovi, ale ten se tvářil zcela bezvýrazně.

Henry kývl na oba muže, aby vybalili mumii z ochranného plátna.

Jake přistoupil blíž. Kady zůstala stát na protější straně vedle strýce Edwarda.

Henrymu se v brýlích odráželo matné světlo. „Je to naprosto jedinečná mumie. Odhadujeme, že se Egypťané pokoušeli vytvořit sochu jednoho ze svých bohů. Víme, že rádi zobrazovali své bohy s prvky zvířat – třeba jako toho Anubise, kterého vidíte tamhle. Nebo bohyni Bastet, která bývá často zachycena s kočičí hlavou. V tomhle případě se Egypťané podle mého názoru pokoušeli vzdát poctu Horovi a vytvořit jeho podobu. Místo kamene nebo barev ale použili části těl.“

Části těl?

Jake se zamračil a sledoval, jak se z mumie zvedá plátno. Horus byl egyptský bůh oblohy.

Profesor pokračoval ve výkladu: „Horus bývá obvykle zobrazován s hlavou sokola nebo obecně nějakého ptáka. Takové ztvárnění Hora tedy bude potřebovat křídla!“

Plátno se svezlo na zem a odkrylo pohled na tvora, který ležel zkroucený na kamenné desce jako v bolestech. Kůže mu už dávno přischla ke kostem končetin a z hrudi vyčnívala žebra. Nebyl to ale člověk – nebo přinejmenším teď už ne. Přes tělo měl složená hrůzu nahánějící křídla, jež vytvářela jakýsi příšerný zámotek. Lysá lebka připomínala spíš prasečí než lidskou hlavu. Z rozšklebené tlamy tvorovi svítily žluté zuby jako střepy skla.

„A podívejte se na ruce a nohy,“ pokračoval Henry. „Lidské nehty nahradili ptačími drápy a geniálně zkombinovali několik různých zvířat. Výsledkem je naprostý unikát.“

Profesor drmolil dál, ale Jake ho přestal poslouchat. Hučelo mu v uších a po celém těle mu naskákala husí kůže. Kady zbělela jako pohřební plátno. I ona toho tvora poznala. Tohle nebyla žádná frankensteinovská směsice.

Tyhle obludy byly skutečné.

Jake s nimi bojoval na Pangaee.

Měli před sebou mumifikované ostatky grakyla.

5. kapitola

ZLATÝ ANCH

Kady hlasitě zaúpěla. Podívala se na Jakea a oči se jí obrátily v sloup, takže z nich bylo vidět jen bělmo. Zřejmě to pro ni byl příliš velký šok.

Než se Jake stačil pohnout, zhroutila se. Strýc Edward ji na poslední chvíli zachytil, aby nevrazila do jedné z prosklených vitrín.

Klekl si k ní a položil si její hlavu do klína. „Katherine, jsi v pořádku?“

Kady přikývla a zčervenala. Jednou rukou se podepřela do sedu. „Promiňte, ale… je to tak nechutné.“

„Ach bože,“ vydechl Henry. „Je mi to moc líto. Jsem pitomec. Ta mumie je opravdu dost strašidelná.“

Kady si přitiskla dlaň k čelu. „Dala bych si sklenici vody.“

Henry se otočil. „U schodů je kohoutek.“

„Dojdu tam,“ nabídl se Morgan a odešel.

Kady podrážděně mávla na ostatní. „Potřebuju trochu klidu. Za chvilku se seberu.“

Henry zahanbeně přikývl. „Jistě. Stejně mám ještě nějaké vyřizování. Znovu se omlouvám.“

Odvedl s sebou i oba pracovníky.

Kady je sledovala pohledem. „Připadám si tak hloupě, strýčku.“ Ukázala za profesorem. „Jdi za ním, prosím tě, a řekni mu, že mi nic není. Jinak se budu cítit hrozně.“

„Chápu.“ Edward se zvedl. „Pojď se mnou, Jakeu. Poskytneme tvé sestře trochu soukromí.“

„Jakeu, počkej!“ vykřikla Kady. „Máš u sebe tu energetickou tyčinku, viď?“

Jake přikývl a Edward se vydal napřed.

Jake přiskočil ke Kady a zalovil v kapsách.

Kady netrpělivě zavrtěla hlavou. „Tyhle tyčinky jsou strašné.“

„Tak proč jsi…“

Kady se vymrštila na nohy. „Abych odtud dostala všechny pryč, chytrolíne.“

Teď si pro změnu připadal hloupě zase Jake. Kady nahrála mdloby, aby si mohli nerušeně promluvit. Mělo ho to napadnout.

„Co tady dělá grakyl?“ zeptala se s pohledem na mumifikovanou obludu. „Co to znamená?“

„Nevím, ale všimla sis té cedulky venku? Se jménem sponzora výstavy? Bledsworthovy strojírny. Financovali odhalení téhle hrobky a poslali sem tu mumii. Jestli Morgan nelhal, když říkal, že nás jejich společnost sleduje, určitě věděli, že sem dnes přijdeme.“

„Co z toho plyne?“

Jake se zamyslel. Napadalo ho jediné vysvětlení. Najednou si až příliš palčivě uvědomoval tikání hodinek na hrudi.

„Kdyby někdo chtěl ukrást tátovy hodinky, mohl by fingovat pokus o loupež, abychom je vytáhli z úkrytu. Lupiči nás vyděsí, takže hodinky vyndáme ze skrýše a necháme si je u sebe.“

Kady pobledla – tentokrát nevolnost nepředstírala. „A přesně to jsme taky udělali.“

Jake přikývl. „Pak by stačilo, aby nás někam vylákali a nastražili past.“ Rozhlédl se po stěnách hrobky. Měl pocit, že se tu setmělo ještě víc.

„Musíme odtud vypadnout,“ vyhrkla Kady.

„Ale ten anch je někde tady. Úplně ho cítím.“

„Na ten zapomeň. Můžeme se vrátit později. Profesor říkal, že tu mumii za týden zase odvezou do Egypta. Do té doby počkáme. Ten anch nikam neuteče.“ Kady vyrazila kolem kamenné desky k východu.

Jake její zdůvodnění chápal, ale nechtělo se mu odejít. Přesto vykročil za ní. Kady měla pravdu. Museli odtud odejít. U východu se k ní připojil a naposledy se ohlédl po šerém nitru hrobky.

Vtom ho spatřil.

Zkameněl jako socha.

Na protější straně místnosti zahlédl zlatý záblesk. Předtím si ho nevšiml, protože jeho pozornost zaujal oltář a hrůzná mumie.

Zadíval se do vitríny. Zlatý předmět spočíval na prostřední polici. Anch o velikosti sevřené pěsti. Přesně stejný jako na víčku hodinek. V jasných halogenových světlech vitríny si Jake všiml, že zlato je posázené drahokamy: uprostřed diamant a kolem něj rubín, smaragd a safír.

Stejné uspořádání a stejné barvy jako na jeho učednickém odznaku.

Čtyři základní kameny Kalypsa.

Jake ukázal přes místnost. „Támhle je! To je určitě on!“

Kady přimhouřila oči a ztuhla. „Ty drahokamy,“ vydechla.

Jake vykročil k anchu.

„Počkej!“ napomenula ho Kady, ale ne proto, aby se vrátil. Chtěla ho dohonit.

Obešli oltář a společně se zadívali do vitríny.

„To je stoprocentně zámek k tátovu klíči.“ Jake vytáhl zpod košile kapesní hodinky.

„Ale jak se dostaneme za sklo?“ zeptala se Kady.

Jake nehodlal ztrácet čas jemným přístupem. Chystal se vitrínu rozbít a s následky se vyrovnat později. Rozhlédl se po nějakém těžkém předmětu a opřel se rukou o kamennou desku.

„Co takhle otevřít zámek paklíčem?“ navrhla Kady.

Jake se k ní otočil, aby jí vysvětlil, že to nejde…

… ale kolem zápěstí se mu náhle sevřel studený pařát.

V hrůze ucukl. Vyschlý spár mumie ho nepouštěl.

„Jakeu!“ zaječela Kady.

Jake zíral na grakyla, který ležel před ním. Oči tvora se otevřely a vpily se do jeho. Plál za nimi oheň, zatímco drápy kolem Jakeova zápěstí ještě zchladly. V hlavě mu zazněla vzdálená slova.

„Vidím tě…“

Ne! Jake ten skřípavý hlas poznal. Byl to Kalverum Rex, Král lebek.

„Pojď ke mně…“

Grakyl mu škubl paží a vmžiku Jakea přenesl z jednoho světa do druhého. Obklopila a pohltila ho temnota, z níž k němu dolehla další slova, tentokrát už o něco hlasitější. „Klíč času… konečně můj…“

Jake se pokusil vykřiknout, ale selhal mu hlas.

„S ním zničím všechny, která miluješ…“

Jake cítil, jak ho kdosi táhne za paži stále blíž a blíž ke Králi lebek. Bránil se, ale neměl se tu oč zapřít.

Pomoc!

Jako v odpověď na jeho prosbu mu druhé zápěstí objal planoucí náramek jako smyčka z ohně, která ho zachytila a odmítala ho pustit. O Jakea se začaly přetahovat dvě neznámé síly.

Ledové pařáty z jedné a ohnivý náramek z druhé strany.

Král lebek vztekle vykřikl: „NE!“

I když se Jake bál, že mu nová síla odtrhne paži od těla, Kalverův výkřik ho uklidnil. Konečně ho ledový pařát pustil. Po hřbetu ruky mu ještě přejely drápy, jež se ho pokoušely znovu zachytit, ale v další chvíli byl volný.

Z dálky k němu doléhala poslední slova: „Však já tě nejdu… Uvidíš… Budeš můj…“

Hlas se rozplynul do nicoty a Jakeovo tělo plulo temnotou, taženo za zápěstí ohnivou smyčkou.

Ale kam?

Jake cítil, jak zrychluje a začíná rotovat. Tma se roztříštila a do očí se mu zabodlo oslepující světlo. Kolem něj vířily obrazy a zvuky jako tornádo z konfet: skřek dravého ptáka, blyštivá hladina zlatavého moře, lávová řeka.

Z hrdla se mu vydralo zaječení. Svět se ustálil a s drtivou tíhou dopadl na Jakea. Jake klesl na kolena…

… do písku.

Zůstal klečet a snažil se pochopit, co vidí. Na obloze planulo žhavé slunce a kolem něj se do všech stran táhlo zvlněné moře písku. Jake oněměle civěl na okolní poušť.

Byl snad přepraven zpátky na Pangaeu? A jestli ano, kde je džungle? Kde je údolí Kalypsa?

Pomalu se zvedl na nohy. Byl sám.

Kde to jsem?

Druhá část

6. kapitola

TROSEČNÍCI

Jake se pomalu otočil kolem své osy a rozhlédl se po tomto neznámém světě. Zastínil si oči před oslnivou září. Bylo tu horko na omdlení a ve vzduchu se vznášela zvláštní vůně spálené skořice.

Když si jeho oči zvykly na světlo, všiml si několika trnitých křovisek a vysokých zelených rostlin, které připomínaly kaktusy. Snad to znamenalo, že tu najde vodu. V dálce vyčnívalo z písečných dun několik vrcholků načervenale tmavých skal jako čluny plavící se po rozbouřeném moři. Ještě o něco dál se nad obzorem vznášel podivný opar. Jake se na něj chvíli díval, ale momentálně měl důležitější starosti.

Vzhlédl k nebi. Obloha byla tak jasně modrá, až ho z ní bolely oči. Slunce viselo v polovině nadhlavníku, ale Jake netušil, jestli stoupá, nebo klesá.

Věděl jen to, že musí bezpodmínečně najít stín, aby se dostal z dosahu vražedných slunečních paprsků.

„POMOC! JE TU NĚKDO?“

Jake se dotkl svých rtů, protože si v první chvíli myslel, že to vykřikl on. Ta slova rozhodně vyjadřovala jeho pocity. Obrátil se ve směru hlasu. Zdálo se, že někdo má potíže, což dobře vystihovalo i Jakeovu situaci.

Byl ale rád, že tu není sám, a tak vylezl na písečnou dunu a zavolal: „Haló! Už jdu! Vydržte!“

Nalevo od Jakea vykřikla další osoba, tentokrát dívka. „PINE? JSI TO TY?“

Jake před sebou spatřil štíhlého chlapce, který se krčil ve stínu za červeným balvanem kousek pod ním. Měl dlouhé končetiny i krk a hnědé vlasy nad očima zastřižené do rovné ofiny jako u nějakého římského setníka. Kapala z něj voda a byl úplně nahý.

Chlapec se otočil k Jakeovi a polekaně se zakryl, ale pak se ohromeně narovnal.

„Jakeu?“

Jake nedokázal uvěřit svým očím. „Pindore!“

Jakkoliv mu to připadalo nemožné, opravdu měl před sebou svého kamaráda z Kalypsa, Pindora Tiberia, druhého syna staršího Marcela Tiberia a potomka ztracené římské legie, která uvízla na Pangaee před řadou staletí.

Jake seběhl ke svému kamarádovi. Do bot se mu sypal horký písek. „Co tady děláš?“

Než stačil odpovědět, zleva se ozval radostný výkřik. Ohlédl se a uviděl další známou postavu, která k nim přibíhala ze svahu duny. Vlály za ní vlasy tmavé jako havraní křídla a měla na sobě bohatě zdobenou košili a dlouhou sukni uvázanou do pasu, s rozparkem do půli stehna. Na slunečním světle její oči zářily jako smaragdy, stejně sytou zelení jako nefritový náhrdelník, jenž se jí houpal kolem krku.

Při pohledu na ni – na oba přátele – se beznadějné chmury, jež se Jakeovi vkrádaly do srdce, okamžitě rozplynuly.

„Mari,“ zašeptal nevěřícně.

Marika Balamová byla dcera magistra a první člověk, s nímž se v Kalypsu spřátelil. Pocházela z kmene Mayů, který zůstal uvězněn v divoké zemi před patnácti generacemi.

Doběhla k němu a vrhla se mu okolo krku. „Vrátil ses!“

Jake se začervenal, teď už nejen horkem. Pindor se schoval za balvan a rděl se ještě víc než Jake, ale ze zcela jiného důvodu.

„Nemáte někdo náhradní oblečení?“ zeptal se. „Aspoň bederní roušku.“

Jake si strhl ze zad batoh a vylovil z něj tričko. Kalhoty neměl, ale vzal si s sebou náhradní spodní prádlo (pochopitelně). Oboje podal Pindorovi.

Jeho kamarád se urychleně začal soukat do trenýrek. „Díky! Vrátím ti je, jakmile se dostanu k pořádnému oblečení.“

„Co se stalo s tvými šaty?“ zajímala se Marika.

Pindor podrážděně vyhlédl zpoza kamene, za nímž se oblékal. „Právě jsem se koupal a najednou bum, ocitl jsem se uprostřed Vulkánovy horké výhně.“

Mávl rukou na okolní poušť.

„Nechápu to,“ řekl Jake s pohledem na své přátele. „Jak jste se sem dostali?“

Ať už jsme kdekoliv.

Marika odpověděla jako první. „Já jsem byla doma a zrovna jsem volala otci dálkomluvným krystalem, aby přišel k jídlu, když mě něco popadlo za zápěstí. Pálilo to jako oheň a vytáhlo mě to do bezměsíčné noci. Pak jsem cítila, jak padám, a skončila jsem tady.“

Pindor přikývl. Naklonil se zpoza balvanu, ale chodidly zůstával stát na zastíněném kousku země. „Mně se stalo to samé. Jako kdyby mě něco vytrhlo z mojí vlastní kůže.“

Pozvedl paži a ukázal si na zápěstí.

Jake střídavě hleděl na oba kamarády. Vzpomněl si na ohnivou smyčku, která ho táhla prázdnotou. Jeho přátelé zjevně prožili totéž. Podíval se na zápěstí. Všichni měli jednu věc společnou: kovový náramek z Atlantidy.

„Určitě to nějak souvisí s těmi náramky.“

Vybavil si, co říkal urský starší, když jim je nasazoval. Jejich kov v sobě obsahuje vzácnou a mocnou alchymii spojení.

„Nyní jste všichni spojeni,“ zahučel Jake.

Marika si také vzpomněla. „To jsou slova staršího Mer’uuka.“

Jake přikývl. „Myslím, že se při mé cestě sem aktivovala magie náramků a svedla nás všechny dohromady.“

„Takže tohle není tvůj svět?“ zeptal se Pindor a rozhlédl se kolem.

„Ne. Určitě jsme pořád na Pangaee.“ Na důkaz se dotkl hrdla. „Jak jinak bychom si rozuměli?“

Marika si přitiskla prsty ke rtům. „Alchymie celosvětovštiny je stále s námi!“

Jake to také cítil: podivné mravenčení v hlasivkách, z nichž vycházel jeden společný jazyk. Musel by se soustředit, aby dokázal mluvit anglicky. Tento efekt zabezpečovalo energetické pole produkované atlantskou technologií v Kukulkánově chrámu. Energie fungovala jako univerzální překladač, který umožňoval domluvu různým kmenům, jež sídlily v údolí Kalypsa.

Jakea náhle napadlo něco dalšího. „Když spolu dokážeme mluvit, znamená to, že jsme pořád blízko chrámu. Energie z pyramidy nemá neomezený dosah.“

Marika se nesouhlasně zamračila.

„Co je?“ obrátil se k ní Jake.

„Táta má mapy území na všechny strany kolem našeho údolí. Označují místa, kde štít slábne a kde jsou bezpečné hranice našeho světa.“ Marika mávla do pouště. „Taková vyprahlá země nikde kolem našeho údolí není. O tom bych věděla.“

Jake se zahleděl k obzoru. „Pak tady stejné pole vytváří něco jiného. Třeba na Pangaee stojí i další chrámy se stejnou mocí.“

„Měli bychom je najít,“ poznamenal Pindor.

Říman měl pravdu. Potřebovali nějaké útočiště. Pokud by tu někdo žil, usídlil by se ve stínu onoho chrámu, stejně jako kmeny Kalypsa.

„Odkud ale máme začít?“ povzdychl si Jake.

Nikdo neuměl odpovědět.

V tichu k nim dolehlo pravidelné a metodické šustění písku. Blížily se něčí kroky.

„Někdo sem jde,“ zašeptal Jake.

„Nebo něco,“ dodala Marika.

Pindor ji probodl pohledem. Takové věci nechtěl ani slyšet.

Jake zvedl kámen o velikosti pěsti. Pindor se rozhlédl po podobném, ale nenašel žádný dostatečně velký. Jake naznačil Marice, ať si stoupne za něj.

Na hřebenu duny se vynořila silueta, která se rýsovala proti slunci. Jake nedokázal rozeznat, o koho jde, jen viděl, že se určitě jedná o člověka. Postava beze spěchu sestoupila z pozadí žhnoucího kotouče, jako kdyby šla na procházku. Teď už Jake viděl široké lícní kosti a výrazné nadočnicové oblouky, jež vystupovaly nově příchozímu z plochého čela. Kolem modrých očí mu splývaly dlouhé černé vlasy.

Marika vyhrkla: „To je Bach’uuk!“

Neandrtálský chlapec jim kývl na pozdrav a odhrnul si vlasy z čela. V obličeji se mu leskl pot. Jak daleko musel jít, aby se k nim připojil? Měl velice dobrý sluch, takže je určitě slyšel, jak si povídají, a vydal se za nimi. To Jakeovi dělalo starosti. Jejich přítomnosti si mohlo všimnout cokoliv dalšího.

Bach’uuk přistoupil k jednomu z balvanů a vyčerpaně si sedl do stínu. Dost možná měl velkou žízeň. Na sobě měl volné roucho stažené kolem pasu. Zvedl paži a ukázal ostatním svůj náramek.

„Všichni jsme jedním,“ pronesl. Takže už mu také došlo, co se stalo.

Vytáhl z kapes tógy dva kožené předměty a hodil je do písku u Pindorových nohou.

Říman se hned rozveselil. „Sandály!“

Okamžitě si je obul a radostí na horkém písku poskočil.

„Proč s sebou nosíš dvoje sandály?“ podivila se Marika.

Bach’uuk vysvětlil: „Za úsvitu mě navštívil Mer’uuk a dal mi je. Řekl mi, ať si je nechám u sebe. Neřekl proč, jen že budou potřeba.“

Marika se rozzářila a chytila Jakea za paži. „Urský starší určitě věděl, že se tohle všechno stane.“

Jake o tom nepochyboval. Urové měli zvláštní vztah k času, který rozlišovali na krátký a dlouhý běh. Navíc si vzpomněl na svoji vlastní předtuchu. Kmen neandrtálců žil ve stínu velkého chrámu déle než kdokoliv jiný – jejich intuice musela být mnohem silnější.

„Proč mi ale Mer’uuk neposlal i zbytek oblečení?“ Pindor se zatahal za lem trička. „Nebo zbraně?“

Bach’uuk si olízl rty. „Nebo vodu.“

Jake zavrtěl hlavou. Jednání urského staršího ho jako vždy mátlo.

„Nemůžeme tady jen tak sedět.“ Jake ukázal ke skalnatým útvarům. „Měli bychom vyrazit k nim. Přinejmenším tam bude stín, možná i voda.“

Hodil si batoh na rameno.

Marika se mlčky a zamyšleně rozhlížela.

„Co je?“ zeptal se jí.

„Na něco jsme zapomněli.“ Významně se podívala na svoje zápěstí. „Celkem jsme dostali pět náramků.“

Jake přikývl. „My čtyři a má sestra Kady.“

„Tak kde je? Kde je tvá sestra?“

Jake si cenil Maričiny starostlivosti, ale uklidnil ji. „Ta je v mém světě.“ Vybavil si Kadyin výkřik, když ho chytil za ruku ten mumifikovaný grakyl. Kady se naštěstí držela stranou a zůstala v muzeu. „Neboj, je v bezpečí.“

Z pouště se k nim ozvěnou donesl hlasitý dívčí jek.

Nebo že by nebyla?

7. kapitola

Z BLÁTA DO LOUŽE

Jake vyběhl na nejvyšší dunu a zahleděl se ve směru, odkud zazněl výkřik. Zvlněný povrch pouště připomínal rozbouřenou hladinu oceánu. V dálce za dunami si Jake opět všiml zvláštního oparu nad horizontem. Nikde ale nebyla ani stopa po Kady. Pokud to dokázal posoudit, jek k nim dolehl od nejvyššího skalnatého útvaru připomínajícího obří houbu s plochým kloboukem. Aspoň mohli ten podivný krajinný prvek použít jako orientační bod.

„Honem!“ vykřikl na ostatní a vyrazil.

Ostatní pospíchali za ním.

Zpola seběhl a zpola sklouzl po sypkém písku protějšího svahu duny. V ruce pořád svíral kámen, který před chvílí sebral. Jinou zbraň neměl.

Uslyšeli další výkřik, tentokrát spíš zlostný než vyděšený. To byla určitě Kady.

Jake nedbal na palčivé sluneční paprsky a sprintoval ke skále. Brzy zjistil, že je mnohem rychlejší, když bude kličkovat mezi dunami, než neustále vybíhat nahoru a dolů. Údolí nabízela pevnější půdu pod nohama a jejich čtveřice tak utíkala v klikaté linii připomínající plazícího se hada.

Podle dalších výkřiků Jake ještě několikrát mírně poopravil směr. Konečně oběhli poslední dunu a spatřili před sebou prohlubeň, velkou přibližně jako fotbalové hřiště.

Uprostřed stála Kady. Odhodila batoh a držela svůj kord se štíhlým ocelovým ostřím. Jednu ruku měla zvednutou za sebou, aby udržovala rovnováhu, a otáčela se kolem dokola. Ve tváři zbrunátněla námahou a rty měla odhodláním stisknuté do tenké čárky. Takhle se soustředila při každém obtížném šermířském souboji.

Ale s kým bojuje?

V prohlubni vyrůstalo jen několik vysokých kaktusovitých rostlin, a jinak nic.

„Kady!“ zavolal Jake.

Sestra se k němu polekaně otočila. Zadívala se mu do očí a přejela pohledem i ostatní.

„Kde to sakra jsme?“ vykřikla na něj. „Co je to za místo?“

Jake k ní vykročil. „Já ne…“

„Stůj!“ vyštěkla na něj.

Jake neviděl žádné nebezpečí, a proto ušel ještě několik kroků.

Náhle vlevo od Kady vystřelila k nebi sprška písku. Ze země se vynořila bičovitá lodyha posetá zpětně zahnutými trny a sekla po ní. Kady se ani neotočila a jediným máchnutím ji odťala. Pahýl, z něhož začala vytékat žlutočervená kapalina, se stáhl. I odseknutá část se hadovitým pohybem zahrabala do země a zmizela.

Nejbližší kaktus se zachvěl. Díky jednomu kmenu a dvěma větvím připomínal tvarem člověka. Místo hlavy měl červený baňatý květ, jehož květní lístky se otevřely, naklonily se ke Kady a zasyčely.

Jake ztuhl.

Odkdy rostliny syčí?

Kaktus vytáhl kořeny z písku a celá rostlina se dala do pohybu směrem od Kady.

Než se Jakeova sestra stačila pohnout, z bezprostřední blízkosti na ni zaútočila další rostlina. Tentokrát jí dva hadovité, trnité kořeny mířily na záda.

„Kady!“

Jake mrštil kamenem na cibulovitý květ útočící rostliny. Zasáhl ji přesně. Rána kamenem do květních plátků kaktus nezranila, ale překvapila, takže kořeny zaváhaly dost dlouho na to, aby se Kady přikrčeně otočila a přesekla je. Poraněné pahýly dopadly zpátky na zem a zavrtaly se do písku.

Kaktusu to zjevně stačilo, protože se rozmrzele odvlekl pryč.

„Ještě někdo?“ zavrčela Kady a pomalu se otočila kolem své osy.

Ostatní kaktusy vytáhly kořeny ze země a ustoupily.

„No proto!“

Volnou rukou zvedla batoh a vykročila k Jakeovi, nepřestávala si však přitom dávat pozor.

Jedna z rostlin po ní vlažně máchla kořenem, ale útok směřoval úplně mimo. Spíš to vypadalo, jako kdyby ji kaktus zaháněl nebo jí hrozil pěstí. V každém případě ji rostliny nechávaly odejít.

Kady se připojila k Jakeovi a ukázala kordem na bitevní pole. „Nechceš mi to vysvětlit?“

Než ale Jake stačil třeba jen otevřít ústa, horký vzduch proťalo pronikavé zavřeštění. Takhle řvou jedině plazi. A pořádně hladoví. Jake dobře věděl, že v pouštních oblastech žilo právě tolik dinosaurů jako kdekoliv jinde. A čím drsnější podnebí, tím zuřivější dravci.

K prvnímu skřeku se za dunami přidaly další.

Jake se ohlédl po svých šlépějích v písku. Skřek zněl ze směru, odkud přišli. Něco našlo jejich stopu a vydalo se po ní.

„Jdou po nás!“ vykřikl a máchl rukou dopředu. „Rychle!“

Společně vyběhli od miskovité prohlubně ke skále ve tvaru houby. Zbývalo jim přibližně tři sta metrů. Písek jim podkluzoval pod nohama a horko je zmáhalo stejně jako obtížný terén. Po pouhých sto metrech Jakea pálily plíce, jako kdyby vdechoval oheň.

„Nestihneme to!“ zasípal Pindor.

„Poběž!“ povzbuzoval ho Jake. „Nevzdávej se!“

Cestu jim zatarasila dlouhá písečná duna. Jake neměl jinou možnost než v čele ostatních vyběhnout k jejímu hřebenu. Všichni se drápali do příkrého svahu po čtyřech a bojovali s lavinami písku, které je odnášely zpátky dolů.

Štěkavé skřeky se přiblížily.

Jake se ohlédl a spatřil smečku dravců, která se hnala po jejich stopě. Bylo jich osm. Jednoznačně šlo o ještěry, vysoké zhruba jako Jake. Pohybovali se po zadních končetinách a tu a tam některý z nich vyskočil do vzduchu jako nějaký masožravý klokan. Při výskoku plaz vždycky zaklonil hlavu, jako kdyby nabíral vzduch do nozder.

Jake si všiml srpovitých drápů, jež dobře znal z fosilního záznamu. Sevřelo se mu hrdlo a horečně se hrabal k hřebeni duny.

„Co to je?“ vydechla Kady.

Jake ztěžka polkl. „Velociraptoři.“

Kady na něj vteřinu zůstala civět a pak pozvedla kord. Tohle jméno znala i ona. „Jako v tom filmu.“

Po návratu z Kalypsa se Kady nejmíň patnáctkrát dívala na Jurský park a nyní se považovala za odbornici na dinosaury. Tvůrci filmu zdvojnásobili jejich velikost, aby ještěři vypadali hrůzostrašněji, ale to nebylo vůbec nutné. Velociraptoři byli sice malí, ale krajně nebezpeční. Lovili ve smečkách a dokázali strhnout daleko větší kořist, než byli oni sami. Jako pravěké obdoby piraní.

Kadyin kord proti nim nemohl stačit.

Jake ukázal z opačného svahu duny. „Honem!“

Nikdo nepotřeboval pobízet dvakrát. Všichni vyběhli dlouhými skoky ze svahu a za pár vteřin se ocitli dole. I tak jim pořád zbývala daleká cesta. Skála se tyčila před nimi, ve vzdálenosti dvou fotbalových hřišť.

Jake se snažil vymyslet způsob, jak svést smečku z jejich stopy, a zároveň hledal nějakou zbraň. Minule zaplašil tyranosaura psí píšťalkou, ale tu věnoval jako dárek Pindorovi, a vzhledem k tomu, v jakém stavu se tu jeho kamarád ocitl – v rouše Adamově –, určitě ji neměl u sebe. Proč si jenom nepřibalil druhou?

Co si vlastně vzal?

V duchu se probíral seznamem věcí.

Do kapsy u vesty si nacpal zápalky, zapalovač, konzervu s hovězím masem, švýcarský armádní nůž, náhradní baterie do svítilny, tablety na dezinfekci vody, několik balíčků cukru, aspirin, nějaká antibiotika, sprej proti hmyzu, opalovací krém a jelení lůj. U každého předmětu se krátce zamyslel, jestli by ho nemohl nějak využít jako zbraň.

Skřeky zněly stále hlasitěji.

Před nimi se zvedala další duna, se svahem posetým pouštními květinami připomínajícími modré narcisy. Aspoň že tenhle hřeben nebyl tak vysoký jako minulý. Jake se ohlédl a nechal se předběhnout ostatními.

Ještěři zatím nepřekonali poslední dunu.

Třeba se ti pacholci vzdají…

Takové štěstí neměli. Na vrcholu duny se objevil první ještěr jako průzkumník. Plaz se srpovitými drápy se zastavil na hřebeni a s nakloněnou hlavou se rozhlížel po údolí pod sebou.

Jakeovi přátelé už přeběhli vrchol duny.

Jake pod svahem zpomalil. Věděl, že nikdy nedoběhnou k té skále dřív než dravci.

Dospěl k nelehkému rozhodnutí.

Otočil se k ještěřímu průzkumníkovi, strhl si batoh ze zad a zamával jím nad hlavou. Plaz se okamžitě podíval jeho směrem. Jakeovi přátelé měli jedinou naději: když strhne pozornost smečky na sebe.

Správně. Tady jsem.

Dal se do běhu po délce údolí, pryč od svých přátel. Musel velociraptory přimět, aby ho následovali. Jediný pohled přes rameno mu prozradil, že průzkumník už pádí v jeho stopách. Těsně za ním sprintovali další členové smečky.

Jake ještě přidal a zoufale se rozhlížel po nějakém úkrytu. Poušť ale nenabízela žádné útočiště. Skřeky se mu zařezávaly do uší – a plazi se přiblížili.

Nemůže jim utéct.

Koutkem oka zahlédl na svahu duny nějaký pohyb.

Jeden z modrých narcisů se otočil jeho směrem a Jake spatřil, že se od středu květních plátků odráží světlo.

Jako od skla.

Přehlédl kámen zpola zabořený v písku, zakopl a svalil se na břicho. Písek a kameny mu rozdíraly kůži, jako kdyby klouzal po střepech. To ale představovalo nejmenší z jeho problémů.

Překulil se na záda.

Vůdce plazí smečky se čtyři metry za ním vymrštil vysoko do vzduchu a ve slunečním světle se zaleskly jeho srpovité drápy. Ještěr vydal ohlušující skřek, sklonil hlavu ke své kořisti…

… a zaútočil Jakeovi přímo na břicho.

8. kapitola

POUŠTNÍ PRINC

Jake se odkulil stranou a ohnal se proti dravci batohem. Zasáhl ho ještě ve vzduchu a váhou batohu se mu podařilo srazit nohu ještěra stranou.

Drápy se zaťaly do písku těsně vedle Jakeovy hlavy.

Jake se pozadu sunul do svahu duny a vyhýbal se přitom modrým narcisům.

Dravec se k němu otočil a vrhl se po něm tlamou. Jake mu na poslední chvíli nastavil batoh, zuby ostré jako břitva se zakously do látky a roztrhly ji. Obsah batohu se vysypal do písku: Jakeova svítilna, videohra a náhradní rolička toaletního papíru.

Toaletní papír se skutálel ze svahu a rozptýlil ještěrovu pozornost na dost dlouhou dobu, aby se Jake odsunul o dalších několik metrů do kopce. Jeho oči se tím ocitly ve stejné výšce s očima dravce. Ještěr byl tak blízko, že Jake rozeznával jeho malé ušní otvory. Ostatní členové smečky se shromáždili dole, čekali na svůj podíl na hostině a šlehali ocasy ze strany na stranu v očekávání smrtícího úderu.

Jake pozvedl zbytky potrhaného batohu jako štít.

Velociraptor otevřel tlamu a na slunci se zaleskly jeho zuby.

Vykročil ke své kořisti.

Náhle se všude kolem rozeznělo pronikavé trylkování.

Ještěr znehybněl – stejně jako Jake.

Modrý narcis po jeho pravici vybuchl v gejzíru písku, místo kořenů se ale vynořila hubená postava. Ve větru zavál plášť a Jakea posypala zrnka písku. Objevil se drobný muž nebo chlapec, dopadl na nohy a napřáhl dlouhý oštěp. Na svahu kolem Jakea z písku vyskákalo dalších několik postav.

První si shrnul kápi pláště do týla. Většinu hlavy včetně očí a nosu i tak zakrývala kožená maska. Lovec měl na očích brýle připojené k periskopu zamaskovanému tak, aby připomínal narcis. Vyplivl dýchací trubici, která probíhala stonkem. Periskop mu zjevně umožňoval vidět i dýchat.

S válečným pokřikem se vrhl se svým oštěpem na ještěra.

Ostatní začali na zbytek smečky házet předměty připomínající přezrálá rajčata, které v místě dopadu s hlasitým duněním vybuchovaly. Z několika dokonce vyšlehly plameny. Ještěři, které polekalo už to, kolik lidí se nenadále vynořilo z písku, překvapeně uskočili a vzali nohy na ramena.

Zůstal jen jejich vůdce, který opatrně obcházel zahaleného lovce. Zdálo se, že síly obou soupeřů ve smrtícím tanci jsou vyrovnané. Lovec útočil oštěpem, ale ještěr uhýbal a naopak vyrážel do protiútoku tlamou. Jeho zuby však vždy cvakly naprázdno.

Ostatní lovci vyběhli za prchající smečkou a vrhali po utíkajících ještěrech další ohnivé bomby.

Drobná postava pod Jakem pokračovala ve svém sólovém souboji s dravcem. Oddělili snad lovci toto jediné zvíře od smečky schválně?

Teď už si Jakeovi kamarádi jistě uvědomili, že se Jake ztratil. Nebo přinejmenším slyšeli zvuky boje a výbuchy ohnivých bomb.

Někde v dálce volala Kady: „Jakeu! Kde jsi?“

Jake se bál odpovědět, aby nevyrušil lovce ze soustředění při nebezpečné bitvě s ještěrem. Souboj probíhal jen pár metrů od něj.

Vtom se lovec dopustil chyby. Uskočil, ale došlápl na volný kámen – stejný, o který předtím zakopl Jake –, ztratil rovnováhu a dopadl tvrdě na záda. Oštěp se zabodl hluboko do písku.

Dravec s doširoka otevřenou tlamou zaútočil.

Jake sklouzl ze svahu a zaječel z plných plic.

Ještěr zaváhal. Lovec nechal oštěp zabodnutý v písku a odvalil se, dravci se však podařilo zachytit zuby jeho vlající plášť. Ještěr trhl hlavou a přitáhl si svou kořist blíž. Napřáhl drápy, aby lovci rozpáral břicho.

Jake nemohl k zahalené postavě doběhnout včas, ale všiml si, že na písku leží cosi oranžově červeného. Jedna z těch ohnivých bomb, která zřejmě některému lovci vyklouzla z vaku. Vrhl se k ní, zvedl ji a vší silou ji mrštil po ještěrovi.

Bomba dopadla u plazího ocasu a okamžitě se vzňala.

Velociraptor zařičel a vymrštil se vysoko do vzduchu. Lovec se odkulil stranou. Vzápětí zvíře dopadlo se zapáleným ocasem na zem, přikrčilo se a vztekle zasyčelo. Písek dosud olizovaly plameny.

Ještěr se ohlédl a váhavě ustoupil, nejprve o jeden krok a hned potom o druhý. Zřejmě si uvědomil, že ho smečka opustila. Nervózně máchl svalnatým ocasem, otočil se a dal se na útěk. Jediným skokem se přenesl přes hřeben duny a zmizel.

Jake se obrátil k lovci, který byl pořád omámený z tvrdého dopadu na zem. Přistoupil k němu, aby mu pomohl na nohy, ale lovec vyskočil sám.

„Ty blázne!“ vykřikl.

Jake se ohromeně narovnal. Ta slova ho zasáhla jako políček do tváře. Zůstal civět na obrýlené oči.

„Jak se opovažuješ narušovat královský hon?“

Královský hon?

Jake se naježil. Právě tomu člověku zachránil život. Příkře odsekl: „Jenom jsem se snažil…“

„Ticho! Kdo ti dovolil mluvit?“

V tu chvíli se vrátily ostatní zahalené postavy – vynořily se zpoza hřebene duny a obklíčily Jakea. Několik jich pokleklo před drobným lovcem a sklonilo hlavy k zaťatým pěstem. Jejich postoj Jakeovi něco matně připomínal, ale byl pořád příliš omámený, než aby si vzpomněl.

Vůdce skupiny ukázal paží na polovinu svých lidí. „Pochytejte jeho společníky a spoutejte je.“

„Vždyť jsme nic neudělali!“ vyhrkl Jake.

Z lovcova držení těla vyzařovalo pobavené pohrdání. Prohlédl si Jakea od hlavy k patě. „Podle tvého zvláštního vzhledu a oděvu jsi určitě uprchlý otrok z některé okrajové vesnice. Možná nakonec dnešní hon přece jen nebyl ztrátou času. Vaše životy teď patří mně.“

Jake k němu výhrůžně vykročil, ale cestu mu zablokovaly překřížené oštěpy.

„Spoutejte ho! Hon končí.“

Dva lovci strhli Jakea na kolena.

Jejich vůdce si sundal z hlavy koženou kápi s brýlemi a poprvé odhalil svoji tvář, rámovanou hustými černými vlasy. Na Jakea nadutě shlížely fialové oči. Rty pod nimi se poodhrnuly v pobaveném úšklebku a Jake ohromeně zalapal po dechu. Vůdce byl mnohem mladší, než si Jake původně myslel. Nemohl být starší než on sám. Nejvíc však Jakea udivilo něco jiného.

„Ale ty jsi… ty jsi holka!“

Dívčiny oči byly zvýrazněné pečlivě namalovanými linkami modré a karmínové barvy, které se táhly od vnějších koutků k vlasům. Jake už viděl obrazy s takovým líčením.

Na stěnách egyptských hrobek.

„Jsem víc než holka,“ odsekla dívka. „Jsem dcera Reovy slávy, toho, kdo chodí po světě jako obr: faraóna Neferhotepa, velkého vládce Dešretu.“

Paží opsala rozmáchlý oblouk kolem celého světa včetně slunce, měsíce a hvězd. Zjevně tomu opravdu věřila.

„Měl by ses dmout pýchou.“ Odvrátila se od něj, až za ní zavlál její plášť. „Stal ses otrokem princezny Nefertiti.“

9. kapitola

NEBO SPÍŠ PRINCEZNA…

Skalní útvar byl ještě dál, než si Jake myslel. Na poušti se vzdálenost odhadovala špatně. Plahočil se i se svými kamarády s kotníky spoutanými bronzovými okovy. Navíc jim Egypťané svázali zápěstí.

Když je svazovali, princeznu na chvíli zaujaly jejich magnetitové náramky. „To jsou ale hezké šperky…“

Nefertiti si všechny prohlédla a Jakeově sestře se náramek dokonce pokusila sundat. Kady se tvářila, jako kdyby jí měla sto chutí vytnout políček.

Náramky pochopitelně nešly dolů.

Princezna nakonec pokrčila rameny. „Když tak půjdou odříznout,“ poznamenala nadutě.

Jake se obával, že nemluvila o náramcích, ale o jejich rukách.

Cestou k vysoké skále se Kady otráveně mračila. „Proč pokaždé skončíme v zajetí?“

Jake se neobtěžoval s odpovědí a v duchu se zabýval mnohem důležitější otázkou. Kde přesně jsme? A proč jsme přistáli tady místo Kalypsa?

Odhadoval, že to má něco společného s branou, kterou se sem dostali. Minule je zlatá mayská pyramida v Britském muzeu dopravila do stínu Kukulkánova chrámu v údolí Kalypsa, tentokrát se z vystavené egyptské hrobky dostali doprostřed pouště.

Podíval se na princeznu. Podle jeho historických knih Nefertiti vládla Egyptu v období osmnácté dynastie. Nebyla sice urozeného původu, ale byla tak krásná, že se s ní oženil faraón, a časem se z ní stala jedna z nejmocnějších žen v egyptských dějinách. Pak ve věku třiceti let náhle zmizela – s touto záhadou si archeologové lámou hlavu už celé věky. Zemřela? Přišla o faraonovu přízeň? Kam se ztratila?

Jake věřil, že má řešení přímo před sebou. Královna Nefertiti byla se svou družinou přenesena na Pangaeu, stejně jako všechny ostatní ztracené kmeny. Tihle lidé však nepřistáli v blízkosti údolí Kalypsa, ale zde na poušti. Prohlížel si své věznitele. Určitě jde o potomky původní skupiny. Princezna je možná přímým potomkem své jmenovkyně.

Nefertiti si za chůze začala prohlížet Bach’uuka. Přejela mu prsty po nadočnicových obloucích, štípla ho do ucha a zatahala za vlasy, jako kdyby se jednalo o prase, které si vybírá na jarmarku.

Nakonec prohlásila: „To je ale zvláštní stvoření. V paláci bude sloužit k obveselování hostů.“

„To není žádné stvoření!“ pípla Marika. „Je to člověk, stejně jako vy nebo já.“

Nefertiti povytáhla obočí. „Možná je to takový člověk jako vy, ale rozhodně ne jako já.“

Jake si uvědomil, že se tihle lidé zjevně ještě nikdy nesetkali s neandrtálcem. Vzhledem k tomu, že Jakeova skupina princeznu naopak nijak nepřekvapila, touto drsnou zemí asi tu a tam přece jen procházejí nějací cizinci. A nově příchozí tu očividně nevítali jako sobě rovné.

Nefertiti vzápětí potvrdila Jakeovu domněnku. „Zjistím, z které vesnice jste uprchli, a potrestám vaše pány, kteří vás neuhlídali.“

„My jsme odnikud neuprchli,“ namítla Marika. „A vůbec nejsme otroci.“

Pindor se ji snažil umlčet významným zachrastěním řetězu.

Zřejmě nechtěl nijak popudit své věznitele. Nebo šlo o něco jiného? Jakeův římský kamarád nedokázal z Nefertiti spustit oči od prvního okamžiku, kdy ji spatřil. Zdálo se, že mu dokonce ani nevadí pouta.

Marika se ohlédla po Jakeovi s němou prosbou o pomoc.

Jake věděl, že na princezninu aroganci může platit jen stejná sebejistota, a hlasitě promluvil: „Má kamarádka mluví pravdu. Nepocházíme z žádné zdejší vesnice, ale z jiné země, daleko odtud.“

„Z Kalypsa,“ dodala Marika.

Při zvuku toho jména Nefertiti klopýtla. Prudce se k nim otočila a zvednutou rukou zastavila celý průvod. „Říkala jsi z Kalypsa?“

Mariku princeznina silná reakce překvapila. Pod Nefertitiným ocelovým pohledem jen přikývla a dloubla loktem do Pindora, který také sklonil hlavu.

Jake se neobtěžoval s vysvětlováním, odkud přišel on a Kady.

Nefertiti k nim přistoupila blíž. „Říkáte, že pocházíte z velké dálky za našimi hranicemi? Nikdo nepronikl přes Velký vítr od časů mé praprababičky, kdy jsme ještě bydleli ve velkém městě Anch Tavy.“ Ukázala ke zvláštně zamlženému obzoru. „Tehdy navštívili mé předky cizinci, kteří taky tvrdili, že jejich domovem je prokleté místo jménem Kalypsos.“

Marika si odkašlala. „Jsme z Kalypsa, ale Kalypsos není prokletý.“

„Že není prokletý?“ Princezna se řezavě zasmála a po tváři jí přeletěl stín. „Ti cizinci tehdy v Anch Tavy probudili spící sfingu. Netvor zavyl k obloze a přivolal na nás Velký vítr, který nás odvál jako oblázky do téhle divoké země daleko od našeho pravého domova.“

Jake nechápal, o čem to Nefertiti mluví, ale její slova pro ně nezněla nijak dobře. Nemýlil se.

„Jestli pocházíte z Kalypsa, jste špatní lidé. A zlo je třeba zničit.“ Nefertiti se otočila na podpatku a odkráčela.

Jejich věznitelé šťouchli Jakea i jeho kamarády do zad oštěpy. Tempo pochodu se zvýšilo. Jake se rozhlédl po ostatních Egypťanech – dřív si v jejich tvářích četl především pobavení, teď převládal strach a nepřátelství.

„Super,“ poznamenala Kady, která si toho všimla také. „Prostě jste nedokázali držet jazyk za zuby, co?“

Než vyčerpaně doklopýtali ke skalnatému vrcholu, žhavé slunce vystoupalo do nadhlavníku. Jake by přísahal, že když vstoupil do úzkého stínu skály, teplota klesla nejmíň o dvacet stupňů. Ohlédl se za sebe. Poušť sálala horkem. Odhadoval, že i v pekle je chladněji.

Cesta zabrala víc než hodinu. Dostali napít a Jake se směl s kamarády podělit o opalovací krém – dokud mu ho nevyškubla z ruky princezna Nefertiti a podezřívavě k němu nepřivoněla.

I přesto, že se natřel, si připadal vyschlý jako spálený hranolek.

U skály je čekal nezvyklý pohled. K vrcholu stoupalo klikaté schodiště, u jehož úpatí hlídkovali dva svalnatí černoši s bronzovými obojky otroků. Každý držel na vodítku dinosaura o velikosti telete, jimž ze zad vyrůstaly vysoké ostny.

Dimetrodoni, uvědomil si Jake. Masožraví dinosauři z období permu.

Plazi na blížící se skupinu syčeli a hrabali proti nim drápy, ale strážní je drželi pevně.

Nefertiti prošla mezi dinosaury, jako kdyby tam zvířata ani nebyla. Jeden z otroků po ní vrhl nepřátelský pohled, ale princezna si nevšimla ani toho.

Možná je to dobře.

Ze schodů jí cupital naproti vytáhlý muž v bílé tunice, která mu dosahovala až ke kotníkům, a se zlatými náramky kolem zápěstí.

„Vrátila se k nám Krása úsvitu,“ pronesl podlézavě a hluboce se uklonil. „Viděl jsem, jak přicházíte, a běžím až z pozorovatelny, abych vás uvítal.“

Nefertiti ho netrpělivě odstrčila a vykročila do schodů. „Dohlédni na vězně, Amone.“

Na vězně, pomyslel si Jake ponuře. Aspoň už nejsme otroci.

Amon se podíval na zajatce a vykulil oči obtažené černou linkou. Očividně si z pozorovatelny nespočítal, kolik se vrací lidí. Pokynul všem, ať ho následují, a vyběhl za Nefertiti.

„Také přicházím se vzkazem od nebeského kapitána,“ zavolal na ni. „Obdržel zprávu z královského paláce v Katoru. Váš otec se vzbudil z dlouhého spánku a povolává k sobě své dcery.“

Nefertiti na schodech překvapením zakopla a upadla. Amon jí přiskočil na pomoc, ale princezna ho znovu odstrčila. Jake zahlédl její tvář, ze které na okamžik zmizela veškerá namyšlenost. V tu chvíli vypadala jako každé jiné děvče – vyděšené i plné naděje. Pak se znovu zatvářila chladně.

„Otec se vzbudil po dvou letech a ty mi to říkáš až teď? Proč jsi za mnou neposlal běžce?“

„Odpusťte mi,“ omluvil se Amon a uklonil se tak hluboce, až se čelem dotkl schodů. „Právě jsme tu zprávu obdrželi. Pak jsem si všiml, že přicházíte, a utíkal jsem vám naproti, abych vám tyto radostné novinky zprostředkoval co nejrychleji. Nebeský kapitán se připravuje na návrat do Katoru.“

Nefertiti se odvrátila – její maska opět dostávala vážné trhliny. Vyběhla do schodů, až za ní její plášť vlál jako sokolí křídla.

Amon ji následoval, a když ho teď princezna nemohla slyšet, něco si pro sebe brumlal.

Strážní odváděli Jakeovu skupinku nahoru po točitých schodech, které obkružovaly skalní vrchol. Jake se tak mohl rozhlížet všemi směry – jednotvárná poušť se táhla až k mlžné čáře na obzoru, jen tu a tam ji narušovaly další skály připomínající kostelní věže.

Konečně se schodiště zanořilo do vrchní části skály, která trochu připomínala klobouk houby a do níž byly vyhloubeny chodby a místnosti s úzkými okny. Postávalo tu několik mužů v kožené a bronzové zbroji, vyzbrojených oštěpy, meči a dokonce i luky vyrobenými ze zvířecích rohů a šlach. Všichni se přidávali k jejich skupině a kráčeli za princeznou.

Jake se udiveně rozhlížel. Tohle místo je zřejmě nějaká dočasná základna… nebo něco na způsob lovecké chaty.

Pokračovali ve výstupu, dokud se všichni nevynořili na úplném vrcholu. Zaútočila na ně vlna dusivého horka a intenzita světla Jakea téměř oslepovala.

Chvíli se potácel, aniž by cokoliv viděl. Když si jeho oči zvykly na světlo, rozhlédl se po plochém vrcholu načervenale černé skály, rovném jako přistávací plocha.

A něco tu opravdu přistálo.

Nebo aspoň skoro.

Několik desítek centimetrů nad skálou se vznášely dvě velké lodě, přivázané provazy. Jejich trupy vypadaly jako vyrobené z nahusto spletené slámy. Jake věděl, že nejranější Egypťané stavěli plavidla z papyru – tyhle byly zřejmě zkonstruované podobně, navíc ozdobené jasně červenými a modrými pruhy. Dokonce i jejich tvar – od dlouhého, mělkého kýlu ke zvednuté přídi i zádi – Jakeovi připomínal říční člun, který viděl v newyorském muzeu.

Místo vysoké čtvercové plachty ale nad oběma loděmi viděl obrovské černé balóny z jakéhosi gumovitého materiálu. Pod otvory ve spodní části plály ohně, z nichž stoupal do balónů horký vzduch.

Strážní postrčili zajatce k lávce vedoucí na jedno z plavidel. Nefertiti už zmizela uvnitř.

Kady mimoděk zpomalila. Neměla ráda výšky. „V tomhle nepoletím. Vypadá to jako ze slámy. Propadnu dnem a zabiju se.“

Marika s Pindorem se netvářili o nic šťastněji.

Bach’uuk si lodí vůbec nevšímal a neustále se díval k obzoru. Jake ho napodobil. Znovu zaznamenal zvláštní mlžný opar, kvůli němuž šlo obtížně určit, kde končí země a začíná obloha. Ve všech směrech to bylo stejné.

Bach’uuk se k němu otočil. „Velký vítr.“

Než se Jake stačil zeptat, co tím jeho kamarád myslí, do zad ho dloubl hrot oštěpu.

„Nastupte,“ zavrčel na ně jeden voják. „Vyrážíme do Katoru. Tam se dozvíte svůj osud.“

Jeho kolega se zasmál a šťouchl do Jakea o něco silněji. „Ve skutečnosti chtěl říct, že se tam dozvíte, jak zemřete.“

10. kapitola

VZHŮRU DO OBLAK

Plameny s hlasitým burácením vyšlehly výš a zanořily se do otvorů ve spodní části balónů. Jakea jejich hukot skoro ohlušil. Pod měděným topeništěm, v němž hořel oheň, pohyboval měchy muž se soudkovitým hrudníkem a postavou kováře. Občas přihodil do výhně jakési načervenalé plody – stejné, jimiž předtím lovci odehnali smečku plazích dravců.

To je určitě palivo, pomyslel si Jake.

Stál se svými kamarády v ohrazeném prostoru kousek od lodní přídě. Konečně jim jejich věznitelé sundali okovy. Hlídala je jen dvojice strážných, kteří se líně opírali o oštěpy. Jake chápal, proč na ně nikdo nedává větší pozor. Odtud nemohli uniknout – jedině že by chtěli spáchat sebevraždu skokem dolů.

A to Jake nechtěl.

Chvíli jen fascinovaně přihlížel, jak se zahřívaný balón zvedá do vzduchu. Lana, která ho poutala k lodi, se napjala, plavidlo se pomalu vzneslo a začalo se vzdalovat od skalního vrcholu. Jake si vzpomněl na rozhovor Nefertiti s Amonem. Patrně se vracejí do města jménem Kator.

Všichni nicméně nevítali nadcházející cestu s nadšením.

„Asi mi bude zle,“ zasténala Kady a opřela se o zábradlí.

Jake se k ní připojil a ostatní si stoupli kolem nich, aby sledovali odlet.

Marika stála vedle Jakea. „Úžasné,“ vydechla, vzala Jakea za ruku a stiskla ji – nikoliv strachem, ale vzrušením.

Pindor na tom byl podobně jako Kady: byl bledý a očividně se mu zvedal žaludek. I tak se ale Říman nepřestával rozhlížet po palubě. Jake věděl, koho hledá. Nefertiti ale zůstávala v podpalubí. Od chvíle, kdy nastoupili na loď, Krásu úsvitu neviděli.

Plavidlo se pomalu vzneslo do nebe, následované druhou lodí.

Bach’uuk se vyklonil přes zábradlí a ukázal ke zmenšující se skále pod nimi. „Podívejte.“

Jake se zahleděl naznačeným směrem. Na přistávací ploše zůstalo přibližně deset mužů, kteří se najednou s těžkými batohy na zádech vrhli ze skály vstříc smrti.

Vtom se z batohů roztáhla velká, plachtovitá křídla a muži začali plachtit nad pouští. Křídla je nadnášela jako rogala na stoupajících vzdušných proudech. Jake přesto nečekal, že by letci mohli dohonit jejich plavidla. Nebeské koráby stoupaly stále výš.

Mýlil se.

Ze zadní části jednoho z křídlových kluzáků vyšlehly plameny a letec vyrazil prudce vzhůru. Ostatní ho v sevřené formaci následovali. Za chvíli už kroužili kolem dvojice lodí jako žraloci kolem potápějícího se člunu.

Tahle plavidla se však nepotápěla.

Stoupali pořád rychleji.

Ze zádi k nim dolehl hlasitý pokřik. „Pozor, chlapi, už jsme skoro v řece. Připravte plachty.“

Jake se podíval pod sebe i nad sebe. Nikde neviděl žádnou řeku. A kde jsou plachty?

„Rozumíme, nebeský kapitáne Hore!“ zvolali všichni muži na střední palubě a vyběhli k bronzovým klikám na pravoboku i levoboku.

Jake se na nebeského kapitána zamračil. Na zádi stál vysoký Egypťan, oblečený do dlouhé tuniky a pláště s vyšitým symbolem Horova oka. Horus byl egyptský bůh nebes, ale zároveň se tak jmenoval kapitán.

Egypťan svíral oběma rukama rukojeť zařízení, které vypadalo jako obří kormidlo. „Teď!“ vykřikl.

Loď se zachvěla, jako kdyby ji zasáhl tvrdý poryv větru. Kady vypískla (nebo to možná byl Pindor) a Jake se křečovitě chytil zábradlí. Jednou rukou přidržel Mariku, která do něj ze strany vrazila. Marika se na něj usmála na znamení díků a Jakeova sluncem spálená tvář zrudla ještě víc.

Vítr zesílil v hotovou vichřici a neustával.

Jake si uvědomil, že vpluli do nějakého vzdušného proudu.

Horus vykřikl: „Jsme tam, chlapi. Roztáhněte plachty.“

Bach’uuk znovu ukázal pod sebe. Pořád se vykláněl daleko přes zábradlí – očividně se vůbec nebál výšek.

Po obou stranách trupu se rozevřela velká křídla. Zdálo se, že jsou vyrobena ze stejné pryžovité hmoty jako balón, jen byla navíc vyztužena kostěnými žebry.

Jake na ně zíral s otevřenou pusou. Staří Egypťané byli zkušení námořníci, kteří proměnili Nil v dopravní tepnu i zdroj obživy. Tady si zjevně našli náhradu: vzdušný proud.

Křídla se roztáhla do plné šíře, nebeský kapitán Horus se opřel do kormidla, loď se otočila po směru větru a ještě zrychlila.

V další chvíli už svištěli nad pouští.

Druhé plavidlo je následovalo v bezpečné vzdálenosti, zatímco jednotliví letci doprovázeli lodě z obou stran – teď už nepotřebovali raketový pohon, protože je ve vzduchu udržoval stabilní vítr.

Jake se přistihl, jak se usmívá. S vlajícími vlasy se díval na ubíhající poušť, z níž vyčnívaly další skalnaté věže. Zpozoroval stádo mohutných dinosaurů, kteří se pomalu ploužili podél úzkého potoka. Jejich stříbřitě světlá těla se jasně odrážela od pozadí zlatého písku a černých kamenů. Také si všiml hustých stromových hájků kolem jezírek v oázách.

Uvažoval, jestli tam někde nejsou jeho rodiče, stejně ztraceni jako teď on. Pokud ano, poušť jim nenabízela zrovna pohostinné prostředí.

V dálce spatřil ohnivé gejzíry plamenů šlehající ze země. Jake si dokázal sotva představit, jaké horko asi u ohňů panuje.

O něco blíž se objevila vesnička obehnaná hradbou a umístěná na plochém kamenném návrší. Osadníci zřejmě usoudili, že toto místo je bezpečnější než pohyblivé písky, kde by se pod ohradou mohli podhrabat nejrůznější tvorové.

Brzy nechali vesnici za sebou.

„Co říkáte naší zemi?“ zeptal se někdo.

Jake se otočil k seschlému starci s ošlehanou, kožnatou tváří, vlnitými bílými vlasy nadýchanými jako obláček a s jiskřivě modrýma očima. Na sobě měl jednoduchý šat s tolika kapsičkami jako Jakeova vesta, přetékajícími rozmanitými nástroji.

Asi nějaký montér.

Bronzový obojek kolem starcova krku svědčil o tom, že se jedná o otroka, ale hlídky si ho nevšímaly. Z Egypťanů vlastně na palubě zůstali jen dva strážní a nebeský kapitán. Všichni ostatní – včetně muže u měchů – měli bronzové obojky.

„Tak co?“ naléhal stařec s úsměvem. „Slyšel jsem, že tu jste noví. Předpokládám, že vás asi nikdo nepřivítal.“

„Ne.“ Jakeovi zacukalo v koutcích úst.

„Tak to budu první.“ Stařec zvedl paži a opsal s ní široký oblouk, do něhož zahrnul celou poušť. „Vítejte do země Dešret. Je tu těžký život a jediným únikem je smrt.“

Pindor zasténal. „Díky. To jsme vážně potřebovali slyšet.“

Muž se ale nepřestával usmívat, jako kdyby nemluvil vážně. „Jmenuju se Politor, ale přátelé mi říkají Pol. Dohlížím na to, aby tahle stará holka lítala.“

„A neměl byste se tedy věnovat své práci?“ zeptala se Kady. Seděla shrbeně na palubě a schovávala se před větrem i před výhledem na krajinu hluboko pod nimi.

„Ona se o sebe umí postarat, jen se nebojte. A nebojte se ani těch Egypťáků.“ Trhl palcem ke strážím. „Nejsou tak hrozní.“

„Ale drží si vás jako otroky,“ namítla Marika.

Stařec pokrčil rameny. „To nic neznamená. Zůstávají v Katoru a my máme pro sebe vlastní část města. Plní si svoje povinnosti jako my – starají se o fungování celé země, o to, aby všichni měli dost jídla a čisté vody, brání nás před zubatými nestvůrami tam venku a dávají nám práci. Celkově vzato nám pomáhají tolik jako my jim.“

„Takže jim nepatříte?“ zeptala se Marika.

Politor si odfrkl. „Občas si to rádi namlouvají, ale jistěže ne. Je nás dvakrát víc než jich. Když se nafouknou přes míru, zase jim ten jejich balónek propíchneme.“ Zamrkal k horkovzdušnému balónu nad sebou. „Navíc musejí sami dodržovat zákony a pravidla. Vycházíme spolu, dokud každý ví, kde je jeho místo. Jinak to nejde, když tady chcete přežít. Proto jsme se naučili plout po nebi. Chodit po Dešretu pěšky je moc nebezpečné – obzvlášť v noci.“

Jake si vzpomněl na ty kaktusovité tvory i na velociraptory a přikývl. Tohle místo se nakonec tolik nelišilo od Kalypsa. Nešlo ani tak o vztah otroků a pánů jako spíš o třídní systém s dělbou práce pro obecné blaho. Všichni znali svoje úkoly a podíleli se na fungování celku.

Po Politorově tváři přeletěl stín. „Ale obávám se, že jste k nám přišli v temných dobách. Faraón upadl do nekonečného spánku a jeho dvě dcery jsou příliš mladé – věci se začaly měnit. Kaova krev je v naší zemi čím dál silnější.“

„Kaova krev?“ zeptal se Jake.

„Já jim říkám Kaovi blázni.“ Pokusil se o smích, ale v hlase mu zněl strach. Ohlédl se po egyptských strážných a pokračoval šeptem: „Ve městě se utvořila divná sekta a každým měsícem sílí. Navíc mají vliv na princeznu Nefertiti, která vládne v otcově nepřítomnosti. Nikdo neví jistě, proč je poslouchá. Považoval jsem to děvče za chytřejší. V poslední době se ale začaly měnit zákony. Tresty jsou čím dál tvrdší. Znovu byly zavedeny Krvavé hry.“

Hlasitě si povzdychl a zavrtěl hlavou. Pak se znovu usmál. „Ale všechno se určitě urovná. Vždycky to tak bývá. Rozhoupaná loďka se nakonec uklidní. A když mluvíme o lodi, měl bych se jít dolů podívat na křídla. Určitě nechcete, aby nám upadla, no nemám pravdu?“

Kady s Pindorem jednohlasně zasténali – pomyšlení na něco takového jim nedělalo vůbec dobře.

Politor vytáhl bronzový nástroj, který vypadal jako kříženec mezi šroubovákem a francouzským klíčem, a rozverně si s ním pohodil. Ještě než se odvrátil, Jake se ho zeptal: „Kde jste se to všechno naučili?“ Mávl rukou k nebeským plavidlům i okolním letcům.

„Ach, ze staré alchymie.“ Politor se podrbal na hlavě. „Pochází z dob, kdy Egypťáci žili ve velkém městě Anch Tavy. Říká se, že jejich alchymie kdysi bývala silnější a že uměli ovládat samotný vítr, ale plno znalostí se ztratilo při zkáze města. Zbyly z něj jen trosky hluboko ve Velkém větru, kam za nimi nikdo nemůže.“

Jakeovi se draly na jazyk tisíce otázek, ale Politor jim na pozdrav zasalutoval svým nástrojem a vykročil pryč. Mezitím si nově příchozí přišli prohlédnout další lidé.

Jeden z mužů se zeptal: „Jste opravdu cizinci ze země za Velkým větrem? Z bájného města Kalypsos?“

Marika přikývla. Nemělo smysl to popírat. „A Kalypsos není žádná báje.“

„A taky nejsme zlí,“ dodal Pindor ostře.

Hloučkem se rozšířil šepot. Jake několikrát jasně zaslechl slovo proroctví. Hledělo na ně mnoho očí, některé s nadějí, jiné se strachem.

Přiklekl k nim jakýsi obr a dunivě zašeptal: „Tak je to pravda. Proroctví Lupi Piniho. Přišli jste nás osvobodit a zabít sfingu i vichry, které nás tady uvěznily.“

Jake v šoku oněměl. Všichni se dívali přímo na něj.

Od nutnosti odpovědět ho zachránilo zvolání nebeského kapitána Hora. „Před námi jsou harpyje! Připravte se na boj!“

Vzduch proťalo až příliš dobře známé zavřeštění a Jake ztuhl. Takové skřeky ho už měsíce strašily v nočních můrách. V Maričině tváři četl stejnou hrůzu.

Vyběhl k přídi a rozhlédl se po nebi. Ostatní se nahloučili kolem něj. V dálce je opravdu spatřil: okřídlená těla mířící přímo na nebeské lodě. Bylo jich nejmíň třicet.

Dolehly k nim další skřeky, stále hlasitější a zuřivější.

Jake si vybavil mumifikovaného grakyla v muzeu.

Stejný tvor právě na obloze ožil a rozmnožil se do podoby krutého hejna. Řekové je nazývali harpyje, ale Jake je znal pod jiným jménem.

„Grakyl,“ vydechla Marika.

To mohlo znamenat jediné.

„Král lebek nás našel,“ pronesl Jake nahlas.

11. kapitola

KRVAVÉ NEBE

Hejno se vrhlo k lodím jako morová rána kobylek.

Z podpalubí vyběhli egyptští vojáci, aby se při obraně připojili k otrokům. Ve všech rukách se jako kouzlem objevily zbraně: bronzové meče, luky, oštěpy i kopí. Jakea a jeho kamarády strhl jakýsi obr k zemi a postavil se nad ně, aby je chránil velkým kamenným palcátem.

V další chvíli došlo k útoku.

Tvorové začali drásat balóny nad plavidly, ale pryžovitý materiál jejich drápům zatím odolával. Další grakylové podnikali nálety na palubu, kde je však odrážely meče a oštěpy. Po obloze se míhaly spršky šípů a zuřivé skřeky se změnily v bolestivé vřeštění. Na palubu stékala krev z poraněných nestvůr.

Vtom se z nebe snesl velký stín, zasáhl Jakeova strážného do zad a srazil ho na břicho. Jake se pokusil zvednout mužův palcát, který odletěl o několik kroků dál, ale jakmile se pohnul, na zábradlí dosedl s roztaženými křídly další grakyl. Naklonil svou lysou hlavu s kostěným hřebenem k Jakeovi a zahleděl se na něj zlověstně žlutýma očima, v nichž Jake viděl jen dravčí instinkt. Grakyl nabral vzduch plochými nozdrami připomínajícími čenich netopýrů, předklonil se a zasyčel. Přitom odhalil ostré špičáky.

Jake se pokusil zacouvat, ale neměl kam uhnout.

Najednou kolem jeho hlavy zasvištělo cosi těžkého. Předmět se ocelově leskl a připomínal hákovací kotvici nebo kotvu. Zasáhl grakyla do hrudi a smetl ho ze zábradlí. Jake si všiml, že lano kotvy vede k jednomu vzdušnému letci. Vzápětí ho muž přeřízl a grakyl se zřítil k zemi.

Po celé palubě zuřila bitva. Jednoho egyptského strážného popadl grakyl za ramena a začal ho zvedat k nebi. Vzduchem však proletěl oštěp a zabodl se zvířeti do prsou – mrtvý netvor i se zamýšlenou kořistí dopadl zpátky na palubu.

„Můj kord,“ řekla Kady. Z ramene bezvědomého vojáka visel její batoh se šermířskou výbavou. „Jdu si pro něj.“

Strach z výšek zmizel. Probíhal boj a ona se ho chtěla zúčastnit. Z očí jí sršely jiskry.

Jake se nehádal. Nebylo pochyb o tom, že potřebují zbraně.

Boj byl čím dál krutější. Jakeova skupina se pomalu přesunovala k omráčenému muži. Bach’uuk cestou zvedl opuštěný kamenný palcát, Pindor našel krátký meč a Marika popadla oštěp.

Na opačném konci lodi se divoce vzdouval plášť s Horovým okem. Nebeský kapitán Horus kyjem odrážel útoky obrovského grakyla a druhou rukou nepřestával kormidlovat. Vtom se grakyl vyhnul jeho výpadu a vrazil do něj, takže se oba skáceli na kormidlo.

Loď se naklonila k pravoboku.

„Držte se!“ vykřikl Jake.

Všichni bojující sklouzli ke straně a zmatek ještě vzrostl.

Jeden provaz ukotvující balón k lodi povolil a práskl vzduchem jako bič. Přitom zasáhl letícího grakyla a odťal mu křídlo. Netvor se s vřeštěním zřítil k poušti.

Jake ukázal k zádi. Jestli nebeský kapitán ztratí kontrolu nad lodí, všichni jsou odsouzeni k záhubě. S ostatními přikrčeně doběhl ke schůdkům na vyvýšenou zadní palubu přesně v okamžiku, kdy se těsně před ním otevřel poklop a z něj vyskočila Nefertiti, dosud v loveckém úboru a s oštěpem v ruce.

Dopadla pružně na nohy, jediným pohledem zhodnotila probíhající bitvu a zaškaredila se na Jakea, jako kdyby to byla jeho chyba.

Grakyl za ní zatím odtrhl kapitána od kormidla. „Nebeský kapitán potřebuje pomoc!“ zavolal na ni Jake.

Nefertiti se ohlédla na zápasící dvojici, která se potácela po palubě. „Hore!“

Kormidlo se samovolně roztočilo a loď se vychýlila opačným směrem. Jake s Nefertiti se chytili víka poklopu, ale Jakeovi přátelé neměli takové štěstí. Ztratili rovnováhu a sklouzli ke straně.

Jake sledoval, jak prudce narážejí do zábradlí. Všichni se ho přidrželi – až na Mariku. Zezadu do ní strčil grakyl a Marika s poděšeným výkřikem přepadla.

„Mari!“

Ale to už dívka zmizela.

„Pomoz mi!“ přikázala mu Nefertiti.

Jake ji chtěl odstrčit a vyběhnout za svou kamarádkou, ale strach v očích egyptské princezny ho zarazil.

Pindor zaječel: „Mari se chytila plachty!“

Jake se na něj podíval a v duchu si představil široká křídla pod lodí.

„Drží se jen tak tak!“ křičel Pindor.

„Jakeu,“ obrátila se k němu Kady. „Musíš vyrovnat loď, jinak spadne.“

Nefertiti ho popadla za rameno. „Běž ke kormidlu. Já pomůžu Horovi.“

Jake přikývl a společně vyrazili po nakloněné palubě. Nefertiti se skokem vrhla do potyčky s obrovským grakylem; z princezny se změnila ve zkušeného lovce.

Jake zatlačil ramenem do kormidla, zapřel se špičkami a vší silou zatlačil. Podkluzovaly mu boty, ale kormidlo pomalu povolilo a plavidlo se vyrovnalo.

Letmo se ohlédl na Nefertiti. Princezna stála nad tělem obřího grakyla, kterého zabila bodnutím do oka. Horus seděl opřený o zábradlí, se zlomenou rukou a škrábanci na obličeji. Pořád byl omámený.

K Jakeovi přiběhla Kady s kordem v ruce. „Drž loď v kurzu, Jakeu. Bach’uuk s Pindorem spustí k Marice lano.“

Jake měl sto chutí vyběhnout své kamarádce na pomoc, ale netroufal si pustit kormidlo. Bitva pokračovala – teď už aspoň na vodorovné palubě. Kady s Nefertiti společnými silami odrážely útoky grakylů, kteří ohrožovali Jakea.

Grakylové konečně pochopili, že nezvítězí, a bitva náhle skončila, jako když se loď vynoří z bouře. Zbylí tvorové se otočili a odletěli pryč.

Horus měl zlomenou ruku a zavěsil si paži do provizorní pásky z vlastního pláště, ale vzpamatoval se natolik, aby se mohl vrátit na své místo. Nebeský kapitán poklepal Jakeovi místo díků na rameno a převzal od něj kormidlo.

Jake okamžitě seběhl ze schodů za Bach’uukem a Pindorem, přesně v okamžiku, kdy přetahovali Mariku zpátky přes zábradlí.

Všichni čtyři se zničeně zhroutili na palubu.

„Tohle už nedělej,“ napomenul Mariku Pindor.

Marika do něj dloubla loktem. „Neboj, nemám to v úmyslu.“

O půl hodiny později se dalo těžko poznat, že proběhl nějaký boj. Posádka shodila mrtvá těla grakylů přes palubu, zranění obránci byli odvedeni do podpalubí a paluba umyta. Krvavou bitvu připomínalo jen několik skvrn a prasklé kotvicí lano.

Jake s kamarády se vrátil do ohrádky v přední části lodi. Posádka se k nim ale začala chovat jinak. Námořníci jim kývali na pozdrav a mávali na ně. Zajatci dostali čerstvou vodu a talíře s jakýmsi jídlem, které trochu připomínalo sýr, ale bylo sladší a tužší.

Dokonce i Nefertiti strávila nějaký čas na prostřední palubě s Kady a prohlížela si její kord. Dívky spolu živě diskutovaly a Jake zahlédl, jak se princezna usmívá.

Pindor po celou dobu seděl se zkříženýma nohama vedle Jakea a sledoval je s bradou opřenou o klouby prstů.

Bach’uuk vyprostil ze zábradlí ulomený dráp. Jake si znovu vybavil, jak se k němu grakyl nakláněl těsně předtím, než ho zasáhl letcův hák.

Urský chlapec přišel k Jakeovi s Marikou, dřepl si vedle nich a položil dráp na palubu. „To není grakyl.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Jake.

„Žádný neměl meč. Jenom drápy.“ Bach’uuk se svýma pronikavýma modrýma očima zahleděl na Jakea. „A zuby.“

Marika se přisunula blíž. „Má pravdu. Tihle tvorové neměli zbraně a nevypadali ani úplně jako grakylové u nás doma.“

„Mně připadali stejní.“

Marika zavrtěla hlavou. „Nevšiml sis, jak měli pokroucené končetiny? A taky měli moc malé hlavy a dlouhé uši. Byli menší a víc připomínali zvířata.“

Jake si znovu vzpomněl na žluté oči, které se na něj upíraly. Žhnula v nich krvežíznivost a hlad – ale nic jiného. V Kalypsu z očí grakylů zářila i krutá inteligence skoro jako u člověka. Tady nic takového neviděl. Celý útok byl primitivní, bez jakéhokoliv plánu nebo strategie.

Marika přišla s vysvětlením. „Třeba jsou tihle tvorové předchůdci grakylů, které tady objevil Král lebek, změnil jejich těla alchymií krvavého kamene a vystavěl z nich svoje obludné vojsko.“

Jakeovi se sevřel žaludek. „Jestli to nejsou grakylové, co to tedy je?“

Odpověď se ozvala za ním. „Říkáme jim harpyje.“ Jake se otočil – za ním stály Nefertiti a Kady. „Před stovkami let je tak pojmenoval jeden z kmenů našich otroků. Tihle tvorové prý odpovídají stvořením z příběhů jejich země: jsou to velké, páchnoucí, okřídlené a napůl lidské stvůry.“

Jake přikývl. To jméno poznal. Podle řeckého bájesloví se harpyiai – harpyje – zrodily ze spojení Achillovy kobyly a boha západního větru. Není divu, že ztracený kmen Řeků takto pojmenoval i zdejší dravce.

„Hnízdí ve Velkém větru,“ pokračovala Nefertiti. „Mají domov v trvalé bouři, která zuří na hranicích naší země. Jejich hejna se jen zřídka odvažují tak daleko.“

„Co je ten Velký vítr, o kterém pořád mluvíte?“ zeptal se Jake.

Nefertiti se na něj podívala jako na hlupáka a povzdychla si. Ukázala k mlžnému oparu na obzoru, kvůli kterému nebylo možné pořádně rozeznat, kde končí země a začíná obloha.

„Vidíš tu obrovskou písečnou bouři? Víří kolem celého Dešretu. Kdo se pokusí projít, tomu sedře všechno maso z kostí. Jedna loď se snažila proletět nad ní, ale vichr ji rozlámal na kusy a vrhl zpátky do pouště. Vy jste za sto let první, komu se podařilo dostat skrz.“

„To máme teda kliku,“ zahučel Pindor.

Ta bouře je zřejmě nějaký druh bariéry, pomyslel si Jake.

Představil si sopečný hřeben, který uzavíral údolí Kalypsa, a ochranný štít vytvářený Kukulkánovým chrámem. Je snad zdejší trvalá bouře něčím podobným? Bariérou na ochranu zdejších obyvatel? To by ale znamenalo, že někde musí být zdroj energie, který navíc umožňoval lidem mluvit celosvětovštinou.

Jenže co tím zdrojem bylo?

Nefertiti navázala: „Ve Velkém větru se nacházejí trosky našeho původního domova, nádherného města Anch Tavy. Když se zvedl vítr, zahnal nás sem do pouště. Už je to šest generací. Naši učenci uchovávají tuto vzpomínku v Chrámu času. Obrázky, rytiny i sochy. Památky z Anch Tavy zachráněné v době před vypuknutím Velkého větru.“

Jako v muzeu.

Jake se tam musí podívat.

Ozvala se Marika: „Povíš nám o tom víc? Jak bylo zničeno Anch Tavy?“

Do Nefertitina hlasu pronikla zlost. „Přišli k nám divní cizinci a vyrušili spící sfingu. Ta se vzbudila a vzteklým řevem přivolala Velký vítr, který nás vyhnal z našich domovů.“ Zajiskřilo jí v očích. „Byli to poutníci z Kalypsa.“

„O ničem takovém jsem v životě neslyšela,“ namítla Marika. „Nemáme s tím nic společného.“

Nefertiti jí věnovala přezíravý pohled. „To zjistíme v Katoru. Mistři Kaovy krve z vás dostanou pravdu.“

Další rozhovor přerušilo zatroubení rohu někde pod Jakeovýma nohama. O chvilku později jako ozvěna odpovědělo druhé zatroubení z dálky.

Nebeský kapitán Horus oznámil: „Kator nás očekává.“

Jake přistoupil k zábradlí a podíval se dolů. V dálce se na skalnaté pláni rozkládala velká metropole s dvojitými kamennými hradbami: vnějším a vnitřním kruhem. Uprostřed se zvedala mohutná pyramida, která vypadala jako z jednoho kusu kamene.

Z podpalubí se vynořil Amon. „Princezno, musíme se připravit na vylodění. Naleštil jsem vám korunu a uchystal jsem šperky na zvýraznění vaší krásy.“

Nefertiti podrážděně odspěchala.

Amon se zamračil na Jakeovu skupinu, jako kdyby jim dával za vinu, že má princezna tak špatnou náladu, a mávl na egyptského vojáka. „Nasaď vězňům okovy. Za chvíli přistáváme.“

Nefertiti zmizela v podpalubí a Amon odběhl za ní.

Marika si stoupla s rukama založenýma v bok. „Po všem, co jsme udělali, nás zase spoutají? Nefertiti mohla rozkázat, aby nám nechali volné ruce a nohy.“

Jake s ní souhlasil, ale chápal i princeznu. Jejich pětice tu byla cizí, a navíc vzbudili podezření odkazem na proklaté slovo Kalypsos. Dokud vězně někdo nevyslechne, Nefertiti nehodlá nic riskovat.

„Ve skutečnosti není tak zlá,“ postavila se Kady na stranu princezny. „Některé holky ve škole jsou mnohem nepříjemnější než ona. A viděli jste, jak se oháněla oštěpem?“

Pindor přikývl – trochu příliš horlivě.

„Je v pohodě,“ uzavřela Kady. „Dokonce slíbila, že mě s tím oštěpem naučí pár triků.“

Jake se odvrátil.

Skvělé. Jako kdyby Kady nebylo už tak všude plno.

Sledoval, jak se blíží k městu. Netušil, co tam dole mohou očekávat, ale věděl, že sem byli vysláni z nějakého důvodu. Nefertiti vylíčila písečnou bouři jako neprostupnou bariéru. Jak se tedy přes ni dostal Jake a jeho kamarádi?

Napadala ho jediná odpověď.

V duchu si přehrál slova Krále lebek, která zaslechl na pomezí obou světů. V hlase Kalvera Rexe zněla žhavá touha.

Klíč času…

Jake vytáhl zpod košile hodinky a otevřel víčko. Přivedly je sem nějakým způsobem právě ony? Proto je Kalverum Rex chtěl získat? Snaží se také nějak překonat Velký vítr?

Jake cítil, že je na správné stopě. Prohlížel si ciferník. Vteřinová ručička stále obíhala kolem dokola – ale dělo se něco zvláštního. Ručička se pohybovala příliš rychle; odkrajovala minuty dvakrát rychleji, než měla.

Jake se zamračil. Co to znamená?

Při sestupu plavidla k městu ručička pořád zrychlovala, jako kdyby vycítila blízkost Katoru. Čím víc se blížili, tím rychleji vířila.

Jenže proč?

Jakea napadla možná odpověď.

Hodinky nejsou jen klíč, ale také kompas.

Podobně jako Geigerův počítač odměřuje radiaci, i hodinky reagovaly na přítomnost čehosi v Katoru; předmětu, jenž byl jistě uschován mezi zdejšími hradbami před staletími. Čehosi, co zoufale chtěl získat Král lebek.

Jake se pozorněji rozhlédl po městě, z něhož k nim znělo troubení rohu. Začínal tušit, proč se všichni dostali do této prapodivné země. Zvedl hodinky a podíval se na znak vyrytý do pouzdra: symbol anch, vodítko, které mu zanechali rodiče.

Všechno ukazovalo sem.

Potřeboval najít něco ztraceného.

Ale co?

Mohlo se jednat o ukazatel ke skutečnému osudu jeho rodičů? Jake si představil matku i otce, jak je znal z poslední fotografie, usměvavé a šťastné. Proto byly kapesní hodinky změněny v kompas? Aby je našel?

Zahleděl se k městu.

Odpovědi mohl najít pouze tam.

Ale přežije dost dlouho, aby je objevil?

Třetí část

12. kapitola

KATORSKÝ ŽALÁŘ

Jakea i jeho kamarády odváděli po široké třídě městem. Letiště se nacházelo před hlavní bránou – Jake tu napočítal čtyři další plavidla a královský křižník, tak velký, že ho ve vzduchu musely držet tři balóny.

Po obou stranách ulice se shromažďovali obyvatelé města a ukazovali si na zajatce v okovech. Odevšad pořád troubily rohy, kramáři se hlasitě dohadovali o cenách zboží, kolem pobíhaly děti a některé dokonce skákaly z jedné střechy na druhou. Většina domů a stájí z písčitých cihel měla jen jedno podlaží a vysoká, úzká okna, za nimiž bylo vidět kamenné podlahy a interiéry jen skoupě zařízené nábytkem. Vzduch byl cítit kuchyňskými ohništi, potem a exotickým kořením.

Princezna Nefertiti odvedla průvod ke křeslu pomalovanému červenou a zlatou barvou. Oblečená byla do nebesky modrých šatů z jemné látky a na hlavě měla zlatou korunu. Jake si tuto nalíčenou dívku skoro nedokázal spojit s pouštní lovkyní.

Princezna ani na okamžik nezapomínala na svou roli: mechanicky kynula okolním lidem, zatímco její křeslo nesli na ramenou čtyři statní muži s bronzovými obojky. Jake si v davu všiml jen několika Egypťanů, všichni ostatní měli obojky otroků.

Tady zřejmě žili poddaní, ale Jake musel připustit, že tato čtvrť nevypadá nijak bídně. Právě naopak. Kypěla životem a hýřila barvami. Z květináčů a truhlíků vyrůstaly pouštní květiny a v korýtkách vytesaných do skály zurčely a bublaly veřejné fontány.

Kolem Jakeových nohou zničehonic proběhl malý plaz o velikosti čivavy. Na okamžik se zastavil, aby na Jakea zasyčel, a Jake si všiml malého svitku, který mělo zvíře připevněný pod čelistí jako motýlka. Davem se proplétaly desítky takových tvorů – pohybovali se po dvou končetinách a často probíhali lidem mezi nohama.

Marika se usmála. „Zřejmě tu slouží stejně jako šípokřídlecové v Kalypsu k roznášení vzkazů po městě.“

Jake si cestou všiml, že některé domy jsou natřeny načerno a jejich okna jsou zatarasena kameny. I dveře do těchto domů byly zapečetěné. Lidé na ulici se jim vyhýbali pohledy – někteří kolem nich dokonce procházeli se zacloněnýma očima.

Na každém takovém domě byl načrtnut symbol lebky s rohy, který vypadal, jako kdyby byl nakreslen krví.

Mezi hlavní bránou a centrem města Jake napočítal víc než tucet označených domů.

Pindor si jich všiml také a zeptal se: „Tahle místa jsou prokletá?“

„Nevím,“ pokrčil Jake rameny. „Ten symbol nahoře, který připomíná rohy, je hieroglyf pro ka, egyptské označení duše nebo ducha.“

Kady si odfrkla. „A i já dokážu odhadnout, co znamená ta lebka.“

Smrt.

Jake si vyměnil ustarané pohledy se svými kamarády. „Podle té červené barvy bych řekl, že se díváme na znak kultu, o kterém nám vyprávěl Politor.“

Marika se k němu otočila. „Kaova krev.“

„Prý vyvolávají neklid a jsou nebezpeční.“ Jake kývl k dalšímu domu. „Politor se taky zmiňoval o nějakých Krvavých hrách.“

Marika pobledla. „Myslíš, že všechny ty rodiny jsou po smrti?“

„V každém případě nejsou doma,“ řekl Pindor ponuře, otřel si pot z tváře a zvedl oči k sálajícímu slunci.

Mezitím dospěli k vnitřním hradbám a prošli další klenutou bránou. Jako kdyby vkročili z hlasitého večírku na pohřeb. Většina lidí tu byli Egypťané, kteří prkenně postávali, mnozí ve stínu širokých slunečníků, a kývali na procházející princeznu, ale Nefertiti si jich nevšímala, seděla ve svých nosítkách a ustaraně o něčem přemýšlela, aspoň soudě podle toho, jak si nepřítomně okusovala kloub prstu.

„Veselé místo,“ poznamenala Marika.

Cestou po hlavní ulici si Jake pozorně prohlížel egyptskou čtvrť Katoru: domy tu byly postavené z černých kamenných bloků a některé se zvedaly až do výše tří poschodí. Žádný nebyl natřen, což čtvrti dodávalo strohý vzhled, ale pootevřené dveře nechávaly nahlédnout do podstatně pestřejších interiérů s dlážděnými podlahami, sochami a dokonce i dřevěným nábytkem, který tu představoval skutečnou vzácnost vzhledem k tomu, jak málo stromů rostlo na poušti. Většina obydlí také měla vnitřní nádvoří s fontánami a kvetoucími popínavými rostlinami.

I zde ale Jake spatřil zapečetěný dům označený Kaovou lebkou, takže pod knutou kultu trpěli i Egypťané.

„Vypadá to, že nás vedou k pyramidě,“ řekla Marika. „To je určitě královský palác.“

Jake se podíval na konec ulice, kde se do výšky dvaceti poschodí zvedala čtyřboká pyramida, která vypadala, jako kdyby ji stavitelé vytesali z jednolitého kamenného bloku podobně jako tu pouštní základnu. Do nitra pyramidy se zanořovala klenutá chodba a ve svažujících se stěnách zářila okna. Na vyšších poschodích Jake viděl i balkony.

Rozhodně tu žili lidé.

A Marika se nemýlila. U ústí chodby se shlukli vojáci v plné zbroji, aby přivítali princeznu. Určitě se jednalo o královské sídlo.

Před vstupem do pyramidy Nefertiti vstala z křesla a přispěchala ke skupince černě oděných postav, které stály ve stínu chodby. Její naléhavá slova dolehla až k Jakeovým uším.

„Slyšela jsem, že se otec vzbudil.“

Nejvyšší muž ze skupiny se oddělil od ostatních a hluboce se uklonil. Tvář mu halila mnišská kápě a na kutně dosahující ke kotníkům byl rudě vyšit symbol Kaovy krve. Když se muž narovnal, odhrnul si kápi z obličeje.

Marika zalapala po dechu a zakryla si ústa dlaní.

Ten muž vypadal jako filmová hvězda nebo jako egyptský James Bond s jiskrnýma očima, hranatou bradou a pohlednou tváří, která byla zároveň mužná i jemná. Věnoval Nefertiti nepatrný úsměv, který napovídal, jaká další kouzla zůstávají ukryta pod povrchem.

Jake ale věděl, že Maričina reakce nesouvisí s mužovou atraktivitou, ale s tím, co mu zářilo na čele. Uprostřed měl vytetované třetí oko, tak dokonalé, že vypadalo jako skutečné.

„Je to velice příznivá zpráva,“ řekl muž. „Faraón se vskutku vzbudil a ptal se po vás.“

„Musím za ním.“ Nefertiti ho obešla a vykročila ke klenutému otvoru do pyramidy.

„Co s vašimi vězni?“ zavolal za ní muž.

Nefertiti se ohlédla a podrážděně se zamračila. „Nechám je vám, mistře Kree. Tvrdí, že jsou z Kalypsa.“

Muž ohromeně ztuhl. Na zlomek vteřiny pod jeho pohlednými rysy přeletělo cosi ošklivého, ale stín hned zmizel jako ryba, která se potápí zpátky pod hladinu.

„Z Kalypsa… To přece nemůže být pravda.“

Nefertiti nad mužovými pochybami mávla rukou. „To rozhodněte vy a vaše čarodějnice. Já jdu za otcem.“

Všechny tři oči mistra Krea se postupně upřely na Jakea, Mariku, Pindora, Bach’uuka a Kady. „Odveďte je do žaláře. Hned je vyslechnu.“

To nevěstilo nic dobrého.

Strážní mezi sebou sevřeli Jakeovu skupinu těsněji a dloubnutími je popohnali k další chůzi.

Když jeden z nich prorazil hrotem oštěpu Kadyinu košili, Kady se na něj rozhořčeně obořila: „Víte, kolik ta blůza stála?“

Cestou do pyramidy se Jake ohlédl na jednoho ze strážných. Jejich pohledy se střetly. Zdálo se, že se černý obr stydí. Jake věděl proč.

„Pomohli jsme vám,“ připomněl mu Jake. „Na palubě té lodi.“ Voják mlčel, jen se po očku podíval na mistra Krea a nenápadně zavrtěl hlavou na znamení, že Jake má být zticha.

Odvedli je dolů po úzké točité rampě, která se zanořovala hluboko pod zem. V každém záhybu ji ozařovaly pochodně a pod nízkým stropem se přelévaly chuchvalce olejového dýmu.

Bach’uuk si překvapeně prohlédl jednu z pochodní a ustaraně svraštil čelo. Něco se mu nelíbilo.

Než se ho Jake stačil zeptat, konečně se k němu naklonil strážný a tiše zabručel: „Mrzí mě to, ale musím poslouchat Kaovu krev. Kree má uši všude a vládne mocnou alchymií. Nikdo si mu netroufne odporovat, jinak skončí v žaláři nebo jako atrakce v jejich Krvavých hrách.“

Zvedl oči ke stropu. „Když se teď faraón vzbudil, všichni se modlíme, aby se věci změnily.“ Znovu se zahleděl na Jakea. „Nejdřív, cizinče, ale musíš přežít dost dlouho na to, aby ses změny dočkal, takže buď opatrný. Určitě by sis neměl mistra Krea znepřátelit.“

Došli k úpatí rampy, které uzavíraly velké železné dveře s reliéfy úpících tváří.

Pindor se přitočil k Jakeovi. „Co s námi udělají?“ zeptal se ho.

Odpověď přišla v okamžiku, kdy se mohutné dveře otevřely. Za nimi se rozkládala místnost s klenutým stropem, osvětlená velkým ohništěm uprostřed, kolem něhož stál kruh polic a stolů vybavených řetězy a okovy. Stál tu hromotluk s obnaženou hrudí a v kožené suknici, který si brousil nože; z toho zvuku Jakea zamrazilo. Hromotluk měl lysou hlavu a spoustu navzájem se křižujících jizev – připomínal spíš strašidlo než člověka. Otočil se k nově příchozím a zašklebil se.

Marika sevřela Jakeovo předloktí.

Žalářník měl všechny zuby vyostřené do špiček.

Ukázal na otevřenou celu v zadní stěně a vojáci je k ní postrčili. Po obou stranách byly do skály vytesané podobné kobky, uzavřené bytelnými dřevěnými dveřmi s malými mřížovanými okénky, za nimiž vyhlížely bledé tváře s krvavými obvazy. Z jedné cely se ozvalo přízračné zasténání a ozvěnou mu odpovědělo další.

Jake se zachvěl a rozhlédl se po zdejších vězních. Vybavil si zapečetěné domy, jež míjeli na ulici. Tohle jsou lidé, kteří v nich dříve žili?

Vojáci dostrkali Jakea i jeho kamarády do otevřené cely a zabouchli za nimi dveře. Kobka byla prázdná až na hromádku rákosu v jednom rohu, která měla sloužit jako postel. Z otvoru v podlaze u zadní stěny se linul puch z věcí, jež si Jake ani nechtěl představovat. Když vstoupili do místnosti, v díře zmizel opancéřovaný členovec o velikosti Jakeovy pěsti. Jake se otřásl.

Marika si objala prsa pažemi. „Jak tohle můžou dělat vlastním lidem?“

Jake zavrtěl hlavou. Vybavil si veselou, jarmareční atmosféru vnějšího města. I tam se lidé vyhýbali zapečetěným domům a odmítali se na ně dokonce jen podívat.

„Někdy je jednodušší klopit zrak,“ řekl, „než se ozvat a riskovat život.“

„Takže nám nikdo nepomůže.“ Pindor ztěžka dosedl na hromádku rákosu, ale něco se pod ní pohnulo a Říman zase rychle vyskočil.

Ze sousední cely se ozvaly hrozné skřeky. Možná je vydával stejný vězeň, který předtím tak sténal. Všichni si vyměnili ustrašené pohledy. Skřek plynule přešel do zalykavého smíchu, který byl ještě horší. Takhle se směje člověk, jehož mysl se roztříštila na tisíc kousků.

Jake se rozhlédl po ostatních. V jejich tvářích si přečetl jediné přání.

Musíme se odtud dostat.

13. kapitola

VOLÁNÍ O POMOC

Jake přecházel po malé cele sem a tam. Cítil na sobě pohledy ostatních – spoléhali na něj, že přijde s nějakým plánem na útěk. Prozkoumali stěny, dveře, ba dokonce i tu páchnoucí díru v zemi. Nikde se jim nenabízela žádná cesta ven.

Jake se potřeboval nějak odreagovat, a tak sáhl po řetízku kolem krku a vytáhl otcovy kapesní hodinky. Podíval se na ciferník. Když se blížili k městu, vteřinová ručička obíhala stále rychleji. Teď se zastavila. Jake se pomalu otočil, ale ručička se odmítala pohnout. Zaťukal na hodinky. Pořád nic.

„Co to děláš?“ zeptala se ho Kady.

„Když jsme přistávali, vteřinová ručička obíhala jako divá.“ Naznačil její pohyb prstem. „Jako kdyby reagovala na něco v tomhle městě.“

Kady mu nahlédla přes rameno. „Teď stojí.“

„To vím,“ odpověděl se stopou podráždění a položil dlaň na chladnou stěnu kobky. „Myslím, že skála odstiňuje signál. Musíme se vrátit na povrch a jít tam, kam nás hodinky zavedou.“

„Jak?“ ozval se Pindor. „I kdyby se nám podařilo odemknout dveře, v cestě nám stojí ten ohava s noži.“

Jake si vzpomněl na šeredného žalářníka, na skřípavý zvuk broušeného nože i na to, jak mu z něj naskákala po celém těle husí kůže.

Uložil otcovy hodinky pod košili. „Musíme hlídat, jestli se nám nenaskytne příležitost k útěku,“ řekl chabě a bezmocně zavrtěl hlavou. „Kdybych tak měl svoji baterku z minula, která vysílala mrazicí paprsky, když jsem do ní dal baterii sloučenou s modrým krystalem…“

Promluvil Bach’uuk, který stál na špičkách u okénka ve dveřích a zkoumavě nabíral vzduch do nozder. „To by nebylo k ničemu,“ řekl. „Tady nejsou krystaly. Jenom oheň a kouř.“

Jake v první chvíli nechápal, co tím jeho neandrtálský kamarád myslí. Bach’uuk se otočil a významně se na něj zahleděl.

Vtom to Jakeovi došlo. Viděl přece Bach’uuka, jak si udiveně prohlíží jednu nástěnnou pochodeň. V Kalypsu obyvatelé osvětlovali své domovy žhnoucími krystaly, napájenými energií vyzařovanou z velkého chrámu. Od chvíle, kdy se ocitli zde, ale Jake neviděl, že by někdo používal krystaly. Ani obrovské vzdušné lodě nebyly ničím víc než ukázkou lidské vynalézavosti a poháněla je hořlavá látka z těch ohnivých plodů.

Co z toho ale plynulo? Přišli tihle lidé o znalosti alchymie spolu s pádem Anch Tavy? Nebo bylo použití krystalů zakázáno?

„Třeba tu ty krystaly nefungují,“ napadlo Kady.

To se Jakeovi nezdálo. Dotkl se hrdla. Cítil, jak něco nepatrně manipuluje s jeho hlasivkami. Byla tu energie, která jim dovolovala mluvit celosvětovštinou. A pokud odněkud vyzařovala tato energie, krystaly musely fungovat také.

Nebo že by se mýlil?

„Kdybychom měli nějaký krystal,“ řekl nahlas, „mohli bychom to vyzkoušet.“

„Já jeden mám,“ přihlásila se Marika.

Jake se k ní otočil. „Opravdu?“

Dívka vytáhla z kapsy odštěpek zeleného krystalu a podala mu ho. Byl velký asi jako slepičí vejce, jenže přepůlené. Druhá polovina krystalu – již měl u sebe někdo jiný – vibruje ve shodě se svým dvojčetem, a tím umožňuje komunikaci jako prostřednictvím vysílaček.

„Dálnomluvný kámen,“ vydechl Pindor. „Proč jsi nám o něm neřekla dřív?“

„Vždyť jsem vám o něm říkala,“ připomněla mu Marika. „Hned jak jsem na vás narazila. Když mě to přeneslo sem, zrovna jsem mluvila s otcem.“

Jake si od ní vzal krystal. Obvykle byly zavěšeny v síti z tenkých vláken napnuté do rámu připomínajícího pálku.

„Držadlo se mi zlomilo, když jsem přistála na poušti,“ vysvětlila Marika. „I tak jsem se zkoušela spojit s otcem, ale bezúspěšně.“

Kady si založila ruce v bok. „Takže tu krystaly nefungují, jak jsem říkala.“

„To není tak jisté. Druhá polovina krystalu je možná jenom moc daleko. Nebo je ke spojení potřeba větší energie. Kdybychom tak měli nějaký zdroj…“

Jakeovi se začal v hlavě rodit nápad. V Kalypsu náhodou spojil baterii ze svítilny s červeným krystalem a ten se rázem změnil v miniaturní slunce. Nešlo by tady udělat něco podobného?

Obrátil se na svou sestru. „Máš u sebe pořád mobil?“

Zamračila se. „Jistěže ano.“ Na důkaz svých slov sáhla do tajné kapsičky kalhot a ukázala mu ho. „Přece bych jim ho neodevzdávala.“

Jake po něm natáhl ruku. „Je nabitý?“

Kady mobil otevřela a ukázala mu zářící displej. Jake měl co dělat, aby při pohledu na družinu roztleskávaček s kordy namířenými proti obrazovce neobrátil oči v sloup.

„Půjč mi baterii.“

Kady se zamračila, ale poslechla. Obratně vyjmula z přístroje baterii a podala ji Jakeovi.

Ten si klekl na kamennou podlahu, podržel zelený krystal mezi palcem a ukazováčkem – a jemně se dotkl kontaktu baterie. Přikrčil se; čekal to nejhorší.

Nic se však nestalo.

Možná do něj někdo musí promluvit, aby krystal začal vibrovat.

Jake se podíval na Mariku a zvedl k ní krystal i baterii. Marika pochopila a naklonila se k němu. Jake cítil na dlani její teplý dech, když dívka se rty těsně u kamene zašeptala: „Tati, jestli mě slyšíš, odpověz…“

Všichni se zatajeným dechem čekali. Jake se snažil vnímat případné vibrace krystalu, ale ten se zdál být stejně mrtvý jako prve.

Ozval se Pindor. „Možná bys měl nejdřív tu svoji bakterii zapnout.“

Jake už chtěl kamarádův nápad zavrhnout, ale pak si uvědomil, že spojení dávné alchymie a moderní vědy vskutku vždycky vyžadovalo nějakou jiskru, ať už vytvořenou rotujícími krystaly v astromikonu, nebo rozsvícením svítilny.

Znovu si stoupl. „Kady, půjč mi i ten mobil.“

„Ale dávej na něj pozor.“

Jake vrátil baterii do přístroje a zapnul ho. Roztleskávačky na něj opět namířily kordy, jako kdyby mu i ony připomínaly, ať je opatrný. Přitiskl zelený krystal k odkryté baterii a představil si, jak do mobilu proudí jeho moc.

Jakmile se krystal dotkl baterie, telefon se skutečně náhle rozvibroval a zazvonil Jakeovi v ruce.

Hlasitě a jasně.

Všichni ztuhli.

Jake se pokusil krystal odtáhnout, ale ten držel u mobilu pevně, jako vilejš na zrezivělé lodi. Telefon ještě chvíli vyzváněl, najednou však ztichl a místo zvonění se z reproduktoru ozval čísi hlas.

Obě technologie opět nějakým způsobem splynuly v jedinou, novou.

„Kdo je to?“ zeptal se známý hlas.

„Tati,“ vydechla Marika.

Jake si přiložil mobil k uchu. „Magistře Balame,“ oslovil Maričina otce – dobře si pamatoval jeho rozcuchané šedivé vlasy a dobrácký výraz. „Slyšíte mě?“

Po krátké odmlce se Balam zmateně zeptal: „Jacobe? Jacobe Ransome? Jsi to ty?“

„Ano, ano. Jsem tady s Mari, Pindorem, Bach’uukem a svou sestrou.“

Balam si slyšitelně oddechl. „Je Marika… jste všichni v bezpečí?“

Jakea nenapadalo, jak na takovou otázku odpovědět, aniž by magistra vyděsil, a tak se odpovědi vyhnul. „Jsme na Pangaee, ale nevíme kde. Ocitli jsme se na nějaké poušti, kde vládne ztracený kmen Egypťanů.“

Tím Balama neuklidnil. Magistrův hlas překypoval obavami. „Další ztracený kmen? Jak je to možné?“

„Nevím, ale přišli sem už dávno. Kolem zuří velká bouře, která tady všechny uvěznila. Včetně nás.“

Následovala dlouhá odmlka. Jake už si myslel, že se spojení přerušilo, ale pak Balam opět promluvil. Obavy se změnily v děs. „Ta bouře, o které mluvíš… není náhodou z písku?“

„Ano. Obrovská písečná bouře.“

„Ale to nemůže být pravda, Jacobe. To, co popisuješ, odpovídá dávné legendě, kterou jsem kdysi slyšel o ztraceném egyptském městě. Podle báje ho zničila nějaká nestvůra.“

„Správně,“ vyhrkl Jake šokovaně. „Město Anch Tavy.“

„To není možné. Celé je to jenom legenda, kterou si vyprávějí lidé magistra Zahura.“

Jake si vybavil zamračeného magistra v černém rouchu. Zahur byl Egypťan, stejně jako Nefertiti. Vrátil se snad nějaký cestovatel z Pangaey do Egypta s příběhem o pádu Anch Tavy?

Balam promluvil s naléhavostí, jakou u něj Jake slýchal jen málokdy. „Jestli máš pravdu, musíte všichni zmizet. Jste ve velkém nebezpečí.“

„Proč?“

„Protože příběh Zahurova národa má i konec.“

Jakeovi se nelíbilo, jak zlověstně to zní. „Jaký konec?“

„Všichni v tom městě odsouzeném k záhubě… se proměnili v kámen.“

Než se Jake stačil zeptat na něco dalšího, od dveří se ozvalo zarachocení. Skřípavý zvuk broušených nožů utichl. Zvonění telefonu zřejmě žalářníka odlákalo od jeho povinností. Nebo Jake mluvil příliš hlasitě?

Rychle spustil ruku s mobilem a zakryl ho vlastním tělem. Otočil se. Z okénka na něj hleděl žalářník s úšklebkem, který opět odhaloval jeho špičaté zuby. Mužova zpocená tvář se podezřívavě rozhlížela po cele.

Jake z mobilu ještě zaslechl tiché zašeptání. „Musím si promluvit s magistrem Zahurem. Ten o těchhle starých bájích ví mnohem víc.“

Žalářníkova prasečí očka se upřela na Jakea.

Jake neměl jinou možnost než telefon zaklapnout. Baterie okamžitě přestala poutat zelený krystal a kámen se zřítil do hromádky slámy. Mobil si Jake zastrčil do zadní kapsy kalhot.

Stihl to na poslední chvíli.

Dveře se otevřely a dovnitř se vevalil mohutný žalářník. Při průchodu dveřmi se musel shýbnout. Namířil nabroušený nůž na Jakea.

„Ty budeš první.“

14. kapitola

OHNIVÉ OČI

Jake visel za kotníky hlavou dolů uprostřed žaláře, kam na něj bylo vidět ze všech cel. Ještě nikdy si nepřipadal tak zranitelný. Byl bosý a ruce měl svázané za zády. Okovy ho tlačily do kůže, a kdykoliv se zazmítal, aby se osvobodil, zařízly se mu ještě víc. V hlavě mu tepala krev.

Žalářník stál metr od něj u oprýskaného stolu s různými noži, háky a kladivy. Za hromotlukem se v ohništi žhavily dva železné pohrabáče.

Jake byl celý zpocený – od horka plamenů i strachem z toho, co ho čeká.

Otevřely se hlavní dveře a do žaláře vstoupila povědomá postava. K Jakeovi a jeho dozorci přistoupil mistr Kree. Z tváře mu zmizely všechny stopy dobrosrdečnosti. Po ostře řezaném nose a lícních kostech se mu přelévaly stíny a vytetované oko na čele vyvolávalo v mihotavém světle dojem, že samo ožilo.

„Jsi připraven, Dogo?“

Mohutný žalářník se pod Kreovým trojitým pohledem nahrbil. „Ano, pane.“ Ukázal na rozprostřená mučidla. „Ptejte se. Já zařídím, aby odpovídal.“

„Dobrá, Dogo.“ Kree přenesl svou pozornost na Jakea. „Nejdřív ale zjistíme, jestli ten cizinec není ochotný spolupracovat dobrovolně. Začneme těmi nejjednoduššími otázkami a uvidíme, nakolik se mu rozváže jazyk. Pak necháme čarodějnici Heku posoudit pravdivost jeho odpovědí.“

Kree zvedl paži a od zadní stěny se oddělil kus stínu. Kupředu vykročila hubená postava zahalená od hlavy k patám do černého pláště. Jake dosud netušil, že tu vůbec je. Přestože visel vzhůru nohama, nedokázal pod kápí štíhlé postavy rozeznat obličej.

Zpod kápě zasyčel tichý, pronikavý hlas, zjevně ženský: „Ptej ssse.“ Čarodějnice před sebe natáhla ruku v rukavici. V prstech držela tlustého, svíjejícího se slimáka – černého, s křiklavě zelenými pruhy na bocích.

Než se Jake stačil zamyslet nad tím, co chce asi čarodějnice podniknout, hodila mu slimáka do obličeje. Plž dopadl tvrdě jako políček a přichytil se mu k líci.

Jake ohromeně vyjekl a pokusil se uhnout, ale jen se zhoupl na místě. „Co to děláte?“

Slimák přelezl o kousek vedle a uvelebil se na Jakeově lícní kosti. Páchl jako ten otvor v podlaze jejich cely. Ještě horší ale bylo, že jeho sliz pálil jako kyselina.

Kree se shýbl a naklonil hlavu, aby na Jakea líp viděl. „Opatrně, cizinče. Radši zůstaň v klidu. Tohle zvířátko vnímá, když se ti zrychlí tep a prokrví se ti kůže. Dokáže hodnotit pravdivost tvých odpovědí a zareaguje na každou lež.“

Jake se přiměl dýchat pomaleji. S tím, jak se uklidňoval, pálení ustupovalo. Slimák zřejmě fungoval jako přírodní detektor lži.

Egypťan pokračoval: „Začneme s něčím jednoduchým. Například s tvým jménem, cizinče.“

Jake neviděl důvod, proč lhát. „Jmenuju se Jake. Jake Ransom.“

„Jake-jake Ransom. Divné jméno. Rozhodně nepocházíš ze země Dešret.“

Jeho další slova přetékala sarkasmem, který jasně odhaloval, co si myslí o vládcích Katoru. „Naše nejjasnější princezna,“ pronesl s opovržlivým úšklebkem, „říkala, že prý jste z Kalypsa. Je to pravda?“

„Ano,“ připustil Jake. Začala ho pálit tvář – slimák vycítil i mlhavost jeho odpovědi.

Čarodějnice pod kápí zasyčela.

„Někteří z nás,“ vysvětlil. „Má sestra a já pocházíme z mnohem větší dálky.“

Pálení opět polevilo.

Kree se mu chvíli zkoumavě díval do tváře a pak se ohlédl na Heku, aby potvrdila, že Jake mluví pravdu. Přitom se ustaraně mračil. Očividně nevěřil tomu, že by někdo z nich mohl pocházet z Kalypsa.

Dogo dokonce o krok ustoupil. „Proroctví Lupi Piniho…“

Kree ho umlčel výhrůžným pohledem. Jake si vzpomněl, že už na nebeské lodi slyšel zmínku o proroctví týkajícím se příchodu cizinců, kteří vyvedou místní obyvatele ze žhavé pouště. Podle Egypťanova zachmuřeného výrazu Jake pochopil, že mistra Krea vyhlídka na splnění proroctví nijak netěší. Jake zjevně ohrožoval jeho vlastní plány.

„Všichni ale nejste z Kalypsa,“ řekl Kree, aby našel nějakou skulinu v platnosti předpovědi. „Ty a tvá sestra že jste odjinud? Jak se váš domov jmenuje?“

Jake odpověděl co nejpravdivěji. „Amerika.“

Kree se napřímil. Na čele mu naskočila další vráska, takže to vypadalo, že se jeho třetí oko na Jakea mračí. „O takové zemi jsem nikdy neslyšel.“

Jake nic neříkal. Jeho otec mu mnohokrát vysvětloval důležitost mlčení. Musí poskytovat jen nezbytně nutné informace. Otcova rada se týkala postupu při zajišťování archeologického naleziště, ale platila i zde. Jake nehodlal říkat nic navíc, zvlášť když měl na tváři slimáka, který každou lež potrestá palčivou bolestí.

Heka přistoupila ke Kreovi a něco mu pošeptala. Kree zbledl a mimoděk se dotkl třetího oka na čele. Pak ale přikývl a znovu se obrátil k Jakeovi.

„Já sice tu vaši A-meriku neznám, ale vím o někom, kdo ji znát bude,“ pronesl ponuře.

Jake nasucho polkl. Vzhledem k tomu, že visel vzhůru nohama, šlo to těžko.

Kree se otočil na Doga. „Jdi.“ Ukázal ke dveřím do žaláře. „Hlídej, ať nás nikdo nevyruší.“

Hromotluk zabručel a odšoural se k východu. Tento pokyn na první pohled plnil rád. Jen co se za ním s bouchnutím zavřely dveře, Kree si klekl vedle čarodějnice a vytáhl ze zápěstního pouzdra tenkou dýku. Rozechvěle si přiložil její hrot doprostřed vytetovaného oka a zatlačil. Zorničku vyplnila rostoucí kapka krve.

Kree rozpažil ruce a zvedl hlavu ke klenutému stropu. „Jsem připraven.“

Heka vytáhla z rukávu dlouhou, zahnutou hůlku ze zažloutlé kosti, na jejíž špici se leskl černý krystal jako zhmotněný stín, který pohlcoval světlo ohně a vytvářel na konci hůlky temnou studnu.

Jakeovi se rozbušilo srdce. Ten krystal poznal. Krvavý kámen. Smrtící krystal, vytvořený achymistickým ohněm Kalvera Rexe, krystal, kterým Král lebek otravuje těla a ohýbá vůli ostatních.

Jak se sem dostal?

Jake se otočil v okovech a u okénka jejich cely spatřil dva obličeje: Marika a Kady. V očích jim svítil strach – o Jakea i z toho, co se právě chystalo.

Když se krvavý kámen dotkl kapky krve na Egypťanově čele, z vytetovaného oka se vyřinul svíjející se stín, který postupně zahalil Kreovu hlavu a zakryl jeho rysy.

Čarodějnice ustoupila a Kree se postavil. Obrátil se k Jakeovi, jemuž se ještě zrychlil tep. I slimák na jeho líci se odplazil schovat za Jakeovo levé ucho.

V masce ze stínů se otevřelo prostřední oko, ozářené vnitřním plamenem, jako kdyby Egypťanovým čelem prohořel otvor do samotného pekla.

Ze tmy zaskřípal krutý smích.

„Opět se setkáváme.“

Kalverum Rex, Král lebek.

„Přece sis nemyslel, že mi tak snadno utečeš?“ V hlase duněla skrytá hrozba. „Já jsem všude.“

Jake se odmítl podvolit hrůze. Polkl. „Tady ale ne,“ namítl. „Sem nemůžete, nebo ano?“

Výhrůžné zavrčení, které následovalo, potvrdilo Jakeův odhad.

„Nemůžete přes Velký vítr,“ dodal Jake. „Dostane se sem jenom váš stín, který otravuje všechno, čeho se dotkne.“

Vrčení se opět změnilo ve smích. „Chytrý kluk. Takže jsi určitě i dost chytrý na to, abys věděl, co chci.“

Jake nechtěl odpovídat, ale nemohl si pomoct. „Klíč času. Potřebujete ho, abyste prošel bouří, jako se to podařilo nám.“

„A ty mi ho dáš.“ Kree postoupil kupředu a pozvedl dýku. Podle toho, jak se mu chvěla paže, ale bylo zjevné, že každý pohyb stojí Krále lebek obrovské úsilí. I s pomocí krvavého kamene sem jeho vliv doléhal jen slabě. Další slova skutečně zazněla tišeji, jako z větší dálky. „Dej mi klíč času a já pustím tebe i tvoje přátele.“

Teď se pro změnu zasmál Jake. Už to vidím, jak nás nechá jít. Jestli si z minulých dobrodružství odnesl nějakou zkušenost, bylo to poznání, že Kalveru Rexovi se nedá věřit. Jeho nejlepšími zbraněmi kromě černé alchymie byly lži, klam a zrada. A jestli chtěl něco získat z téhle pouště, Jake mu v tom nehodlal pomáhat.

Král lebek vycítil chlapcovo odhodlání.

Z jediného oka vyšlehly temné plameny. „Jestli mi nedáš klíč, vezmu si ho od tebe silou.“

Kree potácivě ustoupil k čarodějnici, jako loutka, kterou vodí opilý loutkář. Hlas Krále lebek ještě zeslábl, ale z hluboké studny se ozvala poslední slova:

„Získejte klíč. Pak všechny pobijte.“

15. kapitola

ZÁMEK A KLÍČ

Kree klesl na kolena, jako kdyby mu někdo přeťal vodicí drátky. Stíny kolem jeho hlavy se rozletěly jako hejno vran a rozplynuly se. Egypťan zasténal a přitiskl si dlaň k čelu, jako kdyby si ověřoval, že má dosud na ramenou svoji hlavu. Třetí oko na jeho čele se opět změnilo v pouhé tetování.

Král lebek byl pryč.

Heka se ani nepohnula, aby pomohla Kreovi vstát. Podařilo se mu to až napodruhé a i pak se musel chytit visícího řetězu, jinak by neudržel rovnováhu. Otočil se k Jakeovi. Ostražitý výraz nahradila čirá nenávist, jako kdyby Jake mohl za jeho slabost.

Egypťan popadl z Dogova stolu zahnutý nůž a vrávoravě vykročil k visícímu chlapci. Zbraň připomínala větší verzi nože, jímž teta Matilda vyvrhovala kuřata. Podle Kreova výrazu se dalo soudit, že chce zbraň použít podobně, jenže na svého zajatce.

Přiložil Jakeovi ostří k hrdlu. „Kde je klíč času?“

Takže Egypťan zůstával při vědomí po celou dobu, kdy jeho tělo ovládal Král lebek. V Kreových krví podlitých očích svítil strach. Ta zkušenost jím očividně hluboce otřásla a Kree byl rozhodnut, že obstará svému pánovi vše, co Kalverum Rex požadoval.

„Dej mi ho,“ zavrčel a přitiskl nůž k Jakeově kůži.

„Já… ho nemám.“

Jakmile Jake zalhal, slimák vyloučil kapku hlenu, která Jakea popálila za uchem jako dotyk horkého pohrabáče.

Z hrdla se mu vydral výkřik.

Slyšel, jak Marika volá: „Nechte ho být!“

Kree se spokojeně usmál a narovnal se. „Zdá se, že s tebou mazlíček naší čarodějnice nesouhlasí.“

Jake lapal po dechu, zatímco bolest pomalu ustupovala.

„Zkusíme to znovu?“ zeptal se Egypťan. „Kde je klíč?“

Jake pořád zrychleně dýchal a postupně se uklidňoval. Slimák vylezl zpoza popáleného ucha a zastavil se v koutku chlapcových úst.

„Odpověz mi,“ vybídl ho Kree, „nebo vytáhnu z cely jednoho z tvých kamarádů a začnu přikládat do ohně jeho prsty.“

Jake konečně vyhrkl. „Ne! Klíč mám já.“ Zazmítal rukama, které měl spoutané za zády železnými okovy. „Rozvažte mě a já vám ho ukážu.“

Kree sejmul svazek klíčů z dřevěného trámu a obešel Jakea zezadu. „Nehýbej se,“ řekl. Na zdůraznění svého pokynu dloubl Jakea nožem do ramene.

Jake uslyšel skřípání kovu o kov a v další chvíli jeho pouta se zařinčením dopadla na zem. Kree se vrátil před Jakea.

„Ten klíč,“ připomněl mu. „Hned.“

Jake si promnul zápěstí, vylovil z kalhot Kadyin mobil a podal ho Kreovi. Musel se spolehnout na to, že Kree neví, jak klíč času vypadá. Kapesní hodinky zůstávaly ukryté pod košilí, přímo na jeho srdci, kam také patřily. Nikdy se jich nevzdá.

„Tohle je klíč času?“ zeptal se Kree a převrátil mobil v prstech. Čarodějnice k němu přistoupila blíž a nahlédla mu přes rameno.

„Podívejte se sám,“ vyhnul se Jake odpovědi a posunkem naznačil, jak se telefon otvírá.

Kree poslechl a ohromeně se chytil za hrdlo, když spatřil, jak se na displeji objevuje snímek Kadyina oddílu roztleskávaček. „Co je to za zvláštní alchymii?“

Kdybyste znal odpověď…

„Tohle je tedy klíč?“ zeptal se Kree znovu.

Jake neměl jinou možnost než zalhat. „Ano, je.“

Slimák vyloučil další dávku palčivého slizu, ale Jake to očekával a nedal na sobě nic znát. Před chvílí svou reakci schválně přehrával, aby to vypadalo, že nedokáže vydržet bolest. Pálení neustávalo a Jakeovi z koutků očí vytekly slzy.

Jen ať si myslí, že brečím, protože jsem jim odevzdal klíč.

Kree se na něj ani neohlédl a hypnotizovaně civěl na zářící displej. Lest na něj očividně zabrala, ale Heka otočila svou tvář zastíněnou kápí k Jakeovi – něco se jí nezdálo. Přiblížila se k němu. Pohybovala se, jako kdyby plachtila kousek nad zemí.

Než však stačila cokoliv udělat, dveře do žaláře se prudce rozletěly a dovnitř vběhla trojice černě oděných postav následovaných Dogem, který si rozpačitě přejížděl dlaní po lysé hlavě.

„Nechtěli mě poslechnout,“ zabručel žalářník na vysvětlenou.

První muž z trojice předstoupil před ostatní a klekl si. Na první pohled se jednalo o členy Kreova kultu. „Mistře, dostaly se ke mně zprávy z faraonovy ložnice. Probouzí se rychleji, než jsme čekali. Myslím, že princezny mají podezření, že něco není v pořádku. Zvlášť ta otravná Nefertiti.“

Kree si uložil mobil do roucha. „Půjdu si s nimi promluvit a uklidním je, než jejich podezření zhatí naše plány. Vy spolu s ostatními připravte další elixír. Je načase, abychom odeslali faraóna Neferhotepa zpátky do říše snů. Tentokrát jednou provždy.“

Všichni vyrazili ke dveřím. Když Kree míjel žalářníka, ukázal na Jakea.

„Zabij je. Do jednoho. A pomalu.“

Dogo radostně přikývl a zamnul si ruce. Jake si nevšiml, že by odcházela i čarodějnice, ale v každém případě také zmizela.

Žalářník přistoupil ke stolu, založil si ruce v bok a zkoumavě se rozhlédl po rozprostřených mučidlech. Jake schovával ruce za zády a modlil se, aby si Dogo nevšiml, že mu je Kree před chvílí uvolnil. Měl jedinou šanci.

Dogo se k němu otočil se zlověstně vyhlížejícími nůžkami, podobnými těm na stříhání živých plotů, a zahleděl se na Jakeovy bosé nohy. Patrně si vybíral, který prst ustřihne jako první.

Jake jimi zahýbal, aby se hromotluk díval na ně, nikoliv na odemčená pouta na podlaze. Dogo se široce zašklebil a odhalil několik chybějících zubů.

Pomalu vykročil. Ze spodního rtu mu visel provazec slin.

Jakmile se dostatečně přiblížil, Jake se bleskurychle ohnul v pase – temenem hlavy zasáhl Doga do brady. Zajiskřilo se mu před očima, jako kdyby narazil hlavou do kamene, ale zásah byl mnohem horší pro žalářníka. Dogo zvrátil hlavu, obrátil oči v sloup a vzápětí se zhroutil na zem.

Jake se houpal za kotníky a pozoroval Doga. Žalářník se nehýbal. Ale jak dlouho zůstane omráčený?

„Jakeu!“ zavolala na něj Kady. „Přestaň se houpat a dostaň nás odtud.“

„O co se podle tebe snažím?“

Z jedné cely se opět ozval maniakální smích. V okolních okénkách se objevily další tváře a s nadějí sledovaly Jakeovo počínání.

Jake se rozhoupal mnohem víc, i když se mu okovy zařezávaly do kotníků a po nohách mu stékala krev. Natahoval se po svazku klíčů, které opět visely na trámu před ním. Napínal prsty, seč mohl, ale klíče zůstávaly mimo jeho dosah. Potřeboval se zhoupnout ještě výš.

I tak si nebyl jistý, jestli na ně dosáhne.

Dopředu a dozadu… dopředu a dozadu…

Do hlavy se mu nahrnula krev a okraje zorného pole zčernaly. Věděl, že má blízko k mdlobám. Znovu natáhl ruku. Prostředníčkem se dotkl jednoho ze železných klíčů, ale sklesle si uvědomil, že na ně nikdy nemůže dosáhnout.

Přestal se rozkmitávat.

Točila se mu hlava a v duchu se mu vybavila vzpomínka na jeden dávný okamžik, o němž se domníval, že na něj už úplně zapomněl. Jezdil se svou matkou na kolotoči ve starém zábavním parku na pobřeží Maine, kde kolotočáři rozvěšovali mosazné kroužky, jež se zákazníci pokoušeli strhnout. Vybavil si, jak se pro jeden z nich natahoval ze svého dřevěného koně, ale ať to zkoušel sebevíc, nedokázal to. Byl zkrátka moc malý.

Matka seděla hned za ním a Jake ještě teď slyšel její zvonivý smích.

To dokážeš, Jakeu, nevzdávej se.

Při příští otočce se postavil ve třmenech a odrazil se ke skoku. Opravdu se mu podařilo kroužek strhnout a dopadl s ním zpátky do sedla.

Jenže to bylo tehdy…

To dokážeš, Jakeu.

V omámeném mozku mu zněla matčina slova.

Nedokážu, mami, nedokážu.

„Jakeu!“ Ten výkřik byl hlasitější než prve, ale vůbec ne povzbuzující. Jen výhrůžný.

Mysl se mu projasnila natolik, aby rozeznal sestřin hlas. „Kady…?“

„Proč jsi přestal, ty jelito? Už jsi je skoro měl.“

„Nedokážu to. Nemám dost dlouhé ruce.“

Kady si povzdychla. „No tak, to svedeš.“

V tu chvíli zněl její hlas stejně jako matčin. Jake zavřel oči a potlačil slzy, které se mu do nich hrnuly.

„Pro tebe, mami,“ zašeptal a znovu se rozhoupal.

Jeho kamarádi se přetlačovali u okénka, aby viděli.

„Už jenom kousek,“ zavolala na něj Marika.

Pindor nebyl tak optimistický. „Jestli se ti to nepovede, můžeme vstoupit do toho jejich kultu. Možná to tady ani jinak nejde. Jak říkají moji lidé, všechny cesty vedou…“

Bach’uuk ho odstrčil, protáhl paži okénkem a zamával na Jakea, ať se nevzdává.

Jake se s podporou přátel opět rozhoupal a natáhl paži, jak mohl nejdál, ale pořád to nestačilo. Špičkou prstu se sice dotkl nejdelšího klíče, ale nedokázal ho uchopit. Měl zkrátka příliš krátké paže.

Pindor zasténal a vyjádřil tím přesně Jakeovy myšlenky. Nedalo se nic dělat. Ostatní vězni se zasmušile odvraceli od okének.

Všechny je zklamal.

V uších mu však stále zněla matčina slova.

To dokážeš, Jakeu, nevzdávej se.

Kady na něj zavolala poslední povzbuzení: „Udělej něco. Jsi přece z nás dvou ten chytrý, ne?“

Ať už Jake byl opravdu chytrý nebo ne, tady se nedalo nic dělat. Nikdo nemůže porušit fyzikální zákony. Vědu nelze obelstít.

V hlavě mu ještě chvíli doznívalo slovo věda. Proč asi? Bach’uuk na něj znovu zamával. Ve světle plamenů se zatřpytil jeho náramek. Vtom Jakea napadla odpověď.

No jistě.

Bach’uuk ho nepobízel k houpání, ale nabízel mu řešení. Kdyby Jake nevisel hlavou dolů s tlustým slimákem na obličeji, možná by ho napadlo také.

Znovu se rozkmital, bez ohledu na tepání krve v hlavě a protestující kotníky. Svazek klíčů visel kousek před ním. Jake se po něm opět natáhl, ale tentokrát druhou paží, na níž měl náramek od urského staršího, vyrobený z magnetitu.

Na vrcholu výkyvu mávl zápěstím ke svazku klíčů, které zůstávaly o pár centimetrů mimo dosah. Magnetické vlastnosti náramku klíče jemně vychýlily jeho směrem, včetně toho nejdelšího z nich, jehož se Jake už prve dotkl. Tentokrát se mu ho podařilo sevřít v prstech.

Ulehčeně si vydechl a strhl klíče z háčku.

Jeho kamarádi přivítali úspěch nadšeným hlaholem.

Jake se namáhavě zvedl v pase, aby odemkl okovy kolem kotníků. Zámek povolil a Jake spadl na zem. Naštěstí se mu podařilo zbrzdit pád jednou rukou. Překulil se ke straně, sedl si a promnul si kotníky, aby v nich obnovil krevní oběh.

„Jakeu! Za tebou!“ vykřikla Marika.

Otočil se. Kousek za ním se ze země zvedl Dogo, vyplivl z roztrženého rtu krev a vrhl se na Jakea. Přitiskl chlapce svou váhou k podlaze a vzduchem se mihl stříbřitý záblesk dýky, mířící Jakeovi přímo do oka.

16. kapitola

PLÁŠTĚ A DÝKY

Jake zablokoval dýku předloktím, ale její hrot se mu nepřestával blížit k obličeji. Obr byl příliš silný, než aby ho Jake přetlačil. Žalářník se vítězoslavně zašklebil.

Jake pronesl jediná slova, jež ho mohla spasit.

„Miluju brokolici.“

To byla lež. Ve skutečnosti brokolici z celé duše nenáviděl.

Slimák okamžitě vypustil pálivý hlen, Jake si ho volnou rukou odtrhl od tváře – nedbal na to, že si přitom popálil prsty – a hodil ho Dogovi do otevřeného oka. Žalářník zavyl bolestí, odkulil se z Jakea a v agónii si hrábl do obličeje.

Jake se zvedl na nohy, popadl ze stolu dřevěnou palici a udeřil s ní Doga tvrdě do spánku. Žalářník ochabl. Tentokrát se hned tak nevzbudí.

Jake ale nehodlal nic riskovat – přeběhl ke dveřím cely a osvobodil své přátele. Marika ho objala, Pindor ho poplácal po zádech a Bach’uuk seškrábal ze stěn trochu vápence, z něhož udělal kaši na Jakeovy popálené líce. Bolest okamžitě polevila.

Kady se na něj jen podrážděně obořila: „Dal jsi mu můj mobil.“

„A co jsem měl podle tebe dělat? Nemohl jsem mu přece odevzdat tátovy hodinky. Jsou naší jedinou nadějí, že se odtud dostaneme.“

Kady se nepřestávala mračit, ale spolu s Bach’uukem šla otevřít cely ostatních vězňů. Jake si rychle oblékl ponožky a obul se. Kvůli zraněným kotníkům kulhal.

Všichni se shromáždili u východu, kde Jake objevil hromadu jejich věcí včetně svého batohu. Kady našla kord a spokojeně se s ním zkusmo rozmáchla.

Ostatní vězni si vybrali místo zbraní mučicí nástroje. Byli tu muži i ženy, mladí i staří, a dokonce i zrzavá dvojčata, která vypadala, že jsou zhruba o dva roky mladší než Jake. Celkem dvanáct lidí.

Pustili i toho muže, který se tak šíleně smál. Byl to vyzáblý stařec s orlím nosem a šedivým plnovousem, tak hustým, že mu zakrýval většinu obličeje. Jeho levá paže končila pahýlem omotaným špinavým obvazem. Chyběla mu ruka. Pravé mužovo koleno bylo nehybné, takže musel při každém kroku přesunovat nohu širokým obloukem. V očích měl stále vyšinutý pohled, ale když se nikdo nedíval, významně na Jakea zamrkal.

Pár kroků od nich zrovna žena ve středních letech objímala zrzavá dvojčata – zjevně to byla jejich matka. Podle toho, jak na ní plandaly šaty, bývala dřív při těle, ale to už neplatilo. I její obojek se zdál být příliš velký.

„Děkujeme, cizinče,“ řekla, „ale tvůj čin tě uvedl do velkého nebezpečí. V Katoru ani celém Dešretu nenajdeš místo, kde by ses mohl ukrýt. Kaova krev po tobě nikdy nepřestane pátrat.“ Kupředu vykročil Egypťan bez obojku otroků. Jeho mužnou tvář hyzdil obvaz přes levé oko, zpod něhož vyčnívala špatně zahojená, rozšklebená jizva. „Jsou tu lidé, kteří vám pomohou,“ promluvil vášnivě. „Lidé, kteří Kaově krvi odolávají. Musíme vás k nim dopravit. Ti vám pomohou, abyste se schovali.“

Pindor se rozzářil. „Všude jinde než tady nám bude líp.“

„Pojďte za mnou,“ řekl muž. Pootevřel dveře, ujistil se, že je čistý vzduch, a mávl na ně, ať ho následují. Předtím se ještě ohlédl na Jakea a představil se: „Jmenuji se Džer.“

Matka zrzavých dvojčat Jakeovi smutně zašeptala: „Džer je Kreův bratranec. Odvážil se promluvit proti Kaově krvi a protestoval proti znovuzavedení Krvavých her.“

Jake šokovaně oněměl. Jestli se takhle Kree chová k vlastní rodině…

Stoupali po točité rampě k povrchu – momentálně tu nehlídali žádní vojáci.

„Určitě si myslí, že odtud nikdy nikdo nemůže utéct,“ poznamenal Pindor.

Za ním se ozvalo tiché uchechtnutí. „Však odtud také nikdo neuteče. Jakmile jednou skončíš dole, nikdy nevyjdeš zpátky nahoru.“

Pindor se otřásl.

Šílenec ho konejšivě poklepal po rameni. „Pokud tě ovšem nepředhodí zubatým potvorám v aréně.“

A znovu se bláznivě rozchechtal.

Říman pobledl.

Žena zaslechla starcova slova. „Mluví o Krvavých hrách.“

Jake se k nim přitočil blíž. „Co je to za hry?“

Džer vepředu varovně zasykl. Dorazili na vrchol rampy zalitý slunečním světlem od klenutého vchodu do pyramidy. Džer zasignalizoval, aby si všichni pospíšili.

Jake slyšel hlasité mumlání doprovázené zpěvem. Na náměstí před pyramidou se shromažďoval dav složený ze všech katorských národů. Mnozí nesli květiny a všichni opakovali jediné jméno: Neferhotep.

Džer se přikrčil u stěny. „Určitě se roznesla zpráva, že se faraón vzbudil.“ Zajiskřilo mu v očích. „Poté, co upadl do dlouhého spánku, se nad Dešretem rozprostřel stín. S jeho probuzením se lidem vrací naděje.“

„Co uděláme?“ zeptala se matka dvojčat.

Džer ukázal palicí, kterou vzal v žaláři, ke trojici strážných u vchodu. Hlídky vyhlížely na náměstí, takže je mohli snadno překvapit.

„Jakmile se jich zbavíme, vyběhneme ven a ztratíme se v davu.“ Obrátil se na Jakea. „Při západu slunce se sejdeme v hostinci U zahnuté skoby kousek od západní brány. Vezmu s sebou důvěryhodné přátele, kteří vás propašují z Katoru do odlehlých vesnic, kde vás Kaova krev bude obtížně hledat.“

Pindor horlivě přikyvoval, ale Bach’uuk stál se zkříženýma rukama a zachmuřeným výrazem, který přesně odpovídal Jakeově náladě. Útěkem se nikam nedostanou. V zemi, kde všechny obyvatele vězní obrovská bouře, je dříve či později znovu dopadnou.

Jake vytáhl zpod košile otcovy zlaté hodinky a palcem odklopil víčko. Vteřinová ručička zase zrychleně obíhala ciferník.

Z obou stran k němu přistoupily Kady a Marika.

„Fungují,“ řekla Kady.

Sáhla po hodinkách, Jake však uhnul a pomalu se otočil kolem své osy. Drobná ručička kroužila nejrychleji, když stál otočený jedním směrem. Vyzkoušel to třikrát, aby si ověřil, že nešlo o náhodu.

Marika se podívala. „Tam se musíme vydat, že ano?“

Hodinky ukazovaly k centru pyramidy.

„Ještě nemůžeme odejít,“ řekl Jake.

Pindor si povzdychl. „Nemohli bychom se vrátit později? Až to bude bezpečnější? Třeba až se úplně probudí zdejší král nebo tak něco?“

Marika do něj šťouchla prstem. „Bezpečnější to tu už nebude, Pine.“

Jake věděl, že má Marika pravdu. Dobře si vzpomínal na Kreova slova. Ve faraonově kómatu měl prsty kult Kaovy krve a Kree chtěl faraóna udržet v bezvědomí napořád, aby si uchoval svoji moc.

Obrátil se na Džera. „Musíme tu zůstat a po něčem se poohlédnout.“

„V tom případě zůstanu s vámi.“

„Ne. Musíte odtud dostat ostatní. A rozruch, který způsobíte, nám pomůže. Všichni se zaměří spíš ven než dovnitř.“

Zdálo se, že Džer chce něco namítnout, ale pak se podíval na ženu se dvěma chlapci, neochotně přikývl a podal Jakeovi ruku. „Pospěšte si. A nezapomeňte, při západu slunce U zahnuté skoby.“

Jake mu potřásl rukou. „Snad se tam sejdeme.“

Džer zašeptal dvěma mužům poslední pokyny a Jake se svými přáteli o pár kroků ustoupil.

Marika nahlédla do pootevřených dveří na chodbě a zamávala na Jakea, aby se k ní připojil. „Podívej.“ Otevřela je víc.

V nevelké místnosti panovala tma, ale Jake rozeznal několik židlí a stolů. Na talíři uprostřed jednoho stolu ležela ohlodaná kost a plesnivý chleba. Zřejmě šlo o jídelnu strážných. Ze stolu vzlétlo několik brouků a ztratilo se v hlubších stínech.

Jake už se chtěl zhnuseně odvrátit, ale Marika ho vtáhla dovnitř a ukázala k zadní stěně, kde z háčků viselo několik oděvů. Přistoupila k nim a jeden z nich promnula mezi prsty.

„Pláště. Takové, jaké nosí strážní.“

Do jednoho se oblékla. Byl jí sice velký, ale aspoň ji skoro celou zakryl.

„Dobrý nápad, Mari.“

Marika se začervenala. Jake následoval jejího příkladu a pokynul ostatním, ať je napodobí. Pláště je pomohou zamaskovat.

Pindor přičichl k látce a nakrčil nos. „Ten můj páchne jako bratrovy špinavé sandály.“

Kady se rozveselila. „Tvůj bratr? To mi připomíná: jak se má Heron?“ Její ledabylý tón byl zjevně nucený. „Určitě má moře holek.“

Pindor mávl rukou. „V jednom kuse trénuje. Má sotva čas na to, aby se s někým cicmal…“

Uvědomil si, s kým mluví, a zrudl.

Jeho slova však Kady očividně potěšila. Vesele vklouzla do pláště a zkusila v něm několik póz. „Není to tak zlé,“ usoudila.

Jakmile se všichni oblékli, Jake se vrátil do chodby.

Džer se na něj tázavě zadíval.

Jste připraveni?

Jake přikývl a otočil se ke svým přátelům.

„Poběžíme.“

17. kapitola

MYŠI V BLUDIŠTI

Jake neměl čas pochybovat o správnosti svého rozhodnutí.

Džer se s druhými dvěma muži přikrčeně vyplížil kupředu. Egyptští vojáci o nich pořád nevěděli a soustředili se na náměstí. Těsně za nimi dal Džer znamení a trojice vězňů skočila na strážné.

Vojáci se bez hlesu zhroutili na zem.

Cesta byla vmžiku volná.

„Běžte!“ vykřikl Džer na svoji i Jakeovu skupinu.

Osvobození vězni sprintem vyrazili ke klenutému vchodu a vyběhli na náměstí, kde je přivítaly překvapené výkřiky. Jake a jeho kamarádi se vydali opačným směrem po hlavní chodbě a vzhůru po nejbližším schodišti. I v přestrojení se Jake radši chtěl vyhnout nejfrekventovanějším částem pyramidy.

Ukázalo se, že se rozhodl správně.

Z dolní chodby k nim dolehlo dusání kroků a břinkání zbraní o štíty. Jake zasykl. Jen co se všichni přitiskli ke stěně, hlavní chodbou pod nimi proběhla řada egyptských vojáků s připravenými oštěpy. Všichni mířili k náměstí a nikdo si nevšiml skrčených cizinců na schodišti.

Jake si zároveň uvědomil, že s ním neprchají jen jeho přátelé, ale také ten šedovousý šílenec, který zrovna seděl na schodě a dobýval si špínu zpod nehtu na noze, jako kdyby si dělal přestávku na příjemné procházce po turistických památkách. Také si sehnal plášť a místo za Džerem vyběhl s Jakeovou skupinou.

Proč?

Muž zaznamenal Jakeův pohled, zvedl k němu hlavu a opět zamrkal. Jake neměl čas na to, aby se starce na něco vyptával nebo aby se ho pokoušel odehnat. Zdálo se, že získali nového společníka, ať chtěli nebo nechtěli.

Jake se podíval na zlaté hodinky. Ručička je naváděla hlouběji do pyramidy.

„Pojďte,“ pokynul ostatním.

Dál se plížili opatrněji. Ocitli se na vyšším podlaží, kde byly chodby užší než v přízemí a křížily se všemi směry.

Jake nespouštěl oči z otcových hodinek, aby nesešli ze správné cesty. I s klíčem v ruce si však připadal jako slepá myška, která hledá schovaný kousek sýra.

V horních chodbách naštěstí potkávali jen málo lidí, většinou služebnictvo s plnými náručemi složeného ložního prádla nebo s košťaty. Jakeovy skupiny, maskované plášti strážných, si nikdo nevšímal.

Otcovy hodinky je zavedly k vysokým dřevěným dveřím se zlatým ozdobným okrajem a s horním překladem doplněným o hieroglyfy. Kdyby nemuseli tolik pospíchat, Jake by dokázal rozluštit, co nápis říká, ale takhle se jeho pozornost soustředila na jediný symbol vytvořený z kovové mozaiky přímo uprostřed dveří.

Otevřel hodinky a porovnal symbol s anchem vyrytým do jejich nitra. Znaky byly totožné.

Vychrtlý stařec přistoupil ke dveřím a dotkl se emblému. „Anch Tavy,“ pronesl.

Jake pochopil. Symbol na dveřích i v hodinkách zastupoval ono zaniklé město. Mělo mu to dojít. Znak v hodinkách znázorňoval anch a město se jmenovalo Anch Tavy. V duchu si vyčinil za svoji nevšímavost.

Stařec se opřel do jednoho křídla dveří a s mumláním je otevřel. Symbol se rozdělil v půli.

Jake vešel dovnitř jako poslední. Ostatní se zastavili pár kroků od prahu a ohromeně se rozhlíželi. Jake jejich úžasu dobře rozuměl. Nejspíš se ocitli v centru pyramidy, kde v záři pochodní zářil obří pískovcový model města, jistě přímo Anch Tavy.

Bach’uuk zatahal Jakea za rukáv a ukázal na schodovou pyramidu ve středu města. Vypadala stejně jako Kukulkánův chrám v údolí Kalypsa, až na jeden detail: téhle chyběl okřídlený had na vrcholu.

Kolem modelu byly rozestaveny stojany s rozlámanými kusy soch, police plné keramiky a dokonce i úseky zdí pokryté nástěnnými mozaikami.

Jake si zkoprněle prohlížel malbu bohyně Bastet s kočičí hlavou, za níž stála socha sokolího boha Hora s ulámanými křídly. O pár kroků dál se nacházel černý obelisk s vyrytými hieroglyfy.

Jake si vzpomněl, že o tomhle místě slyšel na palubě nebeského plavidla. Nefertiti o něm mluvila jako o Chrámu času. „Tohle jsou určitě památky z Anch Tavy,“ řekl, „které se podařilo zachránit před zánikem města.“

Stařec zasmušile přikývl.

Jake se zastavil před složitou sestavou obřích ozubených kol z bronzu. Kola do sebe dokonale zapadala a připomínala mu útroby rozbitého orloje.

Marice stačil jediný pohled. „Vypadá to jako kus astromikonu.“

Jake si užasle uvědomil, že jeho kamarádka má pravdu. Vybavil si obří mechanismus s rotujícími krystaly poháněnými sluncem na věži hradu Kalakryss.

„Podívejte se na tohle,“ zavolal je Pindor ke štítu z naleštěného kovu.

V šedém povrchu, hladkém jako zrcadlo, se odrážela celá místnost. Ačkoliv byl předmět jednoznačně tuhý, zároveň připomínal kapalinu, do níž se dá zanořit ruka. Jake se lesklého povrchu zvědavě dotkl a ucítil slabé mravenčení, z něhož se mu zježily chloupky na krku. Nešlo ale o jedinou zvláštnost. Do povrchu štítu byla vyryta písmena.

Jake nedokázal rozeznat, co se tu píše, ale takové písmo už viděl. Byla to atlantština. Předklonil se a prozkoumal stylizovaný obrázek uprostřed. Byl na něm okřídlený had požírající vlastní ocas jako bájný Uroborus, o kterém četl ve svých knihách.

„Moudrak,“ pronesl vousatý stařec, když si všiml, co si Jake prohlíží. „Tak se jim aspoň říkalo. Podle starých legend to byli zuřiví bojovníci, kteří žili ve stínu Anch Tavy dávno před všemi ostatními. Nikdo ale žádného z nich neviděl.“

Jake o krok ustoupil a rozhlédl se po celé místnosti. Všechno tu souviselo se zaniklým městem Anch Tavy: model, památky z původního města i úlomky atlantské technologie. Jestli se mají dostat z téhle pouště, musejí se vydat do Anch Tavy.

Nejdřív ale musel vyřešit jinou záhadu. Znovu zvedl otcovy hodinky, natočil se směrem, v němž se vteřinová ručička pohybovala nejrychleji, a vykročil.

Za chůze studoval model schodové pyramidy a v duchu ji porovnával s Kukulkánovým chrámem. Něco ho napadlo. Jestli jsou na Pangaee dvě pyramidy – jedna tady a jedna v Kalypsu –, proč by jich nemohlo být víc? Nejsou na ní náhodou další, dosud neobjevené obydlené ostrovy s atlantskou technologií? A tuto myšlenku rychle následovala další, bližší Jakeovu srdci. Nemohli by v některé takové zemi být uvězněni jeho rodiče?

Prozatím takové otázky nechal být a zastavil se před zvláštním exponátem: fontánkou z písku. Zrnka se sypala po čtyřech stěnách malé čtyřboké pyramidy, shromažďovala se v mělké nádrži dole a odtud byla nasávána zpátky k vrcholu v nikdy nekončícím cyklu.

„Písek je řeka,“ řekl Bach’uuk. „Nikdy se nezastavuje.“

Jake se na něj ohlédl. Cítil, že za kamarádovými slovy se skrývá nějaký hlubší význam. Urové ale měli ve zvyku pronášet tajemné výroky. Bach’uuk jednou výborně zapadne do rady starších.

Jake fontánu obešel a chystal se vykročit dál, ale zarazil se. Ručička hodinek zpomalila. Se zatajeným dechem se obrátil k písečné fontáně a přiblížil k ní otcovy hodinky.

Ručička se rozvířila dosud největší rychlostí.

„Tohle je ono!“ zvolal.

Zamával nad pyramidou hodinkami jako Geigerovým počítačem – u jedné stěny se mu hodinky úplně rozechvěly v ruce.

Vzpomněl si na zlatou pyramidu v Britském muzeu, kterou objevili jeho rodiče při posledních vykopávkách. Miniaturní verze Kukulkánova chrámu byla bránou do jiného světa. Vložením dvou polovin mayské mince do příslušné prohlubně se Jake s Kady dostali do Kalypsa.

Mohla tato pyramida být také bránou?

Sáhl prstem do řinoucího se písku na jedné straně pyramidy, aby ho odklonil. Pod jeho prstem se skutečně objevil kruhový otvor, mnohem větší než prohlubeň na pyramidě v Britském muzeu. Musel být nějak důležitý.

Jenže tentokrát neměli žádnou minci.

Přiblížil k otvoru otcovy hodinky – ručička se divoce rozvířila. Konečně mu to došlo. „Klíč času už jsme měli,“ vydechl. „A teď jsme našli zámek.“

Vložil hodinky do otvoru. Přesně tam zapadly a ručička se okamžitě zastavila.

Z pyramidy se ozvalo hlasité tikání.

Všichni ustoupili. Pyramida se rozdělila do čtyř stejných částí a otevřela se jako květ. Tím se uvnitř odhalil mechanismus z ozubených koleček, v jehož centru trůnil smaragdový krystal, vyleštěný do tvaru takřka dokonalé koule zhruba o velikosti pěsti.

Jake se po něm natáhl.

„Nedotýkej se ho,“ varoval ho Pindor.

„Zavedly nás sem otcovy hodinky. Ten kámen musí být nějak důležitý. Dost důležitý, aby přilákal pozornost Krále lebek.“ Jake se zarazil s rukou těsně nad krystalem. „Nesmím jim ho nechat.“

„Buď opatrný,“ zašeptala Marika.

Jake neměl čas na opatrnost. Každou chvíli je mohl někdo objevit. Chtěl získat ten kámen a najít cestu ven, aby se mohl setkat s Džerem U zahnuté skoby. Dál zatím jeho plány nesahaly.

Když svíral prsty kolem kamene, očekával, že dostane něco na způsob elektrického šoku, ale nic se nestalo. Zvedl krystal a pyramida se opět pomalu zavřela, jako kdyby se jí nikdo ani nedotkl.

Jen písek přestal proudit.

Kámen mu zjevně nějak dodával energii k pohybu.

Jake ještě vyndal z otvoru v boku pyramidy otcovy hodinky. Slyšel, jak Marika i Pindor ulehčeně vydechli. Vzápětí všichni nadskočili, když se za nimi ozval hlasitý výkřik.

„Jakeu!“ Byla to Kady. Jako obvykle poodešla na vlastní pěst stranou – nejspíš hledala vystavené šperky. V hlase jí zněl jasně patrný strach. „Pojď se podívat na tohle. Hned.“

Jake si uložil krystal do batohu a vydal se za svou sestrou. Ostatní ho následovali. Kady stála u zadní stěny před velkou nástěnnou mozaikou. Mozaika byla hotovým mistrovským dílem – kamínky byly tak jemné, že výsledné dílo připomínalo spíše malbu.

Jake si uvědomil, že mozaika představuje triptych, trojdílný umělecký výtvor. Každý výjev vyprávěl jinou část příběhu. První zachycoval Anch Tavy jako město plné života, na které svítilo jasné slunce. Druhý znázorňoval město v troskách, rozvalené silnou vichřicí a s lidmi prchajícími do všech směrů. Nad městem se vznášela nestvůra s očima z ohnivě rudých sklíček a s doširoka roztaženými křídly. Z otevřené tlamy jí vála vichřice.

„Sfinga z Anch Tavy,“ vysvětlil stařec.

Jednalo se o příběh pádu velkolepého města, o dějiny zapsané do kousků skla a kamínků.

„Jakeu!“ zavolala znovu Kady a mávla na něj.

Podrážděně k ní přistoupil. „Co je?“

S vytřeštěnýma očima ukázala na třetí mozaiku. Město bylo pořád v troskách, ale nyní se v něm nehýbalo nic s výjimkou větru. Namísto sfingy stála nad městem jediná osamělá postava, jako obr připravený rozdrtit rozvaliny na prach.

Stařec promluvil: „To je ta žena, která přišla z Kalypsa. Ta, která probudila sfingu a zničila Anch Tavy.“

Kady se otočila na Jakea, ale ten nedokázal vydat ani hlásku. Jeho sestra chraptivě pronesla to, co oba viděli: „To je naše mamka.“

18. kapitola

DVĚ MOUCHY JEDNOU RANOU

Jak je to možné?

Jake se pokoušel pochopit zobrazený výjev. Jak se jeho matka mohla ocitnout na zdejší nástěnné mozaice? Ty plavé vlasy, tvar lící i nebesky modré oči si však nemohli s ničím splést. I její šaty připomínaly khaki lovecký úbor, který vždy nosila do terénu.

„To je naše mamka,“ zopakovala Kady rozechvěle. „Teď už víme, že se sem opravdu dostala.“

Jake z mozaiky čerpal podobnou naději. Přestože v Kukulkánově chrámu našli otcovy hodinky, nemohli si být jisti, že do údolí Kalypsa zavítali i jejich rodiče a že je nezavraždili lupiči, jak se celý svět domníval.

Pak ale zase povadl. „Anch Tavy zaniklo před stovkami let. Jestli mamka s tátou přistáli tady a zůstali tu…“

Nedokázal větu dokončit.

Kady zesmutněla. „Pak jsou mrtví.“

Marika ji honem objala a zahleděla se Jakeovi do očí. „To nemůžete vědět jistě.“

Bach’uuk přikývl. „Písek je řeka. Plyne dopředu i dozadu, ale nikdy se nezastaví.“

Jake neměl ve svém žalu náladu na kamarádovu urskou filozofii.

Kady krátce oplatila Marice objetí, ale pak ustoupila. „Bach’uuk má pravdu.“

Jake na ni zůstal zírat.

Nakvašeně se na něj podívala. „Evidentně mluví o čase. Písek je jenom básnický obraz. Zkus se občas připravovat i na hodiny literatury a nevrtej se pořád v těch svých vědách. Bach’uuk říká, že čas plyne jako řeka.“ Mávla rukou dopředu a dozadu. „Můžeš se pohybovat po proudu i proti němu. Vždyť se podívej na to, co se stalo nám. Kdo ví, kde skončili mamka s tátou?“

Jake jí chtěl věřit, ale nedokázal potlačit svoje zoufalství. Sestřina slova však v jeho srdci přece jen roznítila aspoň slabou jiskřičku naděje. Kdo ví, kde – a v jakém čase – jeho rodiče jsou? Věděl jen to, že tady nemohou zůstat.

Obrátil se ke dveřím z místnosti, ale Pindor ho zatahal za rukáv, div Jake neztratil rovnováhu. „Viděl jsi tohle?“

„Co?“

Pindor postoupil před mozaikou o pár kroků dál. „Podívej, co má tvoje mamka v ruce.“

Jake se ve svém šoku soustředil jen na matčin obličej a nevšiml si toho, že matka svírala v ruce rubínový krystal, dokonale kulatý a upravený tak, aby připomínal oko.

„Vypadá to, že je stejně velký jako ten smaragd, který jsi vzal z pyramidy.“

Měl Pindor pravdu?

Jake zalovil v batohu a vytáhl zelený krystal. Prve si ho moc neprohlížel. Přiblížil ho k jedné z pochodní. Ve světle plamenů si všiml, že kamenem prochází černý pruh jako obsidiánová žíla, díky níž kámen připomínal kočičí oko.

Krystal na mozaice narušoval stejný kaz.

Jake cítil úzké pouto s matkou – držel kámen, který byl stejný jako matčin, jen v jiné barvě. I ona ho jistě našla. V Anch Tavy.

Jablko nepadá daleko od stromu.

Spustil ruku s krystalem a všiml si, že ho stařec zamyšleně pozoruje. Jeho upřený pohled naznačoval bystřejší inteligenci, než jakou muž zatím dával najevo. Pak stařec vylovil něco ze svého plnovousu – něco malého s kmitajícíma nožičkama –, s křupnutím to rozkousl a polkl.

Při zvuku otvíraných dveří Jake nadskočil a mávl na svoje společníky, aby se přikrčili.

Do místnosti vstoupili dva lidé. Jake se připlížil trochu blíž, aby se na ně podíval. Jsou to strážní? Jsou nebezpeční?

Dvojice stála pod pochodní u dveří. Oba muži se pátravě rozhlédli po místnosti a spiklenecky se k sobě naklonili. Jeden byl vychrtlý dlouhán v černém kněžském rouchu Kaovy krve, druhý měl velké břicho a byl oblečený do barevných šatů a měkkých sandálů místního služebnictva. Podle červeně namalované tváře a černé oční linky Jake odhadoval, že jde o někoho významného, snad o královského komořího.

Muži se sem zřejmě uchýlili z rušné chodby, aby je nikdo neslyšel. Zdejší akustika však jejich slova donesla až k Jakeovi.

„Kree tu holku uklidnil,“ říkal zrovna kněz. „Aspoň prozatím. Ale nejspíš brzy zase začne mít podezření. Zvlášť když elixír nočního stínu uvrhne faraóna zpátky do smrtícího spánku.“

„Jak to ovlivní plány vašeho pána?“ zeptal se druhý muž, zvedl černou skleněnou ampuli slzovitého tvaru a zahleděl se na její obsah.

„Kree už má dost čekání. Znamení ze zápalných obětí věští, že nastala chvíle jednat.“

Kněz vytáhl z pláště druhou ampuli a podal ji komořímu.

Tlouštík vytřeštil oči a couvl. „Ale dvojnásobná dávka ho zabije.“

„Přesně tak.“ Kněz kývl na elixír. „Až budeš hotový, umístíš prázdné ampule do Nefertitiny ložnice.“

Komoří se k němu opět přiblížil. „Chcete do toho namočit princeznu? Aby to vypadalo, že faraóna otrávila ona?“

Kněz přikývl a znovu podal komořímu druhou ampuli. „Dvě dávky. Dvě mouchy jednou ranou.“

Tentokrát ji tlouštík převzal a zastrčil si obě ampule do širokého rukávu. „Až je odstraníme, otevře se cesta k trůnu pro vašeho pána.“

„V to doufáme. Kaova krev se dostane k neomezené moci.“

Kněz se rázně obrátil k odchodu, až za ním zavlálo jeho roucho, komoří ho následoval a zabouchl za sebou dveře.

Jake i ostatní se postavili.

Marika sevřela ruce v pěst. „Co podnikneme?“

Jake vykročil přes místnost. „Zmizíme odtud. Jestli faraón zemře, celý palác určitě zavřou. Nesmí nás tu přistihnout, až se rozkřikne, že ho někdo otrávil.“

Marika vyběhla za ním. „Ale Jakeu, nemůžeme jim dovolit, aby zavraždili Nefertitina otce. Narafičí to tak, aby to vypadalo, že ho zabila ona.“

„Nefertiti nás nechala uvrhnout do žaláře.“ Jake netrpělivě pokrčil rameny. „Proč bychom jí měli pomáhat?“

Pindor vášnivě odpověděl: „Protože to je správné.“

Bach’uuk souhlasně přikývl.

Jake se rozhlédl po svých kamarádech. Měl podezření, že Pindorova náhlá a netypická touha riskovat vlastní krk souvisí spíš s princezninýma nalíčenýma očima a štíhlou postavou než s puzením udělat správnou věc.

Zkusil je rozumně přesvědčit. „Jestli se máme dostat z města, musíme k Zahnuté skobě. Tohle není náš boj.“

„Odkdy na to bereš ohledy?“ zeptala se Kady.

Očividně čelil přesile. Podíval se na posledního, nejnovějšího člena jejich skupiny. Stařec se ale jen škrábal v plnovousu a pozoroval Jakea, jako kdyby se jednalo o zkoušku.

A možná to tak bylo.

Marika se dotkla Jakeovy ruky. „Víš přece, jaké to je, když ztratíš svoje blízké. Opravdu neuděláš nic proti tomu, aby stejný osud potkal Nefertiti? Přes svou tvrdohlavost je to pořád dívka, která se bojí o svého otce.“

Jake věděl, že Marika má pravdu. Podíval se přes místnost k nástěnné mozaice, na matčinu tvář. Toužil se co nejrychleji vypravit k Anch Tavy. Nesměl si nechat ujít příležitost nalézt vodítka k osudu rodičů. V mihotavém světle pochodní to vypadalo, jako kdyby mu matčiny modré oči pohled oplácely. Vzpomínal si, jak v nich tančívaly veselé ohníčky i jak se plnily nezměrnou láskou. V tu chvíli ho víc než jakýkoliv argument přesvědčila jediná jistota. Matku by hrozně zklamalo, kdyby zůstal stranou a nic neudělal.

Otočil se k ostatním. „Dobře, půjdeme varovat Nefertiti.“

Představil si, jak vpadnou do její ložnice a začnou vykládat něco o vražedném plánu. Princezna je pravděpodobně nechá znovu zavřít do žaláře. Nad takovým rozuzlením jejich útěku by Dogo slintal blahem.

Ještě však zbývalo vyřešit jeden problém. „Jak v tomhle obřím bludišti najdeme královské komnaty?“

Nečekaně se ozval stařec: „Já vás tam dovedu.“ Vykročil ke dveřím.

Kady mu položila otázku, která je napadla všechny. „Jak víte, kde jsou královské komnaty?“ Nedůvěřivě si prohlížela starce od hlavy k patě.

Muž na ně zamrkal. „Protože faraón Neferhotep, nejjasnější Reova sláva, je můj bratr.“

19. kapitola

SLADKÉ SNY

„Jmenuji se Šadúf,“ představil se stařec, zatímco je prováděl bludištěm chodeb a schodišť, po nichž stoupali k výše položeným, přepychovějším podlažím. „Kree mě uvrhl do žaláře před dvěma lety a od té doby jsem jeho hostem.“

Přejel si dlaní po pahýlu druhé ruky, aby ukázal, jak dobře si Kree svých hostů hledí.

„Šadúf,“ zopakoval stařec o něco tišeji. „To jméno jsem nahlas nepronesl už mnoho měsíců. Měl jsem to zakázané, aby se ostatní vězni nedozvěděli pravdu. Všichni Katořané si myslí, že jsem mrtvý. Kree podřízl hrdlo každému, kdo tam dole zaslechl mé jméno, a proto jsem ho přestal používat.“

Všichni se nahloučili kolem Šadúfa, aby slyšeli jeho vyprávění a aby se v palácovém labyrintu neztratili. Kdykoliv někoho míjeli, přestali mluvit a zachumlali se do svých plášťů.

„Proč vás uvěznil?“ zeptal se Jake.

Šadúf se krátce zasmál. V jeho smíchu dosud zněly ozvěny šílenství. „Přišel za mnou předminulou zimu. Chtěl, abych se přidal ke Kaově krvi a pomohl mu sesadit bratra z trůnu. Kree věděl, že máme s bratrem neshody. Chtěl jsem spojit naše národy a zbavit lidi otrockých obojků, ale Neferhotep hodlal pokračovat v nastoupené cestě.“

„Přesto jste odmítl účast na Kreově spiknutí,“ řekla Marika.

„Jistě. Sice s bratrem často nesouhlasím, ale to neznamená, že mu chci ublížit. Kromě toho nemám zájem stát se faraónem. Všechna ta okázalost a samá úmorná pravidla… Jen ať si to užívají lidé jako můj bratr.“ Šadúf po nich přejel pohledem a do hlasu mu pronikl vztek. „Ten mizera věděl, že nestojím o moc a že by po bratrově pádu vládl on, ale sám převrat provést nemohl. K úspěchu potřeboval spojence z královské rodiny, někoho s královskou krví.“

„Vás,“ přikývl Jake.

„A když jsem odmítl, unesl mě, předstíral mou smrt a od té doby mě vězní.“

„Proč vás jednoduše nezabil?“ zeptal se Pindor.

„Nenechte se zmást jeho krutostí. Je to chytrý darebák. Nechal mě naživu pro případ, že by potřeboval další figurku do svých her. Taky mu ale bylo jasné, že znám věci, o kterých jiní nemají tušení. Kdysi jsem se probíral útržky naší minulosti a hledal jsem ztracené alchymistické znalosti. Můj zájem se soustředil na kameny se zvláštními schopnostmi.“

„Na kouzelné krystaly,“ vydechla Marika.

Ostře se na ni podíval. „Správně. Velký vítr občas zavane jejich drobné odštěpky do pouštních písků. Vykopal jsem jich desítky, některé velké jako nehet na mém palci.“ Zvedl pahýl zápěstí. „Když jsem tedy ještě palec měl.“

Marika odvrátila pohled. „To vám udělal on?“

„Měl mnoho otázek, na které potřeboval odpovědi.“

„Jaké otázky?“ zeptal se Jake.

„O mém bratrovi a neteřích, ale především o tom zvláštním kamenu, který má u sebe Kreova čarodějnice Heka. Přece jsi ho viděl, ne?“ Upřeně se zahleděl na Jakea. „Krystal temnější než každý stín, ale zároveň planoucí zlou mocí.“

Jake přikývl. Stařec mluvil o krvavém kamenu ve špičce Hečiny hole. Král lebek nějak dopravil svůj krystal přes větrnou bariéru, aby rozšířil pole působnosti až sem.

Šadúf pokračoval: „Ta čarodějnice jednoho dne přišla z pouště, bez minulosti a bez tváře, jen s tím černým kamenem, se kterým Kreovi pomohla vybudovat Kaovu krev. Ale jak jsem říkal, Kree není hlupák. Chtěl o tom krystalu zjistit víc… i o dalších kamenech, které jsem studoval. Jakmile je někde nějaká moc, Kree ji chce získat. A tak mě nechával naživu, abych odpovídal na jeho otázky.“ Znovu pozvedl svůj pahýl. „Uchovávání tajemství mě stálo prsty.“

Při vzpomínkách na minulá mučení se oheň šílenství ve starcových očích rozhořel o něco silněji.

„Jenže jsem věděl, že jich nemám neomezený počet, a nakonec jsem mu začal odpovídat. Jak jsem mohl vzdorovat?“ Několik vteřin si mumlal cosi sám pro sebe, jako kdyby prožíval nějaký vnitřní boj. Pak promluvil opět hlasitěji. „Proto jsem předstíral šílenství, řval jsem a trhal jsem si vlasy. Pomohlo to – přestali mi klást otázky, ale bojím se, že jsem šílenství předstíral příliš dlouho, až jsem se nakonec opravdu zbláznil.“

Marika mu položila ruku na loket. „To si nemyslím.“

Jake si tím nebyl tak jistý.

Vystoupali po posledním úzkém schodišti na širokou chodbu s pestrými tapisériemi. Podlaha byla pokrytá okvětními lístky nějaké pouštní růže, z nichž se linula nasládlá vůně.

Kady si dala ruce v bok. „Nechte mě hádat. Jsme u královských komnat.“

Šadúf si přiložil prst k ústům, aby ji umlčel, a provedl je kolem výklenků se sochami egyptských bohů. „Přišli jsme po schodišti pro služebnictvo a strážní jsou jen kousek od nás. Musíme postupovat rychle. Tady nahoře nám pláště nepomohou.“

„Kam jdeme?“ zeptal se Jake.

„Do Nefertitiných pokojů. Jestli máme překazit Kreův plán, potřebujeme její pomoc.“

Stařec prošel klenutým vchodem k naleštěným dřevěným dveřím s vyrytými hieroglyfy a tiše zaklepal. Zevnitř se ozval ostrý hlas. Slovům nebylo rozumět, ale tón nenechal nikoho na pochybách: tak mluvila princezna. O chvilku později se dveře pootevřely a ven vyhlédlo malé děvče, přibližně osmileté. Patrně služebná.

Na chodbu dolehla příkrá slova. „Nepřeji si být rušena.“

Šadúf pohladil dítě po hlavě a otevřel dveře víc. „Rychle dovnitř,“ pokynul ostatním.

Jake i jeho kamarádi vběhli do pokoje. Byli rádi, že zmizeli z otevřené chodby. Místnost byla přepychově zařízena jemnými látkami a polstrovaným nábytkem, vše v odstínech královské červené a zlaté. Za postranními dveřmi bylo vidět koupelnu.

Před otevřeným balkonem vyhlížela k zapadajícímu slunci známá postava v bílých šatech přepásaných rudou šerpou. Nefertiti k nim stála zády a nervózně mnula v prstech lem šerpy, ale vycítila jejich přítomnost a prudce se otočila.

„Říkala jsem, že si nepřeji…“

Zmlkla, když poznala vetřelce. Ve tváři se jí zračil zmatek, ale žádný strach. Měla opuchlé, zarudlé oči a tváře vlhké od slz. S nenalíčenou tváří vypadala křehce a skutečně – rozhodně však neztratila svou vznětlivost.

„Cizinci. Jak se opovažujete vstoupit do mých komnat?“ Mávla na mladičkou služku. „Přivolej stráže.“

Děvče vyskočilo, aby splnilo pokyn, ale narazilo jen do Šadúfovy nohy. Stařec ji chytil a opatrně si ji zvedl do náruče. Nespouštěl přitom oči z Nefertiti. „Takhle vítáš svého strýce?“

Nefertiti znechuceně nakrčila nos. „Můj strýc je mrtvý.“

Šadúf pokrčil rameny a postoupil kupředu. „Ne že by se o to mistr Kree nesnažil.“

Podívala se na něj a už se začínala mračit, ale vtom ho poznala. Tentokrát se očividně lekla. Chytila se rukou za hrdlo a zatěkala pohledem k Jakeovi.

„Co je to za kouzla?“

Šadúf k ní vykročil, ale Nefertiti ustoupila na balkon, jako kdyby se chystala skočit. Stařec zvedl ruku. „To nejsou žádná kouzla, věř mi. Jen dílo zrádných členů Kaovy krve.“

Zdálo se, že ji to pořád nepřesvědčilo.

Stařec si povzdychl a svěsil ramena. „Dítě, když ještě žila tvá matka, houpával jsem tě na koleni. Zpíval jsem ti a ona hrála na flétnu. Naučil jsem tě brousit oštěp a vzal jsem tě na tvůj první lov… Jak si vzpomínám, proti přání tvého otce. Pak nám oběma pěkně vynadal.“

Strach se postupně změnil v úžas. „Strýčku Šadúfe…“

Otevřel náruč a Nefertiti se do ní po chvilkovém zaváhání vrhla. Vůbec jí nevadil strýcův špinavý plnovous.

„Jak je to možné?“ zašeptala.

„Všechno ti vysvětlím. Ale tvůj otec je ve vážném nebezpečí.“

Znepokojeně se narovnala. „Takže jsi o tom slyšel? Znovu upadl do spánku. Mluvila jsem s ním jenom krátkou chvilku… a i tehdy napůl snil a jeho slova nedávala smysl.“ Sevřela Šadúfovy paže. „Byl velice rozrušený a vykřikl pokaždé, když se k jeho posteli přiblížil kněz Kaovy krve. Tušila jsem, že něco není v pořádku.“

Šadúf se otočil k Jakeovi. „Snwn už zřejmě dal mému bratrovi první dávku nočního stínu.“

Vteřinu trvalo, než mu Jake porozuměl. Snwn bylo egyptské slovo pro „lékaře“. Vybavil si obtloustlého muže v barevných šatech. Nebyl to komoří, ale královský lékař.

„S podáním druhé nebude čekat dlouho,“ dodal stařec varovně.

Bach’uuk zopakoval slova, která všichni vyslechli. „Dvě dávky. Dvě mouchy jednou ranou.“

„O čem to mluvíte?“ zeptala se Nefertiti nechápavě.

„Pojď. Vysvětlím ti to cestou.“

Nefertiti popadla ze stolu meč a vyběhla s nimi na chodbu, zatímco ji Šadúf v rychlosti seznamoval se situací. Princezně se v očích blýskal čím dál větší vztek.

Chodba končila bytelnými dveřmi zdobenými zlatém. Nefertiti je bez klepání rozrazila.

Faraonova postel stála v hlavní místnosti přímo proti otevřenému balkonu. I přes teplý vánek bylo v pokoji cítit masti a štiplavé oleje. Pod přikrývkou ležel bledý muž, vychrtlý na kost.

Vedle lůžka klečela mladá dívka, která teď polekaně vyskočila a zděšeně zalapala po dechu. Pak uviděla Nefertiti.

„Co je to za shon, sestro? Vyděsila jsi mě k smrti.“

Dívka byla sice o pár let starší než Nefertiti, ale nedala se u nich popřít sourozenecká podoba, a to až po napuchlé oči zarudlé od pláče. Nesla se však s větší elegancí, ruce měla pokryté bílým pudrem a oči obtažené silnou černou linkou.

Jake se rozhlédl po místnosti. Lékaře nikde neviděl.

„Kde je Thutmose, Laylo?“ otázala se Nefertiti své sestry.

Layla nechápavě zavrtěla hlavou. „Odešel. Říkal, že má další elixír, který by podle něj mohl otci pomoci. Vrátí se po soumraku.“

Jake se obrátil k Nefertiti. „Tehdy má určitě v úmyslu podat faraonovi druhou dávku.“

„Co je to za lidi?“ zeptala se Layla ustaraně. Rozhodně neměla kuráž své mladší sestry.

Nefertiti se na ně ohlédla. Zjevně si nebyla jistá, jak by měla odpovědět.

Pindor jí přispěchal na pomoc. Od okamžiku, kdy znovu spatřil princeznu, znatelně pookřál. „Jsme přátelé,“ řekl. „Nebo ne?“

Očividně si přál být něčím víc.

„A příbuzní,“ dodal Šadúf a kulhavě postoupil kupředu.

Layla ho po chvilkovém zmatku poznala a ve tváři se jí v rychlém sledu vystřídal šok, hrůza a radost. I ona skončila v jeho objetí a opřela se o něj, jako kdyby se chtěla podělit o tíhu břemene, jež musí vláčet.

Rodinné shledání bylo tak dojemné, že Marika mimoděk chytila Jakea za ruku a stiskla ji.

Podobně jako Nefertiti, i Layla však byla princezna a pod nánosem líčidel brzy probleskla zlost. „Musíme uvědomit královskou stráž. Dám Thutmose okamžitě zavřít.“

„Mistra Krea taky,“ doplnila Nefertiti prudce. „Spolu se zbytkem jeho kněží.“

Layla se vydala ke dveřím. Cestou ještě ukázala na sestřin meč. „Ochraňuj otce.“

Vyběhla na chodbu s odhodlaností lovícího sokola.

Šadúf přistoupil k posteli a smutně se zahleděl na svého bratra. Oba trpěli v Kreových rukách, ale Jake věděl, kdo je skutečným strůjcem zla.

Kalverum Rex.

Král lebek.

Nefertiti se připojila ke svému strýci. „Vzbudí se někdy?“

Šadúf ji zdravou rukou objal. „Ano. I kdyby to mělo být jenom proto, aby mi vyčinil, že jsem mu zemřel.“ Ze rtů už se mu zase dral šílený smích, ale tentokrát ho stařec rychle spolkl.

Na opačné straně postele se vynořil Bach’uuk. Před chvílí si klekl a něco si prohlížel. Teď se zpod velkých nadočnicových oblouků významně zahleděl na Jakea. Něco tu nesedělo, ale Bach’uuk o tom nechtěl mluvit nahlas.

Jake k němu přistoupil spolu s Marikou a Kady.

Bach’uuk jim pokynul, aby si klekli vedle něj, a ukázal pod postel, kde ležela prázdná černá ampule ve tvaru kapky. Na jejím povrchu bylo vidět otisky prstů z bílého pudru.

Jake si vybavil lékařovu tvář. Ta byla namalovaná načerveno.

Došlo to i Kady. „Tenhle odstín nosí Layla.“

Jake měl v sestřin odhad plnou důvěru. Pokud šlo o líčení, dokázala Kady rozeznat přesný typ rtěnky i na sto metrů.

Vyskočil.

Všichni se na něj podívali.

Ukázal ke dveřím. „Musíme odtud vypadnout. Hned.“

V tu chvíli se dveře rozletěly a do místnosti vpadlo několik černě oděných postav následovaných palácovými strážemi, které se rozestoupily, aby udělaly místo dalším příchozím.

Za nimi stál mistr Kree.

S rukou kolem Laylina pasu.

Jake si vybavil Šadúfovo vyprávění. Měl-li Kreův plán fungovat, potřeboval Kree na své straně někoho s královskou krví. A očividně takového člověka našel.

Nefertitina sestra zaječela: „Ti cizinci přišli otrávit mého otce. Zatkněte je!“

Nastal chaos. Vojáci se vrhli na Jakeovu skupinu. Šadúf podlehl jako první – stráže ho rychle srazily na zem. Vzápětí zahnaly do kouta Bach’uuka s Pindorem. Jake slyšel Kadyin výkřik, který však rychle umlkl. Pokusil se odtáhnout Mariku do koupelny, ale jeden z vojáků mu ji vyškubl.

O vteřinu později se proti němu jiný muž ohnal sekyrou, jejíž ostří se zaťalo těsně vedle jeho hlavy. Jake skočil po břiše do koupelny – a ocitl se přímo proti Thutmosovi. Lékař ležel na podlaze s překvapeným výrazem ve tváři, patrně kvůli dýce v zádech.

Kree se zřejmě zbavoval svědků.

Jake se vymrštil na nohy a skočil zpátky do pokoje, ale málem se srazil s rozzuřenou Nefertiti s mečem v ruce, která odrážela výpady dvou strážných. Třetí se ji pokusil chytit, ale Jake ho udeřil přes zápěstí a kopl do kolena. Voják se s výkřikem zhroutil k zemi a přitom s sebou strhl jednoho Nefertitina protivníka. Princezna okamžitě využila situace a bodla druhého muže do ramene.

Do ložnice se však hrnuli další obři a Nefertiti s Jakem byli nuceni ustoupit k balkonu.

„Co teď?“ zeptal se Jake.

Nefertiti ho popadla za plášť a strhla ho za sebou přes zábradlí. Když se spolu řítili k zemi, Jakeovi bleskla hlavou poslední myšlenka.

Smrt je také jedna z možností, jak se dostat z téhle bryndy.

20. kapitola

U ZAHNUTÉ SKOBY

Jake nicméně zapomněl na jeden důležitý detail, který se sám přihlásil o slovo, když chlapec tvrdě dopadl zády na kámen, až si vyrazil dech. Skočili totiž z balkonu na pyramidu a pyramidy mají svažité, nikoliv kolmé stěny.

Nefertiti přistála na něm. Bok pyramidy byl natolik příkrý, že se Jake sám nedokázal zastavit. Ještě že měl na sobě plášť, jinak by si skluzem po kamenech sedřel kůži ze zad.

Jak dlouho ale bude trvat, než si prodře látku pláště?

„Nehýbej se,“ vykřikla na něj Nefertiti.

Popadla ho za límec pláště a sedla si mu na hruď. V této poloze brzdila podrážkami a řídila jejich jízdu k zemi.

Jake pochopil. Udělala si ze mě lidskou obdobu saní.

Pokusil se otočit hlavu, aby viděl, kam ho princezna směruje.

„Přestaň se vrtět, nebo nás oba zabiješ.“

Jako kdyby se takhle mohli zachránit.

Nefertiti se prudce naklonila doleva a zabrzdila podrážkou. Jake cítil, jak se stáčejí ještě víc ke straně. Následoval napjatý výkřik. „Drž se.“

Najednou Jake vyletěl do vzduchu, stejně jako Nefertiti. Zaječel. Netušil, co se stane – pak ale se šplíchnutím dopadli do vody. Jake začal kopat nohama a po několika tempech se s prskáním vynořil na hladinu.

Přistáli v bazénu na velké otevřené terase. Jake začal šlapat vodu a zvedl hlavu. Viděl, jak z královských komnat vyhlíží řada obličejů. Jeden z vojáků ukázal paží přímo na ně. Nepodařilo se jim uniknout nepozorovaně.

Vedle Jakea se vynořila Nefertiti a mávla ke schůdkům. Teprve tehdy si Jake všiml lidí okolo. Odpočívali na lehátkách a nechávali se ovívat služebnými. Teď však všichni užasle zírali.

„Honem pryč,“ zašeptala Nefertiti.

Jake se nehádal. Sklouznutím z pyramidy získali slušný náskok, který nesměli promrhat. Museli zmizet, než informace z královských komnat proniknou do nižších pater.

Vylezli z bazénu promáčení na kůži. Jake se oklepal jako Watson po koupeli, Nefertiti se jen vztekle mračila. Černé vlasy se jí lepily ke kůži a Jakeovi stačil jediný pohled, aby pochopil, že princezniny šaty uschnou během pár okamžiků, už jenom díky tomu, jak žhavě planula její zlost.

„Za mnou!“ pokynula mu Nefertiti. Cestou popadla opuštěný župan, zabalila se do něj a přes hlavu si natáhla volnou kápi.

Jake musel běžet, aby jí stačil. Pohybovala se jako bleskurychlá a smrtící lvice. Lidé jí ustupovali z cesty, i když ji třeba na první pohled nepoznávali. Jake pospíchal za ní.

O pár minut později proběhli postranním východem ven. Nad dlažbou se proháněl teplý vánek. Náměstí se po západu slunce vyprázdnilo – patrně ho po útěku vězňů vyklidili vojáci.

„Pojď sem.“ Nefertiti se schovala do stínů nejbližší uličky.

Jake poslechl, ale ne proto, že mu to princezna přikázala. Bál se o kamarády i o sestru a bylo mu jasné, že je nedokáže zachránit sám. Potřeboval pomoc. Naštěstí věděl, kde ji najde.

Připojil se k Nefertiti. „Znáš hostinec U zahnuté skoby? Je někde u západní brány.“

Princezna se zamračila. „Ano. Proč? To je vyhlášená lotrovská peleš, chodí tam zloději a podobná sebranka.“

Mávl na ni, ať ho následuje. „Výborně. Momentálně mezi ně dokonale zapadneme.“

Nefertiti se nad jeho poznámkou mírně pousmála. To Jakea překvapilo. Nevěřil, že se princezna umí také usmívat. V tu chvíli chápal Pindorův zájem o ni.

Nefertiti vykročila. „Asi máš pravdu. Kromě toho je společnost zlodějů jistě mnohem bezpečnější než společnost Kaových kněží.“

Schovávali se ve stínech a snažili se vyhýbat všem zvědavým očím, takže než přešli město, padla hluboká noc. Na obloze se krásně třpytily hvězdy včetně širokého pásu Mléčné dráhy, kterou Maričin národ nazýval Bílá cesta.

Pomyšlení na Mariku přeneslo Jakeovu pozornost zpátky k zemi. Jeho obavy každou minutou sílily. Mučí je? Jsou vůbec naživu? Musel věřit, že ano.

„Jak je to ještě daleko?“ zeptal se, když se zastavili na jedné křižovatce.

Nefertiti ukázala doleva. Už dorazili k západním hradbám.

Z centra města zaznělo troubení rohů. Podobné signály slyšeli během celého útěku městem. Královský palác spustil poplach.

„Tudy,“ řekla princezna.

Vydala se do postranní uličky, sotva dost široké pro jednoho člověka, která se klikatila sem a tam a páchla hnijící zeleninou a masem. Nefertiti si znechuceně přidržovala lem šatů a překračovala mokré kaluže – Jake doufal, že je v nich jen voda vypuštěná z koupelí a nic horšího.

Konečně se princezna zastavila a Jake jí přes rameno zahlédl nakřivo visící ceduli, která se houpala na jediném řetězu. Nebylo na ní žádné jméno, jen znak skoby zprohýbané do podoby blesku.

„U zahnuté skoby,“ vydechl Jake. „Dokázali jsme to.“

V otevřených oknech zářilo světlo z ohně a dovnitř Jakea lákala vůně pečeného kuřete, nebo spíš nějaké masité pochoutky z pouště. Celý den nejedl.

Vtom se před nimi prudce rozlétly dveře a ven se vypotácel obr se zrzavými vousy. V ruce držel korbel, z něhož přetékala bílá pěna. Opřel se o protější stěnu, předklonil se a hlučně si vyprázdnil žaludek.

Nefertiti couvla, div nevrazila do Jakea.

Muž se na ně zahleděl krhavýma očima, říhl a otřel si rty. „Tak je to lepší. Hned mám víc místa.“ Přihnul si z korbele a zamířil zpátky k hostinci, ale očividně úplně nezapomněl na dobré způsoby. Trhl hlavou ke dveřím. „Jdete dál? Až po vás.“

Nefertiti vběhla dovnitř; kolem hromotluka se protáhla co nejopatrněji, aby se ho ani nedotkla. Jake ji následoval se stejnou obezřetností.

Hlavní místnost hostince byla plná lidí z nejrůznějších kmenů, ale všichni měli jednu věc společnou: vypadali jako hrdlořezové. Měli jizvy, rozedrané oblečení a tvářili se nepřátelsky. Panovalo tu dusivé horko, jež ještě umocňoval oheň planoucí v dlouhém nízkém krbu u zadní stěny. Nad žhavým uhlím se houpaly železné hrnce a kotlíky, některé s bublající vodou.

Většina zákazníků se opírala o bar. K Jakeovi a Nefertiti doléhal hlasitý smích a oplzlé písně.

Nefertiti se zachumlala do kápě ukradeného županu. „Říkal jsi, že tu máš přátele?“

Jako v odpověď na její otázku hlahol přehlušilo volání. Jake se otočil k malému stolku skoro úplně vzadu, kde seděla vážnější skupinka s hlavami skloněnými k sobě. Jeden z mužů vstal a zamával na Jakea.

Byl to Džer, čerstvě umytý a oblečený do volné košile a egyptské suknice.

Nefertiti se naklonila k Jakeovi. „To je Kreův bratranec. Dá se mu věřit?“

„Když uvážím, kde jsem ho našel, řekl bych, že ano.“

Džer jim vyšel naproti a objal Jakea. „Dokázali jste to. Báli jsme se nejhoršího. Od soumraku troubí rohy.“ Přejel pohledem zahalenou Nefertiti. „Kde je zbytek tvých přátel?“

„Zajali je,“ odpověděl Jake ustaraně.

Džer mu soucitně stiskl ramena. „To je mi líto.“

„Doufal jsem, že jim dokážete pomoct.“

Džer se zachmuřil. „Dlužíme ti hodně za to, že jsi nás zachránil, ale královská pyramida je prý neprodyšně uzavřená. Teď už víme proč. Dnes se nenechají překvapit. Snad kdybychom počkali měsíc nebo dva, až poleví ostražitost jejich hlídek…“

Jake takový plán odmítal – dokázal si představit, jaká mučení budou muset ostatní mezitím vytrpět.

Nefertiti nebyla s Džerovým návrhem o nic spokojenější. „Ne,“ řekla a shodila si kápi na ramena. „To je nepřijatelně.“

Místnost ztichla. Všechny pohledy se otočily jejím směrem.

Džerovi trvalo několik vteřin, než se vzpamatoval. „U všech všudy, ty jsi unesl princeznu Nefertiti!“

Všichni radostně zavýskli a pozvedli korbely k přípitku. Princezna zrudla zlostí. Takové přijetí zjevně nečekala.

„Neunesli mě!“ prohlásila a vztekle si dupla.

Nikdo jí nevěřil.

Džer objal Jakea kolem ramen. „Raději budeme pokračovat v našem rozhovoru někde v soukromí.“

Vykročil se svými společníky k vrzajícímu schodišti, jen o trochu lepšímu než žebřík, které vedlo k místnostem v prvním patře. Zavedl svoje hosty do herny s oprýskanými stoly a hromádkami herních kamenů.

Jake si vzal slovo jako první. „Já jsem ji neunesl,“ řekl, aby vyjasnil situaci.

Nefertiti stála s rukama založenýma na prsou a mračila se, jak dokáže jen princezna.

„Hrozí mnohem větší nebezpečí, než jsme si mysleli,“ pokračoval Jake a popsal poslední události.

Džer klesl na jednu z židlí a tvářil se čím dál ustaraněji. „Ten šílenec je faraónův bratr? Všichni ho považovali za mrtvého.“ Zabloudil pohledem k Nefertiti. „Váš strýc se vášnivě zastával rovnoprávnosti všech dešretských národů. Ušlechtilá myšlenka. Není divu, že ho můj bratranec nechal uvěznit.“

„A teď chce Kree zavraždit mého otce a sám dosednout na trůn. Jakmile se stane faraónem, nebude už mého strýce potřebovat živého.“

Do rozhovoru se vmísil jeden z Džerových společníků. Byl to vetchý stařec s vyzáblou tváří. „Kree si nadělal mnoho nepřátel a ti všichni budou trpět.“ Rozhlédl se po místnosti. „Brzy skončíme na šibenici nebo na útěku, abychom si zachránili holé životy.“

Další člen skupinky přikývl – tentokrát šlo o ženu s plavými vlasy spletenými do copu a s dlouhou jizvou na jedné tváři. „Torcolus má pravdu. Když faraón upadl do dlouhého spánku, Dešret zahalil stín. Jestli se Kree zmocní trůnu, nastane opravdová a nekonečná noc.“

„V tom případě ho musíme zastavit,“ řekl Jake.

„Ale faraón už může být mrtvý,“ ozval se mladík s poďobaným obličejem.

Džer zamyšleně zavrtěl hlavou. „Znám svého bratrance. Dokud je Nefertiti na svobodě, bude čekat na svou příležitost.“ Zvedl ze stolu jeden kamínek a začal si s ním pohazovat. „Princezna je jako volný hrací kámen, jehož tahy se nedají předvídat. Kree neudělá natolik závažný tah, dokud před sebou neuvidí celé herní pole jako na dlani.“

Při zaklepání na dveře všichni nadskočili.

Džer kývl na mladíka, aby otevřel, a na Nefertiti, aby si opět zakryla tvář.

Do místnosti vpadl zhruba devítiletý chlapec, plný energie, jako kdyby vypil litry silné kávy. „Nesu novinky.“

Džer vysvětlil Jakeovi: „Poslal jsem běžce, aby zjistili, proč troubí rohy. Abych se dozvěděl, co je s vámi.“ Znovu se obrátil k chlapci a vtiskl mu do dlaně mosaznou minci. Mince rychle zmizela.

Chlapec přerývaně spustil: „Někdo se prý pokusil otrávit faraóna Neferhotepa. Cizinci z Kalypsa.“ Chlapec si odplivl na podlahu. „Většinu jich pochytali, ale jeden unikl. Hledají ho všechny stráže a na jeho hlavu vypsali odměnu tří set stříbrňáků. Taky se šušká, že zabil princeznu. Nebo že na ni uvrhl nějaké kouzlo. Nebo že mu princezna dokonce pomáhá.“ Pokrčil rameny. „Nepřekvapilo by mě to. Podle mě by byla klidně schopná otrávit vlastního otce.“

Džer věnoval dítěti další minci a vystrkal ho z místnosti. „Děkujeme, Riku.“

Nefertiti si stáhla kápi. Jake očekával, že bude zuřit, ale princezna naopak vypadala schlíple a v očích se jí leskly slzy. „Vážně o mně všichni smýšlíte tak špatně?“

Odpověděla plavovlasá žena: „Ve stínu Kaovy krve se i jasné věci jeví jako temné.“

Jakeovi bylo Nefertiti líto. Chovala se pyšně a svéhlavě, ale nakolik ji ovlivnil Kree? Vzpomněl si, jak princezna vypadala na poušti, mimo dosah toho netvora: tam byla nespoutaná a svobodná.

Znovu se ozvalo zaklepání a Nefertiti si sotva stihla nasadit kápi, když do místnosti vběhl tentýž chlapec, Riku.

Pleskl se do čela. „Málem bych zapomněl. Ty cizince posílají do Krvavých her.“

Jake sebou trhl. Musel se ovládat, aby nepřiskočil k poslovi a nepožadoval podrobnější informace.

Džer si klekl vedle Rikua. „Kdy to bude?“

„Za úsvitu.“

„Myslíš zítra?“

Chlapec přikývl. „Princezna Layla zuří. Chce, aby zemřeli, než uplyne další den. To ona prý odhalila jejich plán. Jednou z ní bude velká královna.“

Džer se shýbl a zašeptal něco Rikuovi do ucha. Chlapec horlivě přikývl, vzal si další minci a odběhl. Džer za ním tentokrát zamkl. V očích se mu zračila starost.

„Můj bratranec je pěkně vychytralý. Jde na to od lesa. Vykresluje Laylu jako zachránkyni. Proti ní nikdo neřekne jediné slůvko… a proti němu taky ne, jestli si ji vezme.“

„Takže jsme mu jenom ulehčili cestu na trůn,“ posteskl si Jake.

„Zůstávají na ní dvě překážky.“ Džer se podíval na Jakea a Nefertiti. „Kree nechá faraóna naživu, dokud vás oba nechytí. Předpokládám, že právě proto naplánoval hry na zítřejší ráno.“

Jake pochopil. „Chce nás vylákat z úkrytu. Ví, že se je pokusíme zachránit.“

„Přesně tak.“

„Co tedy uděláme?“ zeptala se Nefertiti.

„Nejdřív vás musíme uklidit někam do bezpečí, kde nebudete tolik na očích. Stačí, aby si jediná osoba pustila pusu na špacír, a přiláká sem palácové hlídky.“

„Tak co tedy uděláme?“ zopakoval Jake princezninu otázku. Měl co dělat, aby zvládal rostoucí paniku.

„To, co můj bratranec chce. Zachráníme vaše přátele.“

„Jak?“

Džer se místo odpovědi obrátil k ostatním. „Až příliš dlouho odpor jenom doutnal a čekal na svoji příležitost.“

Stařec Torcolus namítl: „Tohle není příležitost, Džere, ale čiré bláznovství. Nejsme dost silní. Jsme roztříštění, je nás málo a nemůžeme si dovolit jednat takhle brzy.“

Džer pokrčil rameny. „Můžeme jednat teď, nebo nikdy. Jestli se Kree a jeho přisluhovači chopí moci, prohrajeme dřív, než vůbec začneme.“

Ještě chvíli diskutovali, ale Džer je postupně všechny přesvědčil. Jestli to Kree uměl s lidmi stejně obratně jako jeho bratranec, Jake už chápal, jak mohl získat takový vliv.

Nakonec se k němu Džer obrátil. „Před chvílí ses ptal jak.“

Jake přikývl. „Jak zachráníme moje přátele a sestru?“

„Pyramida je uzavřená, takže nejlepší šanci nabízejí přímo ranní hry. Vlastně je to naše jediná šance.“

„Tím jste ale nevysvětlil, jak to provedeme,“ upozornil ho Jake.

Džer se souhlasně usmál. „Tobě nic neunikne, mladíku. Ptáš se jak? Odpověď je snadná: s menší pomocí shůry.“

Od dveří se ozvalo zabušení. Podle síly úderů se tentokrát rozhodně nejednalo o toho chlapce. Džer odemkl a do místnosti vkročil hromotluk se zrzavým plnovousem, kterého potkali dole. Teď už ale nevrávoral a jeho pohled byl dokonale zaostřený.

Zřejmě předtím opilost pouze předstíral.

Jako kdyby chtěl potvrdit tento odhad, obr se podíval na Jakea a povytáhl jedno obočí.

Byl to zdejší vrátný, který prověřoval, kdo slídí za dveřmi, a Jakeův nynější údiv ho očividně pobavil. Zasmál se – znělo to, jako když se o sebe třou velké balvany.

Džer se zamračil, že jsou vyrušováni. „Co se děje, Grymhorste?“

Hromotluk ustoupil stranou. „Slyšel jsem od Rikua, že hledáte tyhle dva.“

Kolem Grymhorsta prošli dva muži: jeden vysoký a se vznešeným držením těla, druhý podsaditý a nahrbený. Jake je oba znal.

Nebeský kapitán Horus a vrchní mechanik Politor.

Jake si připomněl Džerovo shrnutí záchranné operace.

S menší pomocí shůry.

Usmál se. Konečně porozuměl.

Nebyl to špatný plán.

21. kapitola

ŠPATNÝ PLÁN

Na obloze se objevily růžové červánky – nastalo chladné ráno.

Jake se i v silném koženém plášti chvěl zimou. Stál na palubě Šuova dechu – šlo o stejnou loď, na které včera přiletěli do Katoru. Poškození způsobená bojem s hejnem harpyjí už byla opravena, ale pár jizev přece jen zůstávalo patrných, včetně těch na tělech posádky.

Kormidlo ovládal jako vždy nebeský kapitán Horus, s paží zavěšenou v pásce. Vzlétli hodinu před rozbřeskem pod záminkou, že potřebují vyzkoušet opravené plavidlo. Jakkoliv šlo z větší části o výmluvu, Politor pořád odbíhal do podpalubí a kontroloval, zda je vše v pořádku.

Jake už chápal proč.

Díval se přes zábradlí. Kator ležel tři kilometry pod nimi, dosud zahalený stíny noci. Jake rozeznával obrysy města, osvětlené ohni podél hradeb. Politor mu vysvětlil, že nebeské lodě jen zřídka stoupají takhle vysoko. Vyžadovalo obrovské množství paliva, aby se plavidlo vzneslo do takové výšky, posádka musela neustále pohánět měchy a do topeniště pod balónem vhazovat ošatky s červenými dýňovitými plody.

Takhle vysoko byl vzduch řídký a studený. Jakeovi v hlavě tepala bolest – šlo o příznak výškové nemoci způsobené nedostatkem kyslíku nebo o nevyspání. Celou noc ho sužovaly noční můry, v nichž na jeho matku útočil obří grakyl chrlící oheň. Po probuzení zíral do tmy a užíral se obavami o Kady a ostatní kamarády.

„Radši něco sněz,“ ozval se mu za zády tichý hlas.

Otočil se. Stála za ním Nefertiti s miskou horké ovesné kaše, z níž se do chladného vzduchu vznášela vůně skořice a koření. Princezna se také zabalila do silného pláště.

„Musíš si udržet sílu,“ dodala. „Strýc Šadúf mě naučil, že lovec je silný jen natolik, jak má plné břicho.“

Jake si od ní vzal misku a klesl na palubu. Jedl prsty, jak bylo v Dešretu zvykem. Horký pokrm ho aspoň trochu prohřál a potlačil mrazivý strach, jenž mu svíral útroby.

Nefertiti si sedla kousek od něj, objala si kolena pažemi a upřela oči k nebi. Ani ona toho nejspíš mnoho nenaspala. Kousala se do rtu a ustaraně se mračila.

„Zachráníme je,“ utěšoval ji Jake. „Všechno bude dobré.“

Nefertiti dlouhou dobu mlčela. „Ale jak se to mohlo takhle zvrtnout?“ Polkla a sklopila zrak. „Když otec upadl do dlouhého spánku, trávila jsem většinu dnů lovem v poušti a Kree mezitím posiloval svoje pozice. Proč jsem si toho nevšimla?“

Jake odhadoval, že se výlety do pouště vyrovnávala se ztrátou otce. Sestry neměly nikoho a Kree se jim umně vetřel do přízně svým pohledným zevnějškem a úlisnými slovy.

„Není to jenom tvoje chyba,“ promluvil chraplavý hlas zpoza zábradlí.

Jake a Nefertiti se překvapeně otočili. Za zábradlím před jedním poklopem visel Politor a utahoval nějaké kabely. Díval se na svoje ruce, ale jeho slova byla určena jim.

„Můžeme za to všichni. Ti s obojkem,“ poklepal svým nástrojem na bronzový obojek kolem krku, „i ti bez něj. Zavírali jsme oči před tím, co se děje, stejně jako ty.“

Jake si vybavil, jak obyvatelé města odvraceli pohled od zabedněných domů se znakem Kaovy krve.

„Takhle se přichází o svobodu,“ dodal Politor. „Kousek po kousku.“

Jake si vzpomněl na citát, který jednou slyšel od svého otce. Nahlas pronesl: „K vítězství zla stačí, aby dobří lidé nedělali nic.“

„Ano, trefně řečeno,“ přikývl Politor a upřel své nebesky modré oči na princeznu. „My všichni v Katoru jsme spali stejně hluboce jako tvůj otec.“

Nefertiti se zvedla a vášnivě odpověděla: „V tom případě je načase se probudit.“

Ze zádi k nim dolehlo volání.

„Jdeme na to,“ řekl Politor a zmizel v poklopu.

Jake si stoupl. Džer už stál vedle nebeského kapitána Hora, vykláněl se přes zábradlí a přikládal si k očím dalekohled. Jake s Nefertiti se k nim rozběhli.

„Diváci se stahují k aréně,“ hlásil Džer. „Zanedlouho se Reovy první paprsky dotknou obelisku a hry započnou.“

„Můžu se podívat?“ zeptal se Jake.

Džer mu podal dalekohled, Horus vytáhl zpod pláště druhý a nabídl ho Nefertiti.

„Připravte se,“ zvolal nebeský kapitán na svoje muže.

Posádka se dala do pohybu a Jake vyhlédl přes zábradlí. Trvalo mu několik vteřin, než zaostřil a našel širokou písčitou arénu obklopenou kamennými sedátky.

„Dřív se tam pořádala divadelní a cirkusová představení,“ zamumlala Nefertiti smutně. „Teď je to ohavné místo, kde se písek barví krví a kde neroste nic než strach.“

Dalekohled byl velice účinný, až se z něj Jakeovi točila hlava, a nabízel mu pohled na arénu z ptačí perspektivy. Po ulicích, které se dosud nořily do stínů noci, ze všech stran proudily ke stadionu davy lidí. Zdálo se, že na dnešní hry přicházejí úplně všichni. Taková účast nemohla být dobrovolná. Ostrůvky blikavého světla odhalovaly vojáky, kteří naháněli lidi k aréně.

„Kree hodlá stvrdit svůj nástup k moci krví, aby ukázal sílu a všechny jasně varoval,“ řekla Nefertiti a odvrátila se.

Jake ale vytrval a podíval se opět na stadion. Písečná aréna měla oválný půdorys a byla velká přibližně jako fotbalové hřiště. Uprostřed čněl černý obelisk se zlatou špičkou. Aréna Jakeovi připomínala koloseum v Kalypsu, ale zde se odehrávaly mnohem vražednější hry.

„Roztáhněte plachty,“ vykřikl Horus.

Jake se ohlédl. Posádka v prostřední části paluby roztáhla po obou stranách lodi široká pryžovitá křídla, která s hlasitým cvaknutím zaklapla na místo.

K Jakeovi přistoupil Džer. „Budeme mít jen jeden pokus,“ zabručel. „Načasování je životně důležité.“

Společně pozorovali město dole pod sebou. Jake viděl, jak se po krajině plíží nový den a postupně osvětluje poušť, vnější hradby i vlastní město – nakonec dospěl k aréně.

Stadion byl plný diváků, které ze všech stran obklopovaly hlídky vojáků. Kree očekával, že se vzbouřenci pokusí o nějakou akci, nikoho však nenapadlo, aby se podíval vzhůru. A i kdyby se podíval, Horovo plavidlo letělo tak vysoko, že by ze země vypadalo jako pouhá skvrnka, jako kroužící sokol vyhlížející svou kořist.

Džer dloubl do Jakea a ukázal za stadion. Jake se podíval naznačeným směrem. Liduprázdnými ulicemi ze západu postupoval oddíl mužů, vedený obrem, jehož Jake i na takovou dálku hned poznal. Byl to Grymhorst, vrátný se zrzavými vousy od Zahnuté skoby. Oddíl otrhanců, který vedl, neměl proti mase královských vojáků sebemenší šanci. Vojáků bylo čtyřikrát víc. Smyslem však bylo upoutat pozornost vojáků a odlákat je k sobě. Snad se je podaří zaměstnat na dost dlouhou dobu, aby Šuův dech stihl zachránit zajatce.

Jake se zahleděl do arény a zatajil dech. Na zlatou špičku černého obelisku dopadly první sluneční paprsky nového dne a špička se rozzářila do nádherného lesku.

Diváci vyskočili.

Otevřenou bránou do písku vyklopýtalo několik postav.

Zazněla vzdálená fanfára.

Horus zvolal od kormidla: „Sklopit příď! Střemhlav dolů!“

„Držte se,“ dodal Džer.

Paluba se naklonila v nebezpečném úhlu a Jake s Nefertiti se chytili zábradlí, aby nesklouzli. Stálý hukot výhně pod balónem zmlkl a rozhostilo se ticho – pak se plavidlo vrhlo střemhlav k zemi jako lovící dravec a palubu začal bičovat vítr. Jeden špatně uvázaný sud se utrhl, prokutálel se přes palubu a rozbil se na třísky. Horus se opíral do kormidla, aby proměnil jejich pád v řízenou sestupnou spirálu.

Jake se křečovitě držel vzpěry zábradlí. Praskalo mu v uších a vlasy mu vlály ve větru. Mělo ho napadnout, aby si vzal z batohu ucpávky do uší, ale batoh měl za sebou a nehodlal se pouštět.

Jejich jediná naděje spočívala v okamžiku překvapení, a to mohlo fungovat jen v případě, že celá akce proběhne rychle. Na prostřední palubě se krčily dvě skupinky po pěti mužích se složenými křídly na zádech.

Letci.

Jake tajil dech. Měl pocit, jako kdyby se řítili celou věčnost, ale ve skutečnosti neklesali déle než minutu. Očekával, že se každou chvíli roztříští jako před chvílí ten uvolněný sud.

Pak Horus silným hlasem zvolal: „Na moje znamení vyrovnat kýl, chlapi. Teď!“

Příď lodi se s hlasitým skřípěním zvedla. Jake cítil, jak ho setrvačnost táhne k palubě. Křídla po obou stranách trupu se zachvěla a roztřásla celou loď. Na topeništi vyšlehly plameny a černá pryž balónu se rozzářila rubínovými odlesky ohně. Jake už v duchu viděl, jak balón začíná hořet.

Materiál ale vydržel a pád se zastavil.

Jake se odvážil vyhlédnout mezi příčkami zábradlí. Vznášeli se ve výšce pěti pater nad arénou. Lidé se při jejich nečekaném příletu v hrůze vrhali na zem a jejich poplašený křik se nesl až na palubu lodi.

Pak se ze západní strany stadionu ozvalo zatroubení rohů.

Jake si představil, jak Grymhorstova jednotka útočí na vojáky, jen proto, aby posádka Šuova dechu získala dost času na záchranu vězňů.

Vstal a vyklonil se přes zábradlí. Marika, Pindor a Bach’uuk utíkali arénou. V rukou nesli palice a oštěpy. Kady, vyzbrojená svým kordem, pomáhala kulhajícímu Šadúfovi prchat opačným směrem.

Jake se rozhlížel po písku, aby zjistil, co je tak polekalo. Aréna však byla prázdná. Že by je také vyděsil přílet nebeského korábu? Vyklonil se ještě dál. Nikdo z jeho kamarádů se nedíval nahoru. Místo toho upírali oči dolů, pod svoje nohy.

Z písku se vynořila velká ploutev.

„Písečný žralok,“ vysvětlila Nefertiti. „Mají kůži tvrdou jako kámen, takže se skoro nedají zabít.“

Jake si všiml dalších dvou ploutví, které kroužily kolem obelisku.

„Nebojte, hned vaše přátele vyzvedneme,“ řekl Džer a dal pokyn Horovi.

Ozvalo se pronikavé hvízdnutí. Letci vyskočili přes zábradlí a vrhli se k aréně. Chviličku se řítili volně k zemi, ale pak roztáhli křídla a ze zad jim vyšlehly plameny, které je proměnily v miniaturní obdoby tryskových letadel.

Ke každému zajatci se vydal jeden letec.

Ale dostanou se k nim včas?

Hřbetní ploutev žraloka zmizela pod pískem kousek od Mariky. Jakeovi přátelé vycítili, že se blíží útok, rozdělili se a rozprchli se různými směry přesně v okamžiku, kdy se v místě, kde ještě před chvilkou byli, otevřela zubatá tlama. Žralok vyskočil nad písek, znovu dopadl a zanořil se pod zem.

I tak si ho Jake stihl prohlédnout. Netvor vypadal jako kříženec hada a nějaké dravé ryby. Také mu chyběly oči – měl jen zuby, svaly a opancéřovanou kůži. Byl to dokonalý pouštní predátor.

Jeden z letců slétl níž, popadl Pindora za ramena a zvedl ho do vzduchu. Dalšímu se podařilo chytit za paži Bach’uuka. Oba letci i se svými úlovky okamžitě zamířili vzhůru.

Třetí letěl kousek nad pískem za Marikou, ale než se k ní dostal, z písku se vynořil další žralok, snad přilákaný teplem jeho ohně. Letec se mu pokusil vyhnout, dravčí zuby se mu však zakously do jednoho křídla a letec se zřítil do písku. Udělal ještě několik kotrmelců, narazil do kamenné stěny arény a znehybněl.

Jake svíral zábradlí tak křečovitě, až mu zbělaly klouby prstů.

Marika utíkala dál – zjevně se snažila doběhnout ke Kady a Šadúfovi. Ti však byli na opačné straně arény. Dvojice letců je při prvním přeletu minula, protože Kady se Šadúfem museli uskočit před dvěma žraloky, kteří se na ně řítili z opačných stran.

Dva hladoví predátoři se srazili a začali spolu bojovat.

Kady a Šadúf se plazili po písku pryč, aby jim unikli.

Vtom se objevil nový problém.

Kolem arény se postavili vojáci rozmístění na nejnižších lavicích a pozvedli luky.

V další chvíli lučištníci zahájili střelbu po plavidle i letcích. Jeden šíp zasáhl Šadúfa do nohy a přišpendlil ho k písku. Dvojice bojujících žraloků ucítila pach čerstvé krve a obrátila se ke starci.

Letec se i přes spršku šípů snesl ke Kady, popadl ji za límec košile a zvedl ji do vzduchu.

„Pusť mě!“ vykřikla a snažila se mu vykroutit. Očividně chtěla pomoct Šadúfovi.

Její přání se vyplnilo. Letce zasáhl šíp do batohu, který okamžitě vzplanul, a oba se zřítili na zem. Letec rychle odhodil křídla a uhasil doutnající kalhoty.

Kady sebrala kord, který jí před chvílí vypadl, a vyběhla k Šadúfovi.

Letec se vydal za ní, ale najednou se pod ním otevřel písek a muž zmizel pod zemí. Lapil ho žralok.

Celý plán se hroutil. Ani letci s Pindorem a Bach’uukem se přes déšť šípů nemohli vrátit na loď.

„Potřebujeme ještě níž!“ vykřikl Horus od kormidla. „Shoďte přes zábradlí lana.“

Hukot měchů utichl a na arénu padl stín obřího plavidla, jehož kýl už se dotýkal špičky obelisku.

Posádka přehodila přes zábradlí provazy a opětovala palbu. Muži přitom používali vše, co jim přišlo pod ruku, včetně ohnivých plodů, které explodovaly mezi lučištníky. To už všichni diváci utekli ze stadionu, z dosahu zuřivé bitvy. Několik lučištníků popadalo do písku a svíjelo se v plamenech.

Kady byla přímo pod Jakem. Pomohla Šadúfovi vstát, ale kroužili kolem nich žraloci. Prozatím dravce lekal oheň a panující zmatek, Kady se Šadúfem se však nemohli dostat k lodi.

Nefertiti shodila plášť. Měla pod ním lovecký úbor a pouzdro s mečem. „Já pomůžu tvé sestře a svému strýci, ty se postarej o svou kamarádku.“

Přeběhla k jednomu lanu a spustila se po něm dolů. Jake ji následoval; zastavil se jen na tak dlouho, aby si strčil do batohu jednu ohnivou bombu.

Dolehl k němu výkřik: „Jakeu! Nedělej to! Jdeš na jistou smrt!“

Na zádi stál Džer a držel štít před Horem, aby ho bránil před šípy lučištníků, kteří se pokoušeli zasáhnout nebeského kapitána. Do štítu byly zabodnuté snad desítky šípů.

Džer znovu vykřikl: „Musíme odletět s těmi, které jsme zachránili.“

Jake si ho nevšímal a vyklonil se z lodi. Viděl, že Marika je v pasti u obelisku a blíží se k ní jeden ze žraloků. Nehodlal opustit svoje kamarády. Žádného z nich.

Chytil se provazu a slanil po něm na zem. Jen co se dotkl nohama země, vyběhl za Marikou.

Vlevo od sebe si všiml Nefertiti. S koncem provazu omotaným kolem zápěstí se odrazila ke skoku a obloukem přeletěla nad kroužícími žraloky ke Kady a Šadúfovi.

Jake zavolal na Mariku: „Přilákám toho žraloka k sobě. Ty běž k lanu.“

Dívce svítila ve smaragdových očích hrůza, ale přikývla.

Jake vylovil z batohu švýcarský vojenský nůž, otevřel ho a za běhu se řízl do dlaně. Rána pálila jako horká plotna. U obelisku odtáhl ruku od těla a nechal ze zaťaté pěsti skapávat krev do písku.

Ohlédl se přes rameno. Kroužící žralok změnil směr a vydal se za ním, vábený pachem krve.

„Teď!“ zaječel.

Jakmile Marika vyrazila, Jake na nic nečekal. Sprintem oběhl obelisk a zamířil zpátky k plavidlu. Potřeboval ale nějak zařídit, aby ho žralok nepronásledoval.

Přitiskl si dlaň k hrudi a sáhl pro ohnivou bombu.

Nic tak nesvede lovce ze stopy jako menší výbuch.

Udělal pár kroků stranou jako rozehrávač v americkém fotbale a napřáhl ruku s ohnivým plodem.

Dva metry od něj se z písku vynořila vysoká ploutev. Žralok se pohyboval rychleji, než Jake očekával.

Netroufal si čekat ani o vteřinu déle.

Vyskočil, ve vzduchu se otočil a mrštil plod po dravci.

Při dopadu ztratil rovnováhu a zabořil se obličejem do písku. Navíc se mu vysypal batoh. Namáhavě se vyhrabal na ruce a kolena. Nebyl to ten nejladnější hod, ale aspoň měl dobrou mušku. Ohnivá bomba narazila do žraločí ploutve, odrazila se a odkutálela se po písku pryč. Nevybuchla.

To nebylo dobré.

22. kapitola

KÁMEN ČASU

Jake uskočil před útokem písečné nestvůry. Zahlédl řady ostrých zubů, které se otevřely v pohyblivé duně, a ztratil rovnováhu, ale kotoulem přes rameno se opět vymrštil na nohy.

Šadúfa zrovna na druhé straně arény vytahovali na palubu lodi lanem, které mu ovázali kolem ramen. Nefertiti mu přitom pomáhala. I Marice se už podařilo vyšplhat na palubu. Kady visela z dalšího provazu, s kordem zasunutým v pouzdře. Volnou rukou na něj zamávala. „Poběž sem!“

O co se podle tebe snažím?

Jake se dal do běhu, ale koutkem oka zahlédl po své levici záblesk. Smaragdový třpyt odrážející první sluneční paprsky. Prudce zabrzdil a otočil se.

Byl to ten krystal z modelu pyramidy Anch Tavy. Vypadl mu z batohu do písku.

„Co to děláš?“ zaječela Kady.

Jake se vrhl ke krystalu. Nemohl ho tady nechat po těžkostech, jimž čelili při jeho hledání. Za běhu nabral kámen zkrvavenou rukou a pokračoval dál.

Nebo přinejmenším chtěl.

Když se ale jeho prsty sevřely kolem krystalu, opustila ho veškerá síla a Jake znovu padl obličejem do písku. Doklouzal ještě několik metrů po břiše a zastavil se.

„Jakeu!“

Vyhrabal se na ruce a na nohy, ale měl pocit, že jeho tělo najednou váží čtyřikrát víc než obvykle. Klouby ho bolely, jako kdyby je vyplňovalo drcené sklo.

Co se to děje?

„Za tebou!“ vykřikla Kady.

Jake se otočil na záda. Řítila se na něj písečná vlna. Z písku se vynořil netvor s otevřenou bezednou tlamou a hadovitým pohybem se k němu blížil. Připomínal svíjející se kabel vysokého napětí.

Kady seskočila z lana, tasila kord a vyběhla k Jakeovi. Nemohla to ale stihnout.

Jake rozechvěle zvedl paži s jedinou zbraní, kterou měl po ruce: s krystalem. Četl, že úder do nosu může žraloka zmást. Vždycky doufal, že tuto poučku nikdy nebude muset vyzkoušet na vlastní kůži.

Žralok se na něj vrhl.

Jake se rozmáchl a udeřil ho zeleným kamenem přímo do čenichu. Čekal náraz, ale ten nepřišel. Po zásahu krystalem žralok ztuhl a jeho tělo se po zlomek vteřiny nehybně vznášelo ve vzduchu. Pak žraločí tkáně zešedly a seschly až na kost, jako ve zrychleném záběru. I kosti se vzápětí začaly drolit.

Kostra netvora dopadla do písku a rozsypala se. Hromádku prachu rozfoukal vítr.

Jake se rozkašlal.

Z oblaku se vynořila Kady a ohromeně si mávala rukou před nosem.

Za Jakem se ozvalo vzteklé zavřeštění.

Ochable se ohlédl.

Ze sedátek pro diváky do arény skočila známá vysoká postava v černém. Byla to Kreova čarodějnice Heka. Ukázala kostnatými pažemi na Jakea.

„Našel druhý kámen časssu.“

Jake zíral na krystal ve své ruce.

Kree z tribuny rozkázal: „Stráže! Zabijte toho cizince. Hned.“

Než ale vojáci stačili poslechnout, uvnitř stadionu zaburácelo troubení rohu a mezi lavice ze všech směrů vtrhli vzbouřenci s Grymhorstem v čele.

Jak mohli proniknout linií palácových stráží?

Pak si Jake uvědomil, že mnozí z bojovníků jsou obyčejní měšťané, otroci i Egypťané, muži i ženy. Oháněli se všemi zbraněmi, jaké dokázali sehnat: holemi, noži, ba dokonce i ulomenými kusy soch. Jiskra v podobě několika rebelů rozdmýchala stepní požár.

Vojáci se sevřeli kolem Krea a odváděli ho pryč, ale Heka pořád kráčela po písku k Jakeovi.

Žraloci se před ní rozestupovali a drželi se v uctivé vzdálenosti.

Heka rozevřela plášť a vytáhla dřevěnou tyč o velikosti vycházkové hole. Na jejím konci byl upevněn kámen o velikosti pěsti, který odrážel sluneční světlo do tisíce pestrých odstínů. Nebyl to krvavý kámen, ale rubínový krystal, jaký Jake už viděl. Ten, který na nástěnné mozaice držela jeho matka.

Napadla ho znepokojivá myšlenka. Nemůže se pod tím pláštěm skrývat jeho matka? Nebo ji ta čarodějnice zabila, aby získala rubínový kámen pro sebe?

Tomu odmítal uvěřit.

Heka na něj namířila hůl. Krystal zářil jako rudé oko. „Můj pán sss tebou ještě nessskončil.“

Ten hlas výrazně vyslovující sykavky Jakeovi něco připomínal. Ne jeho matku…, ale…

Pak si vzpomněl.

Ach ne.

Jako kdyby čarodějnice věděla, že Jake prohlédl její lest, vyskočila vysoko do vzduchu, jediným plynulým pohybem ze sebe strhla plášť a roztáhla šupinatá křídla zakončená dlouhými drápy. Zasyčela na Jakea prasečí tlamou plnou zubů ostrých jako břitva.

Grakyl.

Nešlo o jednu z menších harpyjí, ale o nefalšovaného tvora Pána lebek. A zjevně samici. Byla vysoká, s dlouhými drápy a s očima, z nichž zářila mnohem podlejší inteligence a bystrost než z očí obyčejných harpyjí. Zároveň však vypadala jako po boji: byla zjizvená, měla potrhané křídlo a jednu stranu obličeje ošklivě pokroucenou.

Střemhlav se snesla do arény a udeřila kamenem na konci hole do písku.

Z krystalu se všemi směry rozšířila vlna jako po dopadu oblázku na hladinu rybníka. Jenže tahle vlna pohlcovala všechny barvy a svět za ní získával mrtvolně šedý odstín. Jeden ze žraloků se pokusil uniknout a vyskočil do vzduchu, ale vlna dosáhla k jeho ocasu, přelila se přes něj a zmrazila ho do podoby šeredné sochy.

Žralok zkameněl.

Vlna se šířila dál a proměňovala všechny tvory, jichž se dotkla, v kámen, bez ohledu na to, jestli se jednalo o přítele nebo protivníka.

Jake namáhavě vstal, ale víc nedokázal. Ochable zvedl svůj vlastní krystal proti krystalu grakylské čarodějnice.

Vlna se před ním rozdělila, jako kdyby se Jake nacházel v nějaké ochranné bublině. Podíval se na kámen ve své ruce.

Možná mě chrání.

Zjevně to ale neplatilo pro nikoho jiného.

Za Jakem se ozvalo pronikavé zaječení a Jake se otočil. Pár metrů za ním stála Kady. Když viděla, co se na ni valí, rozběhla se co nejrychleji pryč. Jake se ji pokusil dohonit, aby ji vtáhl do své ochranné bubliny, ale byl příliš slabý. Ať už se v krystalu ukrývala jakákoliv magie, vysávala z něj veškerou sílu. Připadal si jako stoletý stařec.

„Kady.“

Podívala se mu do očí – věděla, že je její osud zpečetěn, ale netvářila se vyděšeně, spíš omluvně. Jake chápal proč: protože ho opouštěla, jako tolik jiných.

„Jakeu!“ zvolala.

Pak se přes ni přelila vlna a rázem ji proměnila v kámen. Jakeovi se podlomila kolena. Klesl by do písku, ale někdo ho chytil za ramena a zvedl do vzduchu. Jake si byl jistý, že je to čarodějnice, a čekal, že mu co nevidět rozsápe hrdlo.

„Drž se!“ vykřikl někdo nad ním.

Jake vzhlédl k okřídlenému muži s raketovým pohonem. Zachránil ho letec, který se s ním okamžitě vydal k lodi.

Jake se ale musel pořád ohlížet.

K soše dívky s kordem.

Čtvrtá část

23. kapitola

HÁDANKY V PÍSKU

Letěli většinu dne, ale Jake nesledoval čas ani cestu. Uchýlil se do jedné kajuty v podpalubí, omámený šokem a smutkem. Když už mu nezbývaly žádné slzy, sedl si na postel a hleděl na zelený krystal, který ležel na stole. Kámen mu zachránil život a zároveň mu ho i zničil.

Když ho Jake pustil ze svého sevření, síla se mu pomalu vrátila. Dotkl se krystalu špičkou prstu, aby zjistil, jestli bude mít stejný účinek, ale nic se nestalo. Dokázal odhadnout proč. Pohladil si obvázanou dlaň. Rána ho dosud bolela, ale kámen se aktivoval přímým stykem s krví.

Nic jiného o něm nevěděl. V duchu stále slyšel zavřeštění té grakylské čarodějnice. Našel druhý kámen časssu.

Vybavil si rubínový krystal, který zdobil hůl čarodějnice. Byl to snad podobný kámen? Jeden červený, druhý zelený. Hledá Kalverum Rex ten smaragdový krystal? Vyslal Heku přes Velký vítr, vyzbrojenou jeho krvavým kamenem, právě pro něj?

Jake si přitiskl dlaně k uším, aby zarazil příval otázek. Když si je ale přestal klást, dokázal myslet jen na Kady. Pořád viděl její oči, které se měnily v kámen. Ta vzpomínka ho bude pronásledovat navždy.

Věděl, že bolest nepatrně zmírní jediný lék. I k jeho získání bylo třeba prolít krev: krev té čarodějnice. Než bude po všem, Jake ji hodlal zabít.

Soustředil se na pomstu a konečně našel sílu vstát a probrat se svými věcmi. Většina věcí, které byly v batohu, se sice vysypala, ale udržel ho na ramenou. Uklidil zelený kámen, protože se na něj momentálně nedokázal dívat ani o vteřinu déle, ale odmítal se s ním rozloučit.

Zhluboka se nadechl a položil ruku na zlaté hodinky, které měl zavěšené na řetízku kolem krku. Vnímal tiché tikání jako tep vlastního srdce. Zamířil ke dveřím, ale ještě se zastavil.

Jak to, že hodinky tikají? Nenatáhl je, a když se na ně podíval naposledy, v tom královském muzeu v Katoru, hodinky stály. Po vyjmutí zeleného kamene z pyramidy ho ani nenapadlo, aby se na ně znovu podíval.

Otevřel víčko a pohlédl na ciferník. Vteřinová ručička opět zrychleně obíhala kolem dokola. Jake se pomalu otočil kolem své osy. Když se obrátil východním směrem, ručička zrychlila.

Nasucho polkl. Chápal, co z toho plyne.

Hodinky zase fungují jako kompas.

To může znamenat jediné…

Jestli jsou rubínový a smaragdový krystal dva kameny času, může existovat i třetí. Díval se na hodinky a věděl, že se nemýlí. Dokonce dokázal odhadnout jeho barvu.

Odhrnul kapsu batohu, kam si připnul učednický odznak z Kalypsa. Byl to stříbrný čtvereček se čtyřmi krystaly: uprostřed bíle čirý diamant a kolem něj v pravidelném trojúhelníku tři další: rubín, smaragd a ledově modrý safír.

„Někde je třetí kámen času,“ zašeptal.

A otcovy hodinky k němu ukazovaly.

Musel to někomu říct. Přeběhl kajutu a otevřel dveře. Dovnitř s překvapeným vyjeknutím vpadl Pindor, který zřejmě celou dobu seděl za dveřmi a patrně tam usnul.

„Jakeu,“ vykoktal a zvedl se na nohy. Zahleděl se svému kamarádovi do tváře a očividně hledal slova útěchy.

Na druhé straně chodby vstali Marika s Bach’uukem. Všichni si dělali o Jakea starost. V jejich obličejích se zrcadlil jeho žal.

Jake se domníval, že už se vyplakal, ale prosté gesto jeho kamarádů ho znovu dojalo tak, že mu do očí vhrkly slzy.

„Někde je další kámen času,“ vyhrkl.

Marika se zamračila. „O čem to mluvíš, Jakeu?“

Všichni na něj zírali, jako kdyby se zbláznil. Jake si uvědomil, že slova té čarodějnice dost možná nikdo na palubě lodi nezaslechl.

Pozval je do své kajuty a odvyprávěl jim vše, co se stalo, ačkoliv měl co dělat, aby přemohl svůj smutek, když mluvil o Kady.

„Dál už víme, co se dělo,“ zarazila ho Marika, aby to Jake nemusel celé prožívat znovu.

Pindor si promnul bradu. „Ta stvůra Heka…“

Marika svraštila čelo. „Je to grakylská královna.“ Ostatní se na ni podívali a Marika vysvětlila: „Nikdo ještě žádnou neviděl, ale vyprávějí se o nich celé legendy. Jsou prý nejkrutější ze všech grakylů. Ale co tady dělá?“

Jake znal odpověď. Představil si její potrhané křídlo a zjizvené tělo. „Král lebek ji poslal přes vichrnou bariéru. Víme, že tihle tvorové jsou proti písečné bouři od přírody aspoň trochu odolní. Nefertiti se zmínila o tom, že harpyje hnízdí na okraji bouře. Kalverum Rex určitě vybral nejsilnějšího grakyla – jednu z královen –, vyzbrojil ho hůlkou s krvavým kamenem a tím rubínovým krystalem a poslal ho skrz. I když ale královna byla pod ochranou tak silné alchymie, bouře ji málem zabila.“

„Poslal ji pro zbylé dva kameny času,“ pochopila Marika.

Pindor se zamračil. „Čarodějnice ví, že máme smaragdový krystal. Teď bude chtít ten třetí ještě víc.“

„Krystal barvy modrého safíru,“ řekla Marika a prstem přejela po svém učednickém odznaku.

Jake se narovnal a promluvil s odhodláním, které jeho samotného překvapilo. „Nedovolím, aby ho získala.“

„Pomůžeme ti,“ přikývl Bach’uuk. „Ale nejdřív bychom měli najít mapu a podívat se, kam ty hodinky vlastně ukazují.“

„Jednu mapu jsem viděla u Politora,“ vzpomněla si Marika. „Bavil se s Horem a Šadúfem nahoře na palubě. Snažili se vymyslet, kam by měli zamířit. Která vesnice pro nás bude nejbezpečnější úkryt.“

„Nebudeme se schovávat,“ namítl Jake.

Bach’uuk ho poklepal po rameni. „Dojdu pro tu mapu.“

Zmínka o Horovi a Šadúfovi Jakeovi připomněla jejich současnou situaci. „Co se děje na zemi?“

Pindor se k němu naklonil jako při poradě během zápasu. Pokud šlo o strategii, Jakeův římský přítel zastiňoval většinu ostatních. „Džer zůstal v Katoru a pokouší se burcovat lidi proti Kreovi. Všichni kněží Kaovy krve prý zmizeli spolu s Kreem a tou čarodějnicí. Nefertitina sestra se zabarikádovala v paláci, kde ji hlídají Kreovi věrní.“

Zdálo se, že toho Pindor má na srdci víc. Vyměnil si pohled s Marikou.

„Co ještě?“ pobídl ho Jake.

„Alchymie té čarodějnice se rozšířila na velkou část města. Stovky lidí se proměnily v kámen. Muži, ženy i děti.“

Jake se zhluboka nadechl. Takže kletbě nepodlehla jenom Kady.

„Všichni se bojí,“ pokračoval Pindor. „A schovávají se doma. Jejich strach může Džerovi pomoct, nebo se taky může obrátit v jeho neprospěch. Někteří se k němu přidají, aby se postavili takovým hrůzám, většina ale možná bude ochotná podřídit se Kreovi a udělat všechno, co jim přikáže.“

To nebyla dobrá zpráva. Osud celé země balancoval na ostří nože. Budoucnost nevyhlížela růžově: Kree i ostatní členové jeho kultu byli někde na svobodě, a navíc měli moc proměnit všechny vzbouřence v kámen. Jakea tížily výčitky svědomí – nejen kvůli Kady, ale kvůli všem, kteří dnes zemřeli. Svým příchodem podpálil růžek se střelným prachem.

Marika se jemně dotkla jeho ruky. „My Krea zastavíme.“

„A Heku taky,“ doplnil Pindor.

Jake přikývl. Čerpal ze svých kamarádů naději.

Dveře se rozletěly a do kajuty vběhl Bach’uuk se svitkem. „Našel jsem mapu.“

Do místnosti za ním vstoupila i Nefertiti. Princezna přelétla pohledem po Jakeovi, ale hned se zase odvrátila. V jejím výrazu četl provinilost a smutek. Nic jí nevyčítal. Přispěchala přece Kady i svému strýci na pomoc. I ona koneckonců byla Kreovou obětí stejně jako všichni ostatní.

Pindor se v její přítomnosti narovnal a prohrábl si vlasy rukou, což způsobilo jen to, že mu trčely v ještě šílenějším účesu. Nefertiti si ho nevšímala.

„K čemu potřebujete mapu nebeského kapitána?“ zeptala se.

Jake všem ukázal ke stolu. Bach’uuk na něj rozvinul svitek s mapou Dešretu. Vnější okraje byly vystínované a označené jako Velký vítr, ve zbytku mapy se nacházela města a vesnice, řeky a tůně, duny a skály. Několik míst bylo označeno lebkami – šlo o nebezpečné oblasti. Jedna lebka byla doplněna o tančící plameny.

Jake si položil otcovy hodinky do dlaně. Všichni se k nim sklonili a sledovali obíhající vteřinovou ručičku. „Pohybuje se rychleji, když ji namířím k severovýchodu.“ Názorně to předvedl. „Musíme se vydat tímhle směrem.“

Bach’uuk položil prst na jeden bod jihovýchodně od Katoru. „Podle nebeského kapitána Hora jsme nyní zde.“

Jake načrtl od kamarádova prstu linku k severovýchodu. Čára nic neprotínala, i když se nebezpečně blížila k obrázku hořící lebky. Dotáhl linku až ke konci mapy, do stínované oblasti Velkého větru.

V bouři se však ukrývalo jedno místo označené několika hieroglyfy. Jake si ani nepotřeboval překládal egyptské znaky, aby věděl, na co se dívá.

Nefertiti to pronesla nahlas: „Rozvaliny Anch Tavy.“

„Třetí kámen času je jistě schovaný právě tam,“ řekl Jake. „Nejspíš v pyramidě.“

Nefertiti si založila ruce na prsou. „Do Anch Tavy se nikdo nedostane. Bouře nás tam nepustí. Písek ti sedře kůži z těla až na kost. Už se o to pokoušeli mnozí, ale nikdo Velkým větrem neprošel.“

„My ano.“ Jake s klapnutím zavřel otcovy hodinky a zvedl je. „Máme klíč času. Dostal nás sem, musíme věřit, že nás dostane přes bariéru i podruhé. Proč by tam ty hodinky jinak ukazovaly?“

„Jestli máme zabránit tomu, aby čarodějnice proměnila všechny obyvatele Dešretu v kámen, budeme potřebovat veškerou pomoc, jakou se nám podaří získat. Jeden Jakeův kámen nepostačí,“ řekl Pindor. „A jestli Heka dostane do pařátů ten třetí krystal dřív než my…“

„Všichni moji lidé budou ztraceni,“ dokončila Nefertiti. Krátce se zamyslela a potom přikývla. „Dám nebeskému kapitánu Horovi pokyn, aby nás tam dopravil.“

„Dokážeš ho přesvědčit, aby souhlasil s naším plánem?“ zeptala se Marika.

Její otázka podle všeho princeznu zmátla. „Jsem dcera Reovy slávy. Udělá, co mu řeknu.“

Vyběhla ze dveří.

Pindor si povzdychl. „Není skvělá?“

Bach’uuk také vzdychl, ale navíc ještě obrátil oči v sloup.

Jake se vrátil ke stolu a opřel se o něj oběma pěstmi. Zahleděl se na mapu. „Všechno ukazuje k Anch Tavy. S tím městem souvisí i osud mé matky.“

„A naší země,“ dodala Marika. „Dějiny Kalypsa a Dešretu jsou vzájemně provázané.“

Její slova Jakeovi připomněla otázku, která mu vrtala hlavou od chvíle, kdy spatřil na mozaice matčinu podobiznu. „Ale proč si zdejší obyvatelé mysleli, že moje matka pochází z Kalypsa?“

„Možná sem přišla s dalšími lidmi,“ napadlo Pindora. „Jako ty s námi.“

„Když jsem se ptal vašich starších, jestli někdy viděli moje rodiče nebo o nich něco slyšeli, všichni tvrdili, že ne.“

„Anch Tavy bylo zničeno před staletími,“ upozornila ho Marika. „Jestli tvoji rodiče přišli do Kalypsa už tehdy, mohlo se na ně zapomenout a všechny záznamy o jejich návštěvě třeba podlehly zkáze.“

Tomu Jake odmítal uvěřit. Kdo by dokázal zapomenout na jeho rodiče? Znovu si je představil – procházeli se jeho vzpomínkami jako obři. Jako jejich syn je ale možná předpojatý.

Bach’uuk se zamračil a rázně Maričino vysvětlení odmítl. „Urové odjakživa žijí v dlouhém čase. My bychom o nich věděli.“ Obrátil se na Jakea. „Tvoji rodiče v Kalypsu nikdy nebyli.“

V tom případě to nedávalo smysl. Šlo o další záhadu, kterou Jake momentálně nemohl rozluštit. Vrátil se k mapě. Než dorazí k Anch Tavy, chtěl se o něm dozvědět co nejvíc. Cestou musí vydolovat z Nefertiti všechno, co princezna ví.

Pindor se k němu připojil s novou starostí. „Myslíš, že tam ještě žije ta stvůra?“

„Sfinga?“ Jake si z nástěnné mozaiky pamatoval velkého okřídleného netvora, který vydechoval smrtící vichřici. „Nevím. Možná jde jenom o báji. Egypťané sfingu uctívali. V mém světě ještě existuje jedna její velká socha.“

„Co je to za tvora?“ zajímala se Marika.

„Většinou má lidskou hlavu a tělo nějakého zvířete. Často lva. Někdy hada s drápy. Na některých zobrazeních a sochách má křídla, jindy zase ne.“

Vypadalo to, že se Pindorovi dělá zle. Klesl na postel.

„Takové báje nenajdeme jenom u Egypťanů,“ pokračoval Jake.

„Podobné příběhy se vyskytují po celém světě. Ten nejznámější pochází z Řecka.“

Pindor se ušklíbl. „No jo, Řekové. Vždycky si myslí, že všechno vědí nejlíp.“

„Co je to za příběh?“ zeptala se Marika.

„Podle něj střežila obří Sfinga město Théby.“

Marika přikývla. „Jako ta z Anch Tavy.“

„Správně. Sfinga položila každému poutníkovi hádanku, kterou musel cizinec zodpovědět. Teprve potom ho pustila do města. Pokud odpověděl špatně, Sfinga ho zabila a sežrala.“

„No skvěle…,“ zasténal Pindor.

Marika ho mávnutím ruky umlčela. „Jakou hádanku poutníkům dávala?“

„V tom se příběhy rozcházejí.“ Jake se zamyslel, aby si vybavil nejznámější verzi. „Které stvoření chodí ráno po čtyřech, v poledne po dvou a večer po třech… a čím víc má nohou, tím je slabší?“

Rozhlédl se po kamarádech, jestli hádanku někdo rozlouskne. Už chtěl prozradit správnou odpověď, když promluvil Bach’uuk. „Ty. A my. Jako děti lezeme po čtyřech, v dospělosti chodíme po dvou a ve stáří používáme hůl nebo berlu.“

„Uhodls,“ pochválil ho Jake. „A čím máš víc nohou – jako dítě nebo jako stařec –, tím jsi slabší.“

Marika radostně zatleskala. „Pověz nám ještě nějakou.“

Jake věděl, že k báji patří ještě jedna hádanka. Musel se ale zamyslet. „Dobře. Jsou dvě sestry. Jedna porodila druhou a druhá porodila první. Kdo to je?“

Pindor si založil ruce na prsou. „Nevím, ale je to úchylné.“

Jake se podíval na Bach’uuka. Mladý Ur soustředěně vraštil čelo, ale nakonec se vzdal a pokrčil rameny.

„Noc a den,“ řekl Jake.

Marika se usmála. „Den dává vzniknout noci a noc zase dnu.“

Pindorovi se to pořád nelíbilo. „To je podvod.“

Bach’uuk se netvářil o nic spokojeněji. Ustaraně se mračil.

„Co je?“ zeptal se ho Jake.

„Obě hádanky mluví o běhu času,“ odpověděl Bach’uuk.

Jake se narovnal. Bach’uuk měl pravdu. Čas byl podstatou všeho: ty tajemné krystaly se nazývaly kameny času, jeho matka je možná uvězněna v minulosti a teď ještě hádanky Sfingy. Cítil, že jde o důležitou souvislost.

Než se však stačil zamyslet, loď se náhle naklonila a všichni se odpotáceli ke dveřím. Z paluby k nim dolehly výkřiky a troubení.

Jake pomohl Marice vstát, ale další náklon plavidla je vrhl opačným směrem.

„Co se děje?“ zvolal Pindor.

Odpověď přišla ze dveří, o které se opírala Nefertiti. Její slova nenabízela žádnou útěchu.

„Utočí na nás.“

24. kapitola

PLAMENNÝ LES

Jake se vynořil uprostřed horečného shonu.

Po celé palubě pobíhali členové posádky a připravovali se na bitvu. Ze zbrojnice si brali meče a sekery. Oddíly mužů skládaly po obou bocích obří kuše velké jako děla. Další točili klikou ještě většího praku na přídi.

Proč to všechno?

Jake se rozhlédl po obloze, ale nikde neviděl žádné hrozící nebezpečí.

„Pojďte za mnou,“ řekla Nefertiti a odvedla Jakeovu skupinku ke kormidlu, kde se spolu radili Horus, Politor a Šadúf.

Když Jake vystoupal na vyvýšenou záď, konečně spatřil, kvůli čemu vypukl takový povyk. Necelý kilometr za nimi plachtil pod třemi balóny obrovský koráb, jehož silueta se krásně odrážela na pozadí zapadajícího slunce.

Jake přiskočil k zábradlí. Tuhle loď už viděl ukotvenou před branami Katoru. Byl to královský křižník.

Připojil se k nim Šadúf. „Zdá se, že Kreovi a jeho černokněžnickým kumpánům narostla křídla.“

„Jak se opovážili ukrást otcův křižník?“ vybuchla Nefertiti zlostně.

„Můžeme jim uletět?“ zeptal se Jake.

„Na chvíli ano,“ pokrčil Šadúf rameny. „Možná dokonce až k Velkému větru. Ale to už je budeme mít těsně za zády.“

Jake se podíval dopředu. Stěna písečné bouře byla stále mnoho kilometrů před nimi. „Co budeme dělat?“

Šadúf ukázal na posádku. „Vynasnažíme se přežít.“ Podal Jakeovi dalekohled a vrátil se k Horovi a Politorovi. „Podívej se sám. Vypadá to, že Kree vážně chce získat ten tvůj pěkný kamínek.“

Jake přistoupil k zábradlí a přiložil si dalekohled k očím. Z obou stran ho obstoupili jeho kamarádi. V zorném poli se objevil mohutný křižník. Zdálo se, že se na palubě shromáždilo celé vojsko – vojáků bylo desetkrát víc než členů posádky Šuova dechu. Jake viděl lučištníky s dlouhými luky, trojici praků na přídi a deset obřích kuší místo děl.

Nepřátelé neměli jen přesilu, také byli lépe vyzbrojeni.

Na přídi stály dvě postavy: Kree a Heka. Čarodějnice najednou prudce zvedla hlavu a zahleděla se přímo na Jakea.

Jake ztuhl, ale nenávist ho držela přikovaného na místě.

Heka vytáhla ze záhybu pláště svou malou kostěnou hůlku a zvedla ji před sebe. Pak přejela druhou rukou s drápy po její délce až k černému stínu v místě, kde se na špičce nacházel krvavý kámen. Z dlaně jí cosi ukáplo přímo na krystal. Jake dokázal uhodnout, co to bylo; co si ten hrozný kámen žádal.

Krev.

Z krvavého kamene se začaly vzdouvat stíny. Čarodějnice se shýbla a foukla do nich, jako kdyby chtěla zhasnout plamínek svíčky. Z hole se vznesl sloupec dýmu, rozpadl se na tisíce drobných chuchvalců – a zmizel.

Jake netušil, co je to za alchymii, ale nemohlo se jednat o nic dobrého. Spustil ruku s dalekohledem.

Pindor pro něj natáhl ruku. „Je to tak zlé, jak to vypadá?“

„Ještě horší.“

Pindor se podíval do dalekohledu, ale rychle ho podal Marice. Zjevně nepotřeboval vidět víc.

„Připravte se na otočku doprava!“ zvolal Horus od kormidla. „Na moje znamení. Teď!“

Ozubená kola zaskřípala, křídla změnila polohu a plavidlo se naklonilo doprava.

„Proč zatáčíme?“ zeptal se Jake. „To nás jenom zpomalí.“

Nefertiti ukázala dopředu. „Plamenný les. Přes ten nikdo nelétá. Musíme kolem něj.“

Jake neviděl žádné nebezpečí. Vlastně neviděl ani les. Krajinu před nimi tvořily křišťálově čiré skalní formace připomínající zvětšené verze krystalků soli, které Jake připravoval v hodinách geologie. Odrážely sluneční světlo a některé dosahovaly výšky téměř sta metrů.

Vtom si všiml, že se vzduch nad skalními útvary chvěje horkem a navíc se v něm vznáší načernalý opar. Pak k obloze vyšlehl ohnivý sloup jako pekelné tornádo a pohasl až po několika vteřinách. O chvíli později vyšlehly další dva, z nichž jeden dosáhl výšky, v níž letěla Horova loď.

Jake si vzpomněl na mapu, kde byla v těchto místech vyznačena lebka. Už chápal, proč zatáčejí. Zvědavě si půjčil od Mariky dalekohled a podíval se pozorněji.

Ještě předtím ale zaznamenal, že královský křižník zatáčí také. Nikdo nechtěl létat nad minovým polem. Po bližším prozkoumání skalních útvarů dalekohledem Jake pochopil, proč se jim říká les. Propletené větve obřích krystalů, které čněly všemi směry, opravdu připomínaly zmučené stromy. Dokonce to vypadalo, jako kdyby na dolních větvích vyrůstaly jakési bobule.

„Tady sklízíme ohnivé plody,“ řekla Nefertiti a kývla k palivu používanému v topeništi. „Ale je to nebezpečná práce. Sběrači potřebují pevnou ruku a velkou zručnost. Stačí utrhnout příliš zralý plod nebo vrazit jedním plodem do druhého, a bum!“

Jake se podíval na hučící plameny pod balónem.

„Podle starých příběhů býval les kdysi mnohem větší a krotší. Sázeli a pěstovali ho velemagistři z Anch Tavy. Po pádu města les zdivočel a pomalu pohlcuje sám sebe.“ Do oblohy vyšlehla další věž z plamenů. „Nakonec celý vyhoří.“

Z přídě zazněly poplašné výkřiky. Všichni se ohlédli. Před nimi se vysoko do nebe zvedaly černé bouřkové mraky. Bylo jasné, že nejde o přirozený jev.

Jake si vzpomněl na kouzlo čarodějnice – temné stíny roznesené větrem. Vypadalo to, že tato semínka vyklíčila a právě se z nich urodilo cosi obludného. Ale co?

K Šuově dechu dolehl pronikavý skřek. Z přídě královského křižníku vřeštěla Heka a její volání nezůstalo bez odezvy: od bouřkových mraků jí odpověděl podobný skřek tisíců hrdel.

„Harpyje!“ vykřikl nebeský kapitán.

Jake se podíval na blížící se bouři dalekohledem. Kapitán se nepletl. Oblohu zaplnily tisíce dravců. Čarodějnice přivolala harpyje z jejich hnízdišť u Velkého větru.

Grakylská královna – tak Heku označila Marika.

Jake zíral na valící se bouři nestvůr prahnoucích po krvi. Podobně jako včelí královna Heka povolala svůj úl do boje.

Jake se ohlédl. Královský křižník se přibližoval.

Pindorovi se oči leskly strachem, ale ani v takové situaci nepřestával hodnotit strategii. „Od začátku to byla past,“ řekl. „A my jsme vletěli přímo do ní. Zahnali nás k Plamennému lesu. Nemáme kam se obrátit. Ve všech směrech na nás čeká smrt.“

„Možná ne,“ nesouhlasil Jake a v čele ostatních přistoupil k Horovi.

Nebeský kapitán měl plné ruce práce s udílením pokynů své posádce. Zamračil se na Jakea. „Co bys chtěl?“

„Myslím, že vím, jak uniknout z téhle oprátky.“

Horus už se ho chystal netrpělivě odbýt, ale Šadúf se chlapce zastal. „Vyslechni ho.“

Jake ostatním předestřel svůj nápad. Pochybnosti v kapitánově tváři vystřídala hrůza.

„To je čiré šílenství,“ vyhrkl Horus.

Šadúf, který už napůl šílený byl, se jen usmál.

Politor přikývl. „Mohlo by to fungovat. A nemáme zrovna na výběr.“

Horus se rozhlédl. Z jedné strany čekal Plamenný les, z druhé a zepředu se blížily harpyje. Královský křižník je doháněl zezadu.

Nebeský kapitán si nakonec vzdychl – uvědomil si bezvýchodnost jejich situace. Nabral vzduch do plic a zahřímal na posádku: „Připravte se na otočku doleva.“

Muži se po něm ohlédli, jako kdyby se zbláznil. Tímhle směrem se nacházel jen Plamenný les.

„Splňte rozkaz. Na moje znamení. Teď!“

Muži vší silou roztočili rumpály, kabely se napnuly a Šuův dech se prudce stočil doleva. Jake i jeho kamarádi se museli chytit zábradlí, aby nesklouzli po nakloněné palubě a nepřepadli dolů. Na chvíli se pod nimi otevřel výhled na poušť a Jakea se zmocnila závrať.

Pak se kýl lodi opět vyrovnal a s ním i celý svět.

Šadúf ukázal dopředu. „Radši byste měli jít na příď, abyste byli co nejdál od plamenů.“

Jake uznal, že stařec má pravdu. „Pojďme.“

Seběhli po schůdcích ze zadní paluby a přešli po nižší střední palubě kolem členů posádky, kteří vlekli sudy s temně rudými ohnivými plody k zádi. Jake doufal, že jeho plán bude fungovat; v opačném případě odsoudil loď ke zkáze v plamenech.

Pokud měli přežít, potřebovali co nejvyšší rychlost.

„Připravte se na střemhlavý sestup!“ vykřikl Horus.

Příď lodi prudce poklesla a Jake doklouzal až k přednímu zábradlí. Jeho přátelé se chytili hned vedle něj.

Hukot z topeniště pod balónem utichl a loď se začala řítit k zemi. Jake znovu zíral rovnou do země, která se k němu blížila závratnou rychlostí. Kolem uší mu svištěl vítr a krajina pod ním se změnila z písečné pouště ve spletitý les obřích krystalů.

„Vyrovnat! Teď!“ zvolal Horus.

Příď lodi se se skřípáním a vrzáním namáhaných kabelů zvedla.

Ale pomalu, příliš pomalu.

Země se stále blížila.

Pindor si něco hučel sám pro sebe – znělo to jako modlitba i kletba zároveň. Marika se opřela o Jakea.

Konečně se plavidlo vyrovnalo. Letělo jen několik metrů nad lesem krystalů a posádka ze zádi shazovala sudy, které po dopadu na zem vybuchovaly a zažehovaly další a další stromy. Brzy se za nimi tyčila ohnivá stěna.

Z plamenů sálalo horko jako z dračí tlamy.

Jake viděl, jak se královský křižník před plameny otáčí. I hejno harpyjí se rozprchlo do stran. Nikdo se je neodvážil následovat.

„Funguje to,“ vydechl Pindor.

Nefertiti se radostně usmála. „Oblet lesa jim potrvá dlouho. K Velkému větru dorazíme s pořádným náskokem.“

Jake si tím pořád nebyl tak jistý. Ohlédl se na plameny a přiložil si k očím dalekohled, aby se podíval na vzdalující se křižník. Mezi praky se pohybovaly černé postavy a koráb se pomalu otáčel k lesu.

No nazdar.

„Střílejí!“ vykřikl Jake s očima přilepenýma k dalekohledu.

„Jsou moc daleko,“ uklidňoval ho Pindor. „Na tuhle vzdálenost nás nemůžou trefit.“

Nepřátelé si očividně mysleli něco jiného. Ze všech tří praků se vymrštilo cosi připomínajícího velké balvany.

Jake spustil ruku s dalekohledem a zadíval se k plamenům. První střela prorazila ohnivou stěnu a přeletěla vysoko nad nimi. Pindor měl pravdu. Takhle je nemohli zasáhnout, stříleli jen tak nazdařbůh. Střela dopadla do lesa daleko před lodí.

V místě dopadu okamžitě vzplanul oheň.

Mezi posádkou zazněly překvapené výkřiky.

Jakeovi došlo, že Kree nemíří jen tak pánubohu do oken. Nepotřeboval je zasáhnout přesně – stačilo, že Šuův dech letí nad obdobou soudku s prachem.

Do lesa před nimi dopadly i zbylé balvany, které roznítily další ohně. Od plamenů chytily sousední stromy a požár se šířil řetězovou reakcí dál a dál.

Horus vykřikl: „Dolů! Dolů!“

Jakeovi se ohromením rozbušilo srdce. Dolů? Neměli by se naopak pokusit vystoupat nad plameny?

Když se však loď opět začala řítit k zemi a zrychlovat, Jake pochopil kapitánův plán. Vystoupat nad požár by nestihli. Jejich jediná šance spočívala v rychlosti. Musí ohněm prosvištět jako blesk a doufat v to nejlepší.

Neměli ani čas zaběhnout do podpalubí, a tak Jake jen zavolal na své kamarády: „K zemi!“

Sám skočil na Mariku a zalehl ji vlastním tělem. Pindor udělal totéž s Nefertiti. Bach’uuk se vrhl za přivázané sudy.

Loď dospěla k ohnivé stěně. Jake přikryl sebe a Mariku pláštěm, který jim přetáhl i přes hlavy. Marika zašmátrala rukou a chytila se ho.

Pevně se drželi jeden druhého.

Okolní svět se na chvíli rozjasnil oslnivou září, z níž je úplně pálily oči. Doplňoval ji ohlušující hukot a vedro, které je div nepřipeklo k palubě.

Jake zatajil dech, aby mu žhavý vzduch nesežehl plíce.

V dalším okamžiku záře pohasla a hukot ztichl.

Jake zaslechl zděšené výkřiky posádky.

Odhodil plášť a rozhlédl se. Proletěli požárem.

Bohužel nevyvázli bez následků.

Posádka se snažila uhasit plameny tančící na palubě. Ty však představovaly nejmenší z jejich problémů. Jediný pohled přes zábradlí odhalil, že jedno z pryžových křídel shořelo až na kostru.

Rozletěl se poklop a z podpalubí se v oblaku dýmu vykulil Politor. Zůstal klečet a chraptivě se rozkašlal.

Kousek nad nimi se ozvalo hlasité syčení. Všichni zvedli hlavy.

Z hořícího balónu čím dál rychleji unikal vzduch a na palubu dopadaly kapky roztavené pryže.

O chvíli později se balón úplně rozpadl.

Horus vykřikl od kormidla nadbytečné upozornění: „Klesáme!“

25. kapitola

NOUZOVÉ PŘISTÁNÍ

Šuův dech naposledy vydechl, když jeho balón pohltily plameny. Jake se krčil s ostatními na prostřední palubě. Všichni se choulili v očekávání nadcházejícího nárazu.

Horus se snažil uletět s hořící lodí co nejdál. Politor prováděl hotové zázraky, aby s pomocí zbývajícího křídla změnil smrtící pád v klouzavý sestup. Jake sledoval, jak míjejí poslední výspu Plamenného lesa, ale ještě nebyli mimo nebezpečí.

Za lesem se zvedaly písečné duny, takže si Jake mohl představovat, že je na palubě lodi, která pluje po zvlněné hladině. Pak kýl narazil na první dunu. Celá loď se otřásla a setrvačnost všechny vrhla kupředu. Plavidlo však o zem jenom škrtlo a pokračovalo dál, k další duně a potom ještě k jedné. Při každém dotyku zpomalilo, ale pořád se pohybovali příliš rychle.

„Připravte se na dopad!“ vykřikl Horus.

O čtvrtou dunu si loď utrhla celé dno, takže za sebou zanechala stopu z rozbitých prken a spleteného rákosu. Jakea náraz vymrštil metr nad palubu a chvíli letěl spolu s lodí; pak se zase zřítil dolů.

„Pořádně se držte!“ křičel Horus, který pořád neohroženě ovládal kormidlo Šuova dechu, i když plavidlo narazilo do další duny.

Příď se naklonila k nebi, jako kdyby se plavidlo mělo každou chvíli převrátit, a všichni sklouzli k zádi. Nakonec ale loď s posledním zavrzáním znehybněla.

„Opusťte loď!“ rozkázal Horus.

Nikomu to nemusel říkat dvakrát. Posádka přelezla zábradlí a seskákala do písku. Všichni se hned rozběhli na vrchol duny; nikdo nechtěl riskovat, že ho kolos zavalí.

Na hřebeni se Jake zastavil. Marika a Bach’uuk vypadali otřeseně, ale nebyli vážně zranění. Nefertiti podpírala Pindora, který dostal silnou ránu do hlavy. Nad obočím už se mu nalévala obrovská boule.

„Nemusel jsi mě chránit,“ řekla mu Nefertiti nerudně.

„Nemohl jsem dopustit, aby ten sud trefil tebe,“ zamumlal Pindor omámeně a rychle se posadil.

Nefertiti se na něj zamračila a opřela si ruku v bok. Než od něj ale odešla, pohladila ho po hlavě, jako kdyby odměňovala hodného psíka, a když se odvracela, na rtech jí pohrával náznak úsměvu.

Marika se připojila k Jakeovi. „A je to tu zase.“

Jake tázavě povytáhl obočí.

Marika mávla k okolním dunám. „Ocitli jsme se uprostřed pouště… Takhle přece celé dobrodružství začalo.“ Pokusila se o úsměv, ale očividně se bála.

„Budeme v pořádku,“ řekl, ačkoliv svůj optimismus neměl čím podepřít. „Tak pojď.“

Vykročil za Nefertiti, která se mezitím přidala k Horovi a Šadúfovi. Politor seděl opodál a smutně hleděl na zničenou loď. Tvářil se, jako kdyby ztratil blízkého přítele.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Jake.

Šadúf pokrčil rameny. „Pokud neumíš vyrobit nová křídla, nemůžeme odletět.“

„Pořád máme před Kreovými lidmi slušný náskok,“ řekl Horus. „K Anch Tavy to není tak daleko.“

„Ale je to nebezpečná cesta.“ Nefertiti se rozhlížela po okolí.

Princezna se opět změnila v lovkyni. „K Velkému větru se dostaneme jedině přes Praskliny.“

„Co jsou Praskliny?“ zeptal se Jake.

Nefertiti ukázala za zvlněné moře písku. Necelé dva kilometry před nimi se tyčily zvětralé útesy z černých skal, které vypadaly, jako kdyby někdo rozbil perlíkem silný blok asfaltu. „Bludiště skal, písku a stínů. Člověk se tam snadno ztratí a ještě snadněji zemře. Ve stínech skal se před sluncem ukrývají nejrozmanitější tvorové.“

Šadúf se ustaraně zamračil. „Ale to ještě není to nejhorší.“

Marika se přiblížila k Jakeovi. „Co tím myslíte?“

„Praskliny sahají skoro až k Velkému větru. Leží ve stínu Anch Tavy a toho se musíme bát ze všeho nejvíc, protože v něm přebývají tvorové jako harpyje, kteří by nemohli žít nikde jinde.“

Nefertiti obrátila oči v sloup. „To jsou jenom báchorky.“

Marika se podívala na Jakea. Spolu už viděli až příliš mnoho domnělých báchorek, které se ukázaly být pravdivé. Přesto v jejích očích neviděl žádné pochyby. Bez ohledu na rizika neměli na vybranou.

Jake se obrátil k ostatním. „Tak na co čekáme?“

Kráčeli téměř celou půlhodinu a zatím urazili od vraku lodi jen něco přes kilometr.

Slunce pražilo do každého odhaleného kousku jejich kůže a nohy se jim bořily do písku. Sluneční bůh Re se umíněně vznášel nad západním obzorem a zdálo se, že se nikdy nehodlá zanořit pod horizont. Jakeovi stékaly po zádech potůčky potu a nohy mu umdlévaly námahou.

Aspoň že ze ztroskotané lodi zachránili dostatek vody. Kromě ní měli i zbraně a vybavení do pouště: pláště, stany, lovecké a kuchařské nástroje. Kdo ví, jak dlouho budou putovat divočinou?

Když Jake vylezl na další dunu, struktura půdy se změnila – písek byl pevnější, takže se po něm dalo kráčet mnohem snadněji. I kroky zněly jinak: šustění bylo vystřídáno křupáním, jako když člověk kráčí po mušlích na pláži.

Jake nabral hrst písku a nechal si ho protéct mezi prsty. Zrnka velikostí připomínala jemný prach, ale doplňovaly je větší úlomky různých délek a tvarů.

„Kosti,“ řekla Nefertiti. „Rozmělněné větrem a pískem.“

Jake úlomky zděšeně odhodil a otřel si dlaně o košili. Za dunou spatřil černé útesy Prasklin, které vyrůstaly ze země přibližně sto metrů před nimi.

Při sestupu z poslední duny míjeli sluncem vybělené lebky, některé o velikosti balvanů. Procházeli obrovským hřbitovem. Všude kolem vytvářely masivní hrudní koše klenuté katedrály nebo menší vězeňské cely a pod nohama se jim klikatily ohebné krční páteře. Tohle místo bylo hotovou pokladnicí pro každého lovce zkamenělin, ale Jakeovi z něj jen běhal mráz po zádech.

„Proč je jich tu tolik?“ zeptala se Marika.

Nefertiti pokrčila rameny. „Některá zvířata sem dotáhli menší dravci, kteří žijí v Prasklinách, ale jejich těla byla moc velká, než aby se vměstnala do úzkých soutěsek mezi skalami, a tak je tu nechali zetlít.“ Ukázala na okolní kosti. „Většina ostatních sem přišla sama a zahynula tu, když nedokázala vyšplhat na skály.“

„Proč sem chodila?“ Jake se zamračil na neporušenou kostru pterodaktyla s dokonale zachovanými křídly. „Co je k tomu donutilo?“

Přistoupil k nim Šadúf. „To nikdo neví jistě. Většina se domnívá, že je lákaly rozvaliny Anch Tavy. Jak jsem říkal, mrtvé město vrhá mocný stín.“

Konečně dospěli ke skalám. Před nimi se tyčil černý útes narušovaný puklinami a temnými soutěskami. Ze země se jevil jako neproniknutelná překážka.

„Vy tvrdíte, že se tudy dá projít na druhou stranu?“ zeptal se Pindor pochybovačně.

„Jestli najdeme cestu,“ přikývla Nefertiti. „Soutěsky se různě kříží a zahýbají, stoupají a klesají. Osud nepozorného poutníka můžou zpečetit slepé uličky a zrádné propasti.“

„Už jsem tudy šel,“ ujistil je Šadúf. „Když jsem sbíral krystaly a kameny vyvržené bouří z Anch Tavy.“

Odvedl celou skupinu k nejširší soutěsce. Do jejího ústí by se vešel i slon, i když se soutěska velice rychle zužovala. Šadúf nabral několik zrnek písku a nechal je spadnout k zemi – přitom sledoval, jak je vychyluje mírný vánek.

„Musíme se řídit dechem Velkého větru,“ vysvětlil. „Ten profukuje Prasklinami až sem a ukazuje nám správnou cestu.“

Vykročili vyschlým korytem mezi vysokými skalními stěnami. Jejich skupinu tvořilo třicet lidí, mužů i žen, členů posádky Šuova dechu i Džerových povstalců. Mnozí kulhali a měli různé obvazy. Všichni drželi v rukách zbraně.

„Držte se pohromadě,“ varoval je Šadúf. „Stačí se vzdálit jen o několik kroků a můžete se rychle ztratit. Zvířata, která číhají v Prasklinách, na velkou skupinu nezaútočí, ale jestli vás zastihnou o samotě…“

Nemusel větu ani dokončovat. Ve vzorku podrážek mu dosud křupala drť z vybělených kostí.

Skalní stěny se k sobě postupně přiblížily natolik, že museli kráčet po dvojicích. Výhled na nebe se zúžil na pouhou štěrbinu. Po chůzi otevřenou pouští byla ve zdejších stínech skoro zima, ale chlad je neosvěžil. Spíše je tížil jako lepkavá vlhkost hrobu. Všechny rozhovory rychle umlkly a rozhostilo se ticho.

Soutěska se začala větvit; u každé křižovatky se Nefertitin strýc zastavil a vyzkoušel, odkud vane vítr. Pak je vedl dál. Brzy se ocitli ve spleti průchodů; některé stoupaly, jiné klesaly nebo se zanořovaly jako chodby do skalních stěn.

Slunce konečně zapadlo a v soutěskách se rozhostila noc. Několik členů jejich skupiny sebralo z pohřebiště před Prasklinami dlouhé kosti, a když k jejich koncům připevnili ohnivé plody, proměnili je v provizorní pochodně. Jake si také jednu vzal a se zájmem si prohlédl drobné otvory vyvrtané do ohnivého plodu, které usměrňovaly plamen.

Zvedl pochodeň nad hlavu a následoval Šadúfa, Politora a Hora. Jeho kamarádi se drželi těsně za ním.

„Už to nemůže být moc daleko,“ poznamenal Šadúf, když se nejistě zastavil na křižovatce pěti soutěsek.

Zezadu se k nim prodrala Nefertiti a bez dechu si odhrnula z čela kápi loveckého úboru.

„Někdo nás sleduje,“ oznámila. „Slyšela jsem syčení a šramot. Přichází z mnoha směrů.“

Jako na potvrzení jejích slov uslyšeli ze soutěsky před sebou pád kamínku. Z jiné zaznělo plazí odfrknutí.

„Tvrdili jste, že nám zdejší dravci dají pokoj, když se budeme držet pohromadě,“ řekl Pindor.

Šadúf pokrčil rameny. „Většinou to tak bývá. Něco je zřejmě rozrušilo. Nebo jsou hodně hladoví.“

To Pindor nechtěl slyšet.

Ani Jakeovi se Šadúfovo vysvětlení nelíbilo.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Marika.

Nefertiti a Šadúf odpověděli naráz…, jejich odpovědi se však zásadně lišily.

„Budeme bojovat,“ řekla Nefertiti a pozvedla oštěp.

„Utečeme,“ řekl Šadúf a ukázal před sebe.

Rozhodnutí za ně učinili jiní.

Jake zahlédl, jak mu cosi proletělo nad hlavou. Mohl to snadno přehlédnout, kdyby ta věc neprosvištěla přímo dýmem z jeho pochodně. Ohlédl se, ale nikde nic neviděl.

Že by se mu to jenom zdálo?

Než se nad tím stačil zamyslet, všude kolem se ozvalo ostré vřeštění a z okolních průchodů, soutěsek a chodeb se vyřítil zástup plazů. Zvířata se pohybovala po dvou končetinách a z kotníků jim směrem dozadu vyrůstal srpovitý dráp.

Jake v nich poznal staré známé.

Velociraptoři.

Jenže tihle jedinci byli oproti svým příbuzným, kteří Jakea přivítali v Dešretu, hubení a vyhladovělí. A ještě něčím se lišili: v očích jim svítila krutá vychytralost. Šadúf je už dřív varoval, že zdejší zvířata ovlivňuje život ve stínu Anch Tavy.

Propukla chaotická bitva. Dravci syčeli a navzájem se přetlačovali. Jake a jeho kamarádi se přitiskli zády ke skále, ale obyvatelé Dešretu žili mezi takovými zvířaty celé věky. Meče, oštěpy a kyje první vlnu útoku snadno odrazily.

Z jiné soutěsky se ozvalo hlasitější zařvání plné vzteku a těžké dusání. Blížilo se k nim.

Velociraptoři se rozprchli jako hejno polekaných ptáků.

Nefertiti a Šadúf si vyměnili pohled. Tentokrát se shodli.

„UTÍKEJTE!“ vykřikli oba.

Bohužel nedodali kam.

Skupina se rozeběhla všemi směry. Jake se svou pochodní sprintoval za Nefertiti a Marikou. Těsně za patami se mu drželi Bach’uuk s Pindorem.

Jakeovi se opět cosi mihlo těsně nad hlavou. Polekaně uskočil ke straně – čekal, že narazí do skály, ale místo toho se propadl do temné jámy a v lavině kamenů a písku sklouzl tunelem dolů.

„Jakeu!“ zaječela Marika.

Jake přistál na břiše v jakési jeskyni a rychle se vyhrabal na nohy. Podařilo se mu udržet pochodeň, takže si s ní teď mohl posvítit směrem k otvoru, jímž sem sklouzl. Vysoko nad sebou rozeznal tvář své kamarádky.

„Mariko!“

„Jsi v pořádku?“ zavolala na něj.

Sklopil oči a přejel se zkoumavým pohledem. Nic mu nechybělo. „Jo. Ale tudy rozhodně nevylezu. Je to moc příkré.“

„Seženeme provaz!“ zahulákal Pindor.

Jejich volání bohužel přilákalo nežádoucí pozornost. Shora do jeskyně dolehlo ohlušující zařvání. Znělo, jako kdyby jeho zdroj byl hned za rohem – a ještě se blížil.

„Běžte!“ vykřikl Jake na své kamarády. „Najdu jinou cestu ven a připojím se k vám.“

Nechtěl, aby zůstávali stát na místě a pokoušeli se o jeho záchranu, a proto přešel k tmavé chodbě na opačné straně jeskyně, pozvedl před sebe pochodeň a vyrazil.

Potřeboval najít chodbu, která by ho zavedla nahoru k povrchu, ale tento tunel klesal stále hlouběji. Při každém kroku mu po zádech stekla další kapka potu. Napínal sluch, jestli nezaslechne nějaký šramot, který by vypovídal o hrozícím nebezpečí nebo z něhož by se dalo odvodit, kterým směrem utekli ostatní.

Konečně se chodba rozdělila. Jedna větev vedla dolů, druhá nahoru.

No sláva.

Vykročil stoupajícím tunelem, ale něco ho kleplo za ucho. Líp se to popsat nedalo. Cosi se kolem něj opět mihlo. Jake se otočil, ale nic neviděl. Jako když člověka v ložnici se zhasnutými světly obtěžuje komár.

Jake zavrtěl hlavou a udělal další krok.

Dočkal se však nového úderu.

„Nech toho!“ vykřikl a ohnal se pochodní.

Se skloněnou hlavou a zvednutým světlem pokračoval v chůzi.

Když zatočil za roh, odlesky plamenů se odrazily ve dvou obrovských očích. Ozvalo se zafunění a Jakea ovanul smrdutý dech. Zvíře zařvalo. Síla jeho výdechu málem zhasla Jakeovu pochodeň.

Otočil se a dal se do běhu.

Následoval ho dusot těžkých nohou – nejprve pomalý, ale tvor postupně zrychloval. Chodbou se rozlehl další řev.

Na křižovatce Jake ostře zatočil do chodby, která vedla dolů. Netušil, kam ho zavede, ale nesměl se zastavit. Kolem ramen mu prosvištělo zvláštní bzučení a začalo se ozývat před ním, jako kdyby ho navigovalo správným směrem.

Jake si vzpomněl, jak do něj jeho neznámý společník dvakrát nalétl. Snažil se ho snad přimět, aby se vydal druhou chodbou?

Další zařvání ho přimělo, aby se věnoval bezprostřednímu problému.

Náhlým zatočením pronásledovatele zmátl, ale bylo mu jasné, že tato výhoda záhy pomine.

Tunel ústil do další jeskyně. Aspoň nešlo o slepou uličku. Na opačné straně z podzemní místnosti vedla druhá chodba směrem vzhůru. Jake z ní dokonce cítil slabý vánek – dech Velkého větru. Tudy se určitě dostane ven.

V jeskyni bohužel stála slintající horda ještěrů. Jake vběhl přímo do jednoho z jejich hnízd. Upřely se na něj desítky očí, opět s toutéž hladovou krvelačností.

Jake o krok ustoupil.

Nakonec to možná přece jen byla slepá ulička.

26. kapitola

PROROCTVÍ LUPI PINIHO

Jake se přitiskl ke stěně a díval se, jak se k němu pomalu blíží velociraptoři s otevřenými tlamami plnými zubů ostrých jako břitva. Jakeovi připadalo, že se na něj plazi zlomyslně šklebí. Jeden ještěr zvedl hlavu a nabral vzduch do nozder. Pak se pátravě rozhlédl.

Jake zvedl pochodeň. Jinou zbraň neměl.

Nebo ano?

Pořád měl v batohu zelený kámen, ale než ho stačí vylovit, dravci ho roztrhají. A vzhledem k tomu, jak zesláble si s ním připadá, by se rozhodně nedokázal ubránit tolika protivníkům naráz.

Najednou se mu nad hlavou opět ozval bzukot.

Zvedl oči a spatřil okřídleného hada, který se svíjel ve vzduchu zhruba půl metru nad ním. Byl dlouhý přibližně metr, tělo měl o polovinu slabší než zahradní hadice a jeho šupiny se ve světle plamenů duhově leskly. Mával blanitými křídly a syčel na smečku ještěrů. Jeho hlavu ve tvaru diamantu zdobila ostnatá korunka.

Ve světle pochodně to na zlomek vteřiny vypadalo, jako kdyby se tvor zamihotal, pak se rozletěl přes jeskyni a začal nalétat na jednotlivé ještěry. Dravci po něm skákali a pokoušeli se ho chytit do čelistí; úplně přitom zapomněli na Jakea.

Skoro jako kdyby se mě ten had snažil chránit…

Z chodby za Jakem se ozval řev.

Tentokrát ještěři neuprchli – příliš se zabrali do lovu.

Do jeskyně se vnořila hlava dinosaura, velká jako pivní sud. Titanosaurus. Podobně jako v případě zdejších velociraptorů se však jednalo o pokřiveného zástupce druhu, dost zakrslého na to, aby se mohl pohybovat většími chodbami.

Stočil černé oko k Jakeovi, ale stejně jako velociraptoři se soustředil na poletujícího hada – když se okřídlený letec prohnal kolem jeho hlavy, ještěr se po něm ohnal a sklapl čelisti jako rozzuřený pitbul.

Jeden z velociraptorů se odrazil od čenichu většího ještěra, aby se pokusil chytit unikající kořist, ale místo toho sám uvízl v obří tlamě, která ho popadla za zadní nohu. Titanosaurus trhl hlavou a odhodil menšího dravce ke stěně jako mrtvé kuře.

Jake se bál, že přijde na řadu jako další, a proto položil pochodeň na písčitou zem a přikrčil se. Strhl si ze zad batoh, otevřel ho a sáhl dovnitř. S bušícím srdcem nahmatal krystal a sevřel ho zpocenými prsty. Už si hodlal strhnout obvazy z pořezané dlaně, aby kámen aktivoval vlastní krví, ale jakmile krystal chytil do dlaně, rázem si připadal desetkrát těžší než obvykle.

Málem překvapeně padl na obličej, ale včas se opřel o druhou ruku. Moc kamene neprobouzela jen krev. Potěžkal kámen ve vlhké dlani a pochopil.

Krev je v podstatě solný roztok, stejně jako pot.

Jeho pozornost přilákalo pronikavé hvízdnutí.

Jeden z ještěrů chytil poletujícího hada za špičku ocasu. Had se pokoušel osvobodit; zoufale máchal křídly a svíjel se ve vzduchu.

Smečka ještěrů se stahovala kolem drobné kořisti.

Okřídlený had Jakeovi zachránil život, takže mu teď Jake musel oplatit stejnou mincí.

„Hej!“ vykřikl. „Co takhle kdybyste si troufli na něco ve vaší velikosti?“

Nebyla to zrovna chytrá průpovídka, ale zabrala.

Všichni se ohlédli jeho směrem. Chvilkové rozptýlení pozornosti stačilo k tomu, aby se okřídlený had osvobodil a vyletěl ke stropu jeskyně.

Jake po vzoru Heky udeřil krystalem do písku. Od kamene se zvedla vlna, která se rozšířila celou místností. Živé tkáně, jichž se dotkla, rázem zešedly a seschly na kost. Pak se rozpadly na prach i ty.

Během několika vteřin v jeskyni nezůstalo nic živého kromě Jakea a hada, který se snesl k zelenému krystalu a začal kolem něj poletovat, jako kdyby ho upoutal smaragdový lesk… nebo možná jen vlastní odraz v hladkém povrchu kamene.

„Opatrně,“ varoval ho Jake. „Toho by ses neměl dotýkat.“

Vrátil kámen do batohu a pozorně si prohlédl drobného tvora. Všiml si menších křídel u špičatého ocasu i pérovitých ostnů na korunce. Had mu připadal jako starý známý – což bylo nemožné.

Pak si vzpomněl.

Neviděl zobrazení toho tvora v královské pyramidě? Okřídleného hada, který požírá vlastní ocas? Jak ho Šadúf nazýval?

Moudrak.

Živočich zrychleně dýchal a kmital rozeklaným jazýčkem. Zuřivý boj ho zjevně vyčerpal. Oči měl jako drobné černé krystalky – právě teď se upíraly na Jakea. Naklonil hlavu ke straně a jeho tělo se stočilo do podoby otazníku.

„Já na tebe mám taky hodně otázek,“ řekl Jake tiše a opatrně zvedl ruku.

Moudrak se k němu se zasyčením vrhl a zakousl se mu do palce. Pak zmizel. Doslova. Jako by se vypařil.

„Co to…?“

Jake se rozhlížel a třepal rukou, až mu z ní odletovaly kapičky krve. Nebyl ten had jedovatý? Vytlačil z palce další kapky krve, ale necítil žádné pálení, nic, co by ukazovalo na přítomnost jedu.

„Promiň!“ zavolal.

Vtom ho cosi začalo škrtit. Had se zničehonic objevil stočený na Jakeově krku. Jake už ho ze sebe málem strhl, ale vtom ho na levém uchu zalechtalo známé bzučení a těsně před obličejem se mu objevila hadí hlava, dost blízko na to, aby mu tvor rozeklaným jazykem olízl řasy.

Jake ztuhl; bál se pohnout.

Hadí hlava se mu otřela o líc. Had se mu ještě víc obtočil kolem krku, složil křídla a přitiskl je k tělu.

„Dobře,“ zašeptal Jake. „Asi už se mnou zůstaneš.“

Opatrně sebral svůj batoh i pochodeň a vykročil k protější chodbě. Řídil se závany čerstvého vzduchu, ale na několika křižovatkách měl co dělat, aby nezabloudil. Kdykoliv však zatočil špatně, had ho stiskl pevněji. To jako varování stačilo – Jake se naučil nebrat moudrakovy pokyny na lehkou váhu.

Po další čtvrthodině vyklopýtal z temnoty do šera časného večera. Slunce už definitivně zapadlo, ale západní obloha byla dosud lehce narůžovělá.

„Jakeu!“

Ohlédl se. Běžela k němu Marika s Pindorem a Bach’uukem. Jake v první chvíli ustoupil, protože se bál, jak zareaguje moudrak. Ten se okamžitě rozvinul, zasyčel a vyletěl kolmo vzhůru.

Jake zaklonil hlavu, ale tvor zmizel ve tmě. Dotkl se hrdla; připadal si podivně obnažený a také zklamaný.

To už ho objímali jeho přátelé.

„Tak ses dostal ven živý!“ radoval se Pindor.

Jake se pořád díval k obloze. „Viděli jste…?“ Naznačil paží hadovitý pohyb a ukázal do vzduchu.

„Co?“ zeptala se Marika.

Bach’uuk na něj vrhl ustaraný pohled, jako kdyby se bál, že Jake přišel o rozum.

Jake svěsil ramena. Možná mu opravdu přeskočilo. A stejně by mu nikdo nevěřil.

Kamarádi ho dovedli za skalní roh, kde se shromáždili ostatní. Jake si okamžitě všiml dvou věcí. Skupinka, která seděla na písku, značně prořídla. Mnozí nevyvázli z Prasklin živí. Nejvíc Jakea zasáhla nepřítomnost jednoho z nich. Nikde neviděl nebeského kapitána Hora. Opodál postával Politor, hlavu svěšenou žalem.

Tolik mrtvých – jen proto, abych se sem dostal.

Nemohl smutkem ani promluvit.

To už ho ale zaujala druhá věc. Jak by ji mohl ignorovat?

Padesát metrů před nimi končila poušť a za ní se zvedala vířící stěna písku dosahující zdánlivě až ke hvězdám, jež se zrovna rozsvěcovaly na obloze. Z bouře odletovala zrnka písku, která štípala Jakea do tváří i do očí. Vzduchem se klikatily blesky a vytvářely velkolepou, byť zároveň smrtící podívanou.

Jake věděl, že v písečných bouřích občas jiskří statická elektřina, ale nikdy v takové míře. Jak můžou vůbec uvažovat o vstupu do tak zuřivého živlu? Jednalo se o čiré šílenství.

Odvrátil se. Viděl, jak Politor klesá na kolena a zakrývá si tvář. Zde byla jeho odpověď. Řada lidí už kvůli němu přišla o život. Teď nesměl couvnout.

Přesto na něj padla beznaděj.

„Asi byste se měli podívat na tohle,“ zavolal na ně Šadúf. „Koneckonců se to týká právě vás.“

Jake byl rád, že se mohl otočit k bouři zády. Šadúf a Nefertiti stáli před strmou skálou, kterou před chvilkou Jake obešel. Stařec držel pochodeň a osvětloval s ní povrch útesu.

Jake a jeho kamarádi se zvědavě připojili k Nefertiti. Ve světle pochodně viděli několik vytesaných hieroglyfů. Nebyly ozdobeny ani vybarveny, takže působily dojmem, že je někdo načrtl ve spěchu. Přesto jejich prosté umělecké zpracování Jakea hluboce dojalo a z nějakého důvodu se mu oči zalily slzami.

Zahanbeně si je otřel, ale nedokázal se zbavit nečekaného pocitu zásadní ztráty. Zavrtěl hlavou. Ještě se nevyrovnal se sestřinou smrtí – odsunul svůj žal stranou a udržoval ho pod pokličkou pomyšlením na to, jak zabije čarodějnici, ale byl v něm stále přítomen.

Šadúf zvedl pochodeň. „Zde je zapsané proroctví Lupi Piniho.“

Jake pokročil kupředu. O tomto proroctví už toho hodně slyšel a chtěl se na něj podívat zblízka. Šadúfovo světlo se odráželo od nápadné lišty úplně nahoře.

Takové zakroužkované množiny hieroglyfů používali Egypťané k označení význačných jmen: faraónů, královen a bohů.

V tomto případě lišta ohraničovala jméno autora proroctví.

Šadúf přejížděl světlem po nápisu pod lištou a překládal: „Proroctví uvádí toto: Z Kalypsa přijde nová skupina poutníků. Až takový den nastane, velká bouře se vyčerpá a dešretským lidem se otevřou nové světy.“ Stařec se otočil ke svým posluchačům. „Proto bylo tolik lidí ochotno prolít svou krev. Nejen za svobodu, ale za naději na nový svět.“

Když Jake viděl jiskru ve starcově oku, zastyděl se za svou chvilkovou beznaděj. Tihle lidé čekali dost dlouho a on je nesměl zklamat.

„Ale kdo to napsal?“ zeptala se Marika. „Jak víme, že se tu vůbec píše o nás?“

„Možná je to jenom nesmyslný blábol,“ přidal se Pindor.

Bach’uuk se podíval na Jakea, jako kdyby od něj čekal konečnou odpověď. Mají riskovat vstup do bouře kvůli slovům dávno mrtvého jasnovidce?

Ale jak se mám rozhodnout?

Jake nespouštěl oči z lišty a v duchu si přeložil osm hieroglyfických písmen ve dvou řádcích po čtyřech.

Zavrtěl hlavou. Přesně jak Šadúf říkal. Proroctví, které zapsal nějaký Lupi Pini. Nic mu to nepřipomínalo. Už se začal odvracet, když si všiml, že hieroglyfické postavy – lev, křepelka a rákos – míří doleva. To ho z nějakého důvodu zarazilo. Podrbal se na hlavě a prozkoumal lištu pozorněji. Natočení hieroglyfů často naznačuje směr, jakým by se měly číst. I ten se však časem měnil. V egyptské Nové říši se hieroglyfy četly shora dolů, za Staré říše naopak.

Jestli toto proroctví vzniklo před mnoha staletími, možná se jméno mělo číst obráceně: zdola nahoru. V duchu řádky prohodil.

Pronesl to jméno nahlas. „Pini Lupi.“ Zachvěl se.

Marika povytáhla obočí – vnímala Jakeovo rozrušení. „Co je?“

Jake začal zrychleně dýchat, jako kdyby mu něco odsávalo vzduch z plic. „Celou dobu to lidé četli špatně,“ řekl a ohlédl se na ostatní. „Staroegyptská abeceda neměla znaly pro E a O, takže je současní pisatelé často nahrazují hieroglyfy pro I a U.“

„Nerozumím,“ zamračil se Pindor. „Co tím chceš říct?“

Jake v duchu přeškrtl nesprávná písmena a nahradil je správnými: I změnil v E a U v O.

Pak zašeptal skutečné jméno proroka, který vytesal zdejší slova. „Pene Lope.“

Už chápal, proč ho pohled na hieroglyfy tak dojal. Nemělo to nic společného s Kady. Odnepaměti si listoval ve starých matčiných zápisnících z terénu, plných obrázků, náčrtků a ilustrací. Podvědomě zřejmě poznal její styl. Jen chvíli trvalo, než to došlo i jeho mozku.

„Penelope,“ vykoktal Jake. „Tak se jmenuje moje mamka. To ona je autorkou toho vzkazu.“

Nedokázal unést pohled na jejich užaslé obličeje a otočil se čelem k bouři. Na poušť padla noc, ale z Velkého větru je oslňovaly zášlehy blesků. Jake viděl, jak několik následných blesků osvětluje přízračné obrysy věží a staveb hluboko v srdci bouře.

Anch Tavy.

Právě tam se musí vydat.

Ne kvůli osvobození zdejších obyvatel ani kvůli pomstě za prolitou krev a zmařené životy.

Ale protože mu to řekla jeho matka.

27. kapitola

PRAVÝ KLÍČ ČASU

„Měl bych tam jít sám,“ řekl Jake.

Všichni se shromáždili padesát kroků od bouře. Noc projasňovalo praskání blesků a šlehaly je poryvy písku. Museli si přetáhnout kápě přes hlavy a stát zády k Velkému větru, aby si ochránili oči a tváře.

„Takový vichr sám nezvládneš,“ namítla Marika.

Jake vytáhl kapesní hodinky. „Ani nevíme, jestli nám zajistí bezpečný průchod.“

„Určitě ano,“ řekl Šadúf. „Jsem ochotný to vyzkoušet. Jsem starý, vy jste mladí.“

Jake zavrtěl hlavou. Byly to otcovy hodinky. Jako poslední z rodu Ransomů to musel vyzkoušet on. Nemohl se zbavit odpovědnosti. Podle místní báje tuto bouři vyvolala jeho matka a teď bylo na něm, aby ji zastavil. Vykročil, než kdokoliv stačil něco říct. Marika udělala krok za ním, ale i ona si uvědomila pošetilost takového činu a zastavila se.

„Buď opatrný,“ zavolala za ním.

Ohlédl se na ni. Slyšel, že do těch slov vložila celé srdce, a v jejích očích viděl žhnout cosi hlubšího – to mu dodalo sílu, aby se otočil a znovu se vydal ke stěně z vířícího písku.

Nesměl selhat.

Urazil však sotva deset kroků, když Politor vykřikl: „Oheň na nebi!“

Jake se zastavil a ohlédl se. Na noční obloze zářily stříbrné hvězdy, ale o těch starý mechanik nemluvil. Přímo nad nimi se objevila loď, osvětlená řadami pochodní. Posádka právě zapalovala další.

„Královský křižník!“ zvolal Politor.

Jake ztuhl. Kree je dohonil. Určitě letěl potmě a teď se s královským křižníkem prudce snášel k zemi v nápodobě plánu, jímž nebeský kapitán Horus osvobodil zajatce z arény. Kree se ale nedostavil sám.

Hvězdy za královským křižníkem zakryl temný mrak, který se rychle roztahoval do stran a klesal s obřím plavidlem. Jake nepotřeboval slyšet skřeky, aby poznal, o co jde: bylo to hejno harpyjí, odhodlaných splnit vůli čarodějnice.

„Utíkej!“ vykřikl Pindor na Jakea. „Vběhni do té bouře!“

Jakeovi se vůbec nelíbilo, že by měl opustit ostatní, ale jeho kamarád mu radil dobře. Jestli měla mít tato země naději na únik zpod jha Krále lebek, který dával pokyny čarodějnici Hece, musel Jake projít bariérou.

Vyběhl k písečné bouři, ale ohnivé plody metané z královského křižníku ho přiměly ustoupit.

Jeden plod vybuchl metr od Jakea, oslepil ho a odhodil do písku. Ohnivé šmouhy na obloze vyznačovaly dráhy letců, kteří se spustili z paluby a mířili dolů.

Letci se však k zemi nesnesli jako první. Všude kolem dosedala zrůdná těla harpyjí, jako hejno vran, které se shromažďuje na poli. A pořád přistávaly další. Brzy obklopily celý tábor a uvěznily všechny včetně Jakea uvnitř.

Jake neměl jinou možnost než se vrátit k ostatním.

Ještě před tím ale na zemi mezi ním a jeho přáteli dosedla větší postava s dlouhými drápy a doširoka roztaženými křídly. Při pohledu na grakylskou čarodějnici se Jakea zmocnil vztek, žhavý jako roztavené magma. Měl sto chutí vytrhnout z batohu smaragdový krystal a udeřit s ním do písku, aby se Heka rozpadla na prach; zároveň s ní by však vlna zahubila i jeho přátele.

O chvilku později se k Hece připojil Kree, kterého z královského křižníku snesl jeden letec. Vůdce Kaovy krve chladným pohledem zhodnotil situaci. Další letci dopravovali na zem zbylé členy jeho temného kultu. Jakea ohromilo, jak moc se Kree změnil. Jeho kdysi tak pohledná tvář byla poškrábaná a opuchlá a měl spálená obě obočí. Na čele mu však zůstávalo třetí oko.

Kree zlostně vykročil k Jakeovi. Vytáhl z pláště Kadyin mobil a hodil ho do písku. „Tohle není klíč času.“

Takže nakonec prohlédl Jakeovu lest. Podle stavu jeho tváře Jake soudil, že se mistr Kaovy krve pokusil vstoupit s mobilem do Velkého větru, ale neuspěl.

„Dáš mi ten klíč,“ zavrčel Kree a mávl k ostatním. „Nebo chceš, aby se všichni tvoji přátelé proměnili v sochy na ozdobu mého nového paláce?“

Heka postoupila kupředu a pozvedla hůl s rubínovým krystalem. V očích jí plála zlomyslná radost.

„Tentokrát se nenechám oklamat,“ dodal Kree. „Přivolám Kaa, který tě přiměje poslechnout.“

Přiblížil se k Hece, která se kousla do prstního kloubu a nechala skanout kapku krve na černý krystal připevněný k hrotu druhé, menší hůlky. Kree roztáhl paže, Heka se k němu otočila a dotkla se krvavým kamenem jeho třetího oka.

Kree se prudce nadechl a klesl na jedno koleno. Hlava mu v agónii poklesla. Jake zatajil dech. Věděl, co bude následovat. Kree pomalu zvedl tvář a obrátil se k Jakeovi. Třetí oko se otevřelo a žhnulo černým ohněm.

Dorazil skutečný pán.

Nešlo ale o egyptského boha. I v této věci se Kree stal obětí podvodu, tentokrát ze strany čarodějnice Heky. Přinejmenším ale znal správně první dvě písmena. Bohužel netušil, koho ve skutečnosti uctíval.

Ka byla zkratka Kalvera Rexe.

„Už žádné hrátky…“ pronesl Král lebek skřípavým hlasem a ukázal na Jakeovy přátele. „Zabijte jednoho z Kalypsanů…“

Dvojice Kaových kněží popadla Bach’uuka za paže a odvlekla ho kupředu. Mladý Ur jen zřídkakdy dával najevo strach, ale teď měl hrůzou vytřeštěné oči. A z dobrého důvodu.

K Bach’uukovi vykročila Heka s pozvednutou holí, na jejímž konci se leskl rubínový kámen.

„Ne!“ ozvalo se ze skupinky vězňů. „Nedělejte to, prosím!“

Od hloučku se oddělila Marika a vyběhla kupředu. Klekla si mezi Jakea a netvora, jenž nyní obýval Kreovo tělo. „Dej mu, co chce,“ prosila Marika Jakea. „Už zemřelo dost lidí.“

Jakeovi se nechtělo poslechnout, ale viděl Maričiny slzy a věděl, že jeho kamarádka má pravdu. Nakonec by ho stejně rozsápali a vzali si kapesní hodinky sami. Bylo prolito příliš mnoho krve. Rozhlédl se po okolní armádě a přiznal si zjevnou skutečnost.

Prohráli.

Natáhl ruku a rozevřel prsty. Na dlani mu spočívaly zlaté hodinky, odrážející světla ohňů. „Vezměte si je,“ řekl.

Kree vyšel k němu. „Klíč času… konečně…“

Vydrápl Jakeovi hodinky z ruky.

„Konečně můj…“

Jake zničeně spustil ruku. Nebránil se, když ho jeden z vojáků odstrkal k ostatním zajatcům. Marika šla se svěšenou hlavou vedle něj. Jakmile se však připojili ke zbytku skupiny, popadla ho za ruku a odtáhla do středu hloučku.

Bach’uuk s Pindorem se k nim připojili.

Marika jim pokynula, aby se přikrčili a drželi se mimo dohled strážných.

„Máš ho?“ zeptal se Pindor.

Marika otevřela dlaň a odhalila… Kadyin mobil. Jake překvapeně vykulil oči. Musela ho zvednout z písku, když si před ním klekala. Při pohledu na jeho udivený výraz se Marika usmála.

„Tak snadno se nevzdáme,“ řekla.

Než pustila jeho ruku, ještě ji stiskla. Pak vylovila z kapsy kus zeleného krystalu.

„Dálkomluv,“ vydechl Jake. Vzpomněl si, že ho v žaláři upustil do slámy. Marika ho zjevně zvedla.

Podala telefon i krystal Jakeovi.

„Co mám dělat?“

„Zavolat o pomoc.“

„Rozhodně ji potřebujeme,“ dodal Pindor.

Marika nespouštěla z Jakea oči. „Tohle vysoce přesahuje naše schopnosti. Sami to nezvládneme.“

Přes hrdinský čin, který před chvilkou vykonala, Jake viděl v její bledé tváři strach. Netušil, jestli se mu mobilem podaří získat pomoc, ale i kdyby ne, Marika aspoň naposledy uslyší otcův hlas. To by samo o sobě stálo za trochu úsilí.

Klekl si do písku a otevřel mobil. S úlevou zaznamenal, že baterie pořád funguje. Snad v ní zbývá dost energie na jeden hovor.

Přiložil k baterii zelený kámen, zatajil dech a zapnul telefon. Znovu se objevil obrázek Kadyina oddílu roztleskávaček. V jejich středu stála Kady s pozvednutým kordem, vyzývavě a směle.

V duchu si vybavil svou sestru, navěky proměněnou v šedý kámen. Chvíli se nedokázal pohnout, jako kdyby ho drželo v moci jakési kouzlo, a jen zíral na snímek.

Vtom telefon zavibroval a ozvalo se z něj zašeptání. „Jacobe… Jacobe, jsi to ty?“

Jake se vytrhl ze zasnění, ještě víc se přikrčil a přiložil si mobil k uchu. Ostatní k němu naklonili hlavy, aby slyšeli, co se povídá.

„To jsem já, magistře Balame.“ Maričin otec zřejmě od posledního hovoru nepouštěl krystal z ruky. „Jsme v koncích. Stojíme u písečné bouře kolem Anch Tavy, ale obklíčili nás pomocníci Krále lebek. Nevíme, co máme dělat.“

Rozhostilo se dlouhé ticho. Jake to nemohl Maričinu otci nijak vyčítat. Musel toho naráz strávit opravdu hodně.

„Magistře Balame…“

„Ano, Jacobe… Okamžik.“

Jake vyhlédl mezi ostatními zajatci. Král lebek v Kreově těle se hrbil vedle grakylské čarodějnice. Jake si nebyl jistý, jestli jim nějaký okamžik vůbec ještě zbývá. Vypadalo to, že se Kalverum Rex připravuje na průchod bouří. Jake napínal sluch – Balam rozmlouval s někým dalším. V další chvíli se z mobilu opět ozval magistrův hlas.

„Po našem posledním rozhovoru se magistr Zahur probíral legendami o Anch Tavy. Našel jeden svitek, starý jako jeho kmen. Hovoří se v něm o bouři a prý ho napsal některý ze starých magistrů v tom zaniklém městě, chlapík jménem Oolof. Autor se zjevně zbláznil, ale v jednom bodu se vyjadřoval naprosto jednoznačně.“

„V jakém?“

„Bouře, o které mluvíš…, není obyčejná bouře, ale něco nepřirozeného.“

To nebyla pro Jakea žádná novinka. Podíval se na blesky, které se klikatily kvílející vichřicí.

„Ve své podstatě to není bouře, ale řeka,“ pokračoval Balam.

Jake se zamračil. „Řeka?“

„Správně. Řeka času, proud minulosti, současnosti a budoucnosti, které se smísily a víří kolem té země stižené kletbou.“

Jake se nad magistrovými slovy zamyslel. Mohla by to být pravda. Všechno se točilo kolem času. Kady koneckonců použila stejnou formulaci: čas plyne jako řeka.

Balam pokračoval ve vysvětlování: „Každý z té doby, který se pokusí vstoupit do bouře, bude rozcupován a přestane existovat. Ale je tu jedna možnost…“

Jake sklesle zavřel oči. „Klíč času. Já vím. Kapesní hodinky mého otce.“

„Cože? Ne. Podle toho starého textu klíč času nejde postavit ani vyrobit.“

Jake oči překvapeně otevřel. „Tak co to tedy je?“

Magistrova slova zanikla v šumu statické elektřiny. Baterie se vybíjela a spojení sláblo.

„Jak se dostaneme na druhou stranu?“ zeptal se Jake hlasitě. Riskoval, že ho stráže uslyší, ale potřeboval odpověď.

„Otázka nezní jak, ale kdo, Jacobe.“

Jake se zamračil. Určitě se přeslechl. „Zopakujte to.“

Balam se zajíkal vzrušením. „Vzhledem k tomu, že to je… řeka času, bezpečněji projde jenom… někdo mimo čas.“

Zbytek slov přerušilo ostré zapraskání a telefon zmlkl. Baterie se vybila. Jake telefon zaklapl, ale pořád ho držel v ruce.

„To nedávalo žádný smysl,“ řekl Pindor. „Jestli hodinky tvého otce nejsou klíč…“

Jake zavrtěl hlavou. Konečně pochopil pravdu. „Hodinky jsou jenom kompas, vybavený silou alchymie, aby nás dovedl ke ztraceným kamenům času, ale to je všechno.“

Vzpomněl si na cestu do této země. Z Amerického muzea přírodních dějin v New Yorku je kompas dopravil sem, ke kamenům času, a magnetitové náramky k nim přitáhly jeho kamarády. Ve skutečnosti ale bariéru kolem Dešretu nepřekonali díky hodinkám, ale díky něčemu jinému.

Bezpečné projde jenom někdo mimo čas…

Jakeovi přejel mráz po zádech. Momentálně tu byla jediná taková osoba.

„Klíč času nejsou otcovy hodinky,“ řekl a užasle se zahleděl na ostatní. „Jsem to já.“

28. kapitola

HROB V PÍSKU

Nechat se pohřbít zaživa byl dost chabý plán úniku.

Jake ležel na zádech v mělké jámě, narychlo vyhloubené v písku. Ostatní zajatci ho kryli svými těly před všetečnými zraky strážných. Písek už mu dosahoval ke krku. Jeho tři kamarádi vedle něj na tom byli podobně. Pindor se ošil, když mu Nefertiti nahrnula hromádku písku přes hrdlo.

„Přestaň se vrtět jako písečný červ,“ napomenula ho princezna.

„Svědí to. Mám písek až v…“ Zakoktal se a zčervenal. „Úplně všude.“

„To přežiješ.“

Jake doufal, že se Nefertiti nemýlí. Otočil hlavu a vyměnil si ustaraný pohled s Marikou. Zdálo se, že o tomto plánu pochybuje stejně jako on. Bach’uuk byl podle všeho smířený s osudem; věděl, že nemají jinou možnost.

Jestli měli zastavit Krále lebek, Jake se musel pokusit o průnik větrnou bariérou. Aby vyklouzl z obklíčení, bylo třeba odlákat pozornost strážných. S tímhle nápadem přišla Nefertiti. Znělo to šíleně, ale Jakea nenapadlo nic lepšího.

Princezna se vrátila od hromádky vybavení pro přežití v poušti, které zachránili ze Šuova dechu, a klekla si vedle Jakea. „Rychle. Někteří strážní začínají mít podezření, že se něco děje.“

Natáhla Jakeovi přes obličej koženou kápi. Byl celý uvězněný v písku, a tak se ho na okamžik zmocnila panika, jako kdyby mu princezna oblékala rubáš.

Upravila mu kápi tak, aby měl před očima brýle s dalekohledem. Jednalo se o stejnou kápi, jakou Jake viděl u Nefertitiny lovecké družiny při útoků velociraptorů. Umožňovala svému nositeli, aby se ukryl pod pískem.

Nefertiti vložila Jakeovi do úst trubici. „Dýchej tímhle dutým rákosem a dávej pozor. Až budeš mít dojem, že je to bezpečné, vyskoč.“

Na tomhle plánu nebylo nic bezpečného, ale Jake vyzkoušel dýchací trubici. Aspoň že fungovala.

Princezna se k němu sklonila. Její tvář mu vyplnila celé zorné pole. Zjihl jí hlas a zazněla v něm mnohem větší vážnost než kdykoli dřív. „Jakeu Ransome, jestli to bude ve tvé moci, zachraň můj lid, prosím.“

Jake s dýchací trubičkou v ústech mohl jen přikývnout.

Vynasnaží se.

Nefertiti přitiskla svou tvář k jeho, jako kdyby mu chtěla poděkovat. Místo toho řekla jen: „Drž,“ a zahrnula mu hlavu pískem.

Jeho kamarády potkal stejný osud. Jake trval na tom, že tuto cestu vykoná sám, ale nikdo ho neposlouchal.

Pindor přišel s nejlepším argumentem. „Jestli s tebou nebudeme moct projít, aspoň ti pohlídáme záda.“

Jake se podvolil, už proto, že neměli čas na dohady.

„Připravte se,“ pokynula Nefertiti a přistoupila k Politorovi a svému strýci.

Posádka a vzbouřenci se domlouvali tichými posunky a pokradmu brali do rukou kameny. V prstech se jim objevovaly dýky. Nefertiti položila dlaň na jílec meče.

Nikdo se ještě neobtěžoval tím, aby je odzbrojoval. A proč také? Kreovy síly na zemi i na palubě královského křižníku měly výraznou početní převahu, a navíc tábor obkličovalo hejno harpyjí.

Dokonce ani Král lebek a jeho čarodějnice si jich nevšímali.

Stáli o několik metrů dál a soustředili se na kapesní hodinky jako dvě straky, které si hrají s něčím lesklým. Kalverum Rex prahl po tomto předmětu už dlouho, a když ho teď konečně dostal do ruky, nehodlal se zdržovat se zajatci.

Jake otočil hlavu ke straně. Cítil, jak se mu pod límcem přesýpá písek. Pár kroků od něj ležel jeho batoh, hlídaný pouze dvojicí Kaových kněží. V batohu byl pořád smaragdový krystal.

Zazněl pronikavý výkřik.

„Teď!“ zvolala Nefertiti a tasila meč.

Všichni zajatci se vyhrnuli k Prasklinám, jako kdyby se pokoušeli utéct do tmavých soutěsek a chodeb. Jejich útok zastihl Kreovy muže zcela nepřipravené; nápor zajatců je smetl.

Nefertiti využila chvilkového zmatku a zavedla své bojovníky ještě hlouběji do řad protivníků. Cestou ke skalám ale museli překonat létající masu zubů a drápů. Nefertiti se statečně probíjela kupředu a stahovala na svou skupinu pozornost Kreových sil.

Přes Jakea a jeho přátele přeběhli strážní, kteří pronásledovali prchající vězně. Za nimi se prohnalo hejno harpyjí. Během několika vteřin se prostor kolem Jakea vyprázdnil.

Netroufal si čekat ani o chvilku déle.

Vymrštil se z písečného úkrytu, odkulil se stranou a strhl si kápi. Ostatní udělali totéž. Byli jako oživlé mrtvoly vycházející z hrobů.

Marika se nemohla vyhrabat, ale Jake ji vytáhl ven za předloktí. Pindor s Bach’uukem pozvedli zbraně: meč a železnou tyč.

Jakeův batoh hlídal jediný kněz; jeho kolega vyběhl za zajatci. Pokusil se chytit batoh za popruhy, ale Marika švihla zápěstím, z prstů jí vyletěla dýka a probodla muži zápěstí.

Kněz s výkřikem padl na záda.

To už Jake utíkal k batohu. Za běhu ho zvedl a zamířil pryč od bitvy, přímo k okraji bouře. Jeho přátelé ho následovali. Kněz se snažil zavolat o pomoc, ale jeho výkřik zanikl v ryku bitvy.

Vtom se vzduchem rozlehlo vzteklé dívčí zaječení – odněkud shora.

Jake se ohlédl a ohromeně spatřil Nefertiti bojující tři metry nad zemí. Princezna visela ze spárů jedné harpyje a s mečem v jedné a nožem v druhé ruce odrážela útoky tří dalších. Nakonec vykopla nohou nad sebe a zasáhla harpyji, která ji držela, do hlavy. Netvor ji pustil a princezna tvrdě dopadla do písku přibližně třicet metrů od Jakeovy skupiny.

Harpyje se vrhly za ní – a blížily se další.

Takhle Nefertiti dlouho nevydrží.

Pindor zpomalil a očima těkal po nedaleké bitvě. Jake viděl v kamarádově tváři bolestné váhání: Říman se nemohl rozhodnout, komu pomůže.

Jake pochopil a ukázal k Nefertiti. „Běž.“

Pindor s úlevou vyběhl na pomoc princezně.

V polovině cesty se Jake znovu ohlédl přes rameno. Král lebek si konečně všiml jejich útěku. Jeho černé oči se vpily do Jakeových s takovou nenávistí, že Jake zakopl. Bach’uuk ho na poslední chvíli zachytil a uchránil ho od pádu.

Král lebek vykročil za nimi, ale neovládal Kreovo tělo natolik dobře, aby je mohl dohonit. Jakmile si to uvědomil, pokynul čarodějnici.

Heka zasyčela, odrazila se ke skoku a vzlétla vysoko do vzduchu.

„Honem!“ řekl Jake, ale nohy se mu bořily do sypkého písku.

Marika ho předběhla, zatímco Bach’uuk se držel stále vedle něj. Pár kroků před nimi svět končil stěnou vířícího písku, kvílejícího vichru a praskajících blesků. Každý příčetný člověk by utíkal opačným směrem.

Jake se do třetice ohlédl přes rameno, ale čarodějnici nikde neviděl. Marika před ním vykřikla a zakryla si paží oči. Dospěla k okraji bouře, klopýtla a otočila se. Líce už měla zarudlé od šlehajícího písku.

Jake se zastavil vedle ní. I on cítil, jak ho do tváří bičuje bouře. Objal Mariku a přikrčeně udělali další krok do vichru. Bach’uuk ztěžka oddechoval vedle něj.

Jak mají projít něčím takovým?

Možná se Maričin otec mýlil.

Třeba Jake není klíčem času.

Za nimi se ozvalo zavřeštění.

Všichni se otočili. Kousek od nich ztěžka přistála Heka.

Vycenila na ně ostré zuby a složila křídla, aby se do nich tolik neopíral vichr. Už jednou touto smrtící bariérou prošla a věděla, že je má v pasti.

Vykročila k nim a s přimhouřenýma očima pozvedla hůl zakončenou rubínovým kamenem času. Zjevně měla v úmyslu všechno ukončit jednou provždy.

Jake nemohl svůj krystal vylovit včas, a proto udělal jedinou věc, která ho napadla: chytil Mariku i Bach’uuka za ruce. Už jednou svým kamarádům zaručil průchod písečnou bouří – totiž cestou sem. Teď musel udělat totéž, nebo se o to aspoň pokusit.

Se zády obrácenými k bouři couvl do plné síly vichřice. Vířící písek je odíral jako smirkový papír. Nad hlavou jim šlehaly blesky.

Jeho přátelé se o něj opřeli.

Heka naklonila hlavu ke straně jako pták, který si prohlíží zvláštního červa. Byla zvědavá, ale to jim neposkytlo příliš mnoho času.

Čarodějnice udeřila vší silou holí o zem.

29. kapitola

PRŮCHOD BOUŘÍ

Od kamene času se opět rozšířila vlna, která měnila barvu písku v tmavě šedou. Za čarodějnicí se přelila přes několik zatoulaných harpyjí, které Heku následovaly k okraji bouře, a proměnila je v kamenné sochy. Jedna se pokusila uletět, ale vlna ji dostihla v okamžiku výskoku a zkamenělý netvor dopadl zpátky do písku.

Jake se připravil na stejný osud.

Na okraji vířící písečné stěny se však vlna zastavila, jako kdyby se kouzlo bálo vstoupit do bouře. To mohlo znamenat jediné.

„Jsme uvnitř,“ řekla Marika.

„V řece času,“ doplnil Bach’uuk a zamyšleně se zamračil.

Jake tušil, že Bach’uuk hloubá o něčem důležitém, ale teď nebyla vhodná chvíle na otázky. Jeho pohled se střetl s Hečiným. Čarodějnici podle všeho také udivilo, že Jake vstoupil do bouře, a přitom přežil. Jake se svými přáteli pro jistotu zacouval ještě hlouběji. Kolem nich kvílela vichřice a písek je šlehal do obnažených tváří, ale pořád byli naživu.

Vířící písek s každým krokem houstl. Jake už neviděl na probíhající boj – aspoň že bojující byli mimo dosah Hečina kouzla.

Najednou ho Marika sevřela pevněji a druhou rukou ukázala. „Jakeu.“

Obrys čarodějnice se projasnil. Vstoupila za nimi do bouře, a nebyla sama. Pronikavým zavřeštěním si přivolala hejno harpyjí. Harpyje hnízdily na okraji bouře a nyní se vracely do svého domova – a zjevně neměly rády narušitele.

Z písečné stěny se vynořila jedna z nich a vztekle se na ně vrhla. Jake padl k zemi a stáhl s sebou i Bach’uuka s Marikou. Cítil, jak mu po zádech přejíždějí drápy, ale v další chvíli tvor zmizel – odnesla ho vichřice.

Jake postupoval rychleji; doufal, že harpyje nemohou proniknout tak hluboko do bouře. Heka je však stále následovala. Znovu pozvedla hůl. Rubínový krystal žhnul, jako kdyby ho vichr nějakým způsobem nabíjel energií. Umožňoval čarodějnici průchod bouří, ale nechránil ji zcela. Heka si ovinula tělo křídly, aby jí písek tolik neodíral kůži.

Takhle se určitě dostala do Dešretu. Harpyjí předci a alchymie rubínového kamene jí umožnily proniknout krok po kroku na druhou stranu bariéry.

To Jakea inspirovalo k nápadu.

Měl přece také svůj kámen.

„Vyměňte se!“ zvolal a pokynul Bach’uukovi, aby se chytil Mariky. Pak urský chlapec pustil Jakeovu ruku. Netroufali si ani na chvíli přerušit vzájemný kontakt.

Jake volnou rukou vylovil z batohu smaragdový kámen. Když ho pozvedl do vichřice, zažehl se v krystalu oheň, z něhož se linula měkká zelená záře. Ta odpuzovala bouři a vytvářela jakousi kapsu relativního klidu.

Bach’uuk užasle zvedl ruku. Kolem nich nadále vířil písek, ale zdálo se, že se jim pichlavá zrnka vyhýbají. Jako kdyby se vynořili z bouře.

„Pojďte dál,“ pobídl je Jake.

Začali couvat rychleji, ale Heka byla i s hejnem harpyjí stále pár kroků za nimi.

„Jakeu!“ vykřikla Marika. „Za námi.“

Jake se ohlédl. V písečné bouři se míhaly temné obrysy jako listy ve vířícím vzduchu. Sem tedy harpyje podle tichého pokynu své královny zmizely. Čarodějnice je nahnala do pasti.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Marika.

Řešení přišlo ze strany, odkud je nikdo neočekával. Nad Jakeovým kamenem se zničehonic zhmotnilo dlouhé hadí tělo jako zelený proužek dýmu stoupající z ohně v krystalu.

Marika vyjekla a ucukla, ale Jake ji nepouštěl.

„Neboj se,“ uklidnil ji.

Dívka se po chvilce předklonila – zvědavost přemohla prvotní úlek. „Co to je?“

„Moudrak.“ Jake neměl čas vysvětlovat, jak se potkali. „Přítel.“

Nebo v to aspoň doufám.

Okřídlený had poletoval kolem kamene jako minule. Ten krystal ho očividně přitahoval. Proto možná sledoval Jakea v soutěskách Prasklin. Podle Nefertitina strýce tito tvorové souviseli s Anch Tavy, stejně jako krystaly.

Jake sice jejich vzájemný vztah nechápal, ale věděl, že tu nějaký být musí.

Moudrak se zabzučením zatřepotal křídly a vylezl po Jakeově paži, aby se chlapci zadíval do očí.

„Ano, líbí se ti ten kámen, je mi to jasné. Jenže nemám čas. Co kdyby ses šel podívat na ten druhý krystal?“ Jake kývl k čarodějnici, která od nich nebyla už ani deset metrů daleko. „Jdi ji trochu postrašit.“

Had naklonil hlavu ke straně, jako kdyby uvažoval o Jakeově návrhu, a se zasyčením zmizel.

Tentokrát vyjekl Bach’uuk, překvapený stejně jako Jake.

Kam se ztratil?

Místo odpovědi se ozvalo zavřeštění.

Heka zápasila o svou hůl a klepala s ní ze strany na stranu. Kolem hole byl obtočený had, který na Heku zasyčel a vzápětí zmizel. Hůl i s krystalem vzal s sebou.

Čarodějnice vyvřískla – tentokrát nikoliv vztekem, ale bolestí. Bez štítu v podobě rubínového kamene nebyla chráněná před bouří a Velký vítr se na ni vrhl plnou silou. Heka vyskočila, aby se pokusila uletět, ale nebyla to harpyje. Vichr jí sedřel kůži z křídel i tváře a ještě za letu z ní začala stříkat krev, která kolem ní vytvářela rudý oblak připomínající planoucí vlajku agónie.

Pak se Jakeovi ztratila z očí a za chvíli utichly i její bolestné skřeky.

Všichni ohromeně mlčeli.

Jake se ohlédl. Temné stíny harpyjí se rozlétly do všech stran. Po smrti grakylské královny se rozplynulo i kouzlo, které je podmaňovalo její vůli, a harpyje se s poděšeným vřeštěním vracely do svých hnízd. Cesta byla volná.

Jake ukázal k temnějším stínům v centru bouře, kde ležely rozvaliny Anch Tavy. „Měli bychom…“

Náhle se znovu objevil moudrak, stále obtočený kolem hole s rubínovým kamenem. Byl však příliš malý, než aby ji udržel dlouho. Hůl mu vyklouzla a začala se řítit k zemi.

Bach’uuk ji na poslední chvíli zachytil.

Zdálo se, že moudrak si vůbec nevšímá okolní bouře: volně si poletoval a vznášel se Jakeovi před obličejem. Zrychleně dýchal s otevřenými ústy a vysunutým jazykem, jako pes po aportu.

„Hodný kluk,“ řekl Jake, ale nešlo ani tak o pochvalu jako spíš o otázku. Vůbec netušil, jestli je moudrak kluk, a ještě méně věděl o jeho záměrech. Dokázal mu had číst myšlenky? Proto se vydal pro ten kámen? Nebo byl mnohem inteligentnější, než vypadal?

Jake odpovědi neznal a nebyl čas je hledat. Před bouří byl pořád Kalverum Rex a teď už jistě přemohl zajatce. Jakea trápily obavy o Pindora, Nefertiti a všechny ostatní obyvatele Dešretu. Jejich jediná naděje spočívala v rozvalinách Anch Tavy.

Kupředu ho však hnala ještě jedna věc: touha najít nějakou stopu po rodičích. Podle nástěnné mozaiky v Katoru sem někdy v minulosti zavítala jeho matka. Toto pomyšlení ho přimělo k rychlejší chůzi.

„Musíme dojít do Anch Tavy,“ řekl nahlas.

Moudrak se mu obtočil kolem ramen jako šála, složil křídla a opřel si hlavu o Jakeův týl.

Marika na něj vykuleně zírala.

Jake pokrčil rameny, čímž si vysloužil moudrakovo podrážděné zasyčení. „Já za to nemůžu. Prostě to se zvířaty umím.“

Cesta trvala déle, než čekali. Vábily je stinné obrysy Anch Tavy vystupující z bouře, ale zdálo se, že se nepřibližují, jako kdyby šlo jen o fatu morganu.

Hradby města před nimi rostly stále výš, zůstávaly však pořád stejně nedosažitelné. Připomínaly popraskanou, bezzubou spodní čelist nějakého gigantického netvora, který zahynul v poušti. Za nimi se tyčily věže, špičky obelisků a nerovný vrchol stadionu. A uprostřed známá schodová pyramida.

„Je hodně podobná Kukulkánově chrámu,“ poznamenala Marika.

„Ale chybí jí drak na vrcholu.“ Jake cítil kolem krku tíhu okřídleného hada a náhle si uvědomil, jak moc je moudrak podobný kamennému drakovi v Kalypsu. To nemohla být náhoda. Podle Šadúfa se báje o moudracích objevily už při zakládání Anch Tavy. Vyskytovali se podobní tvorové kdysi dávno i v Kalypsu? Byl kamenný drak zvětšeným modelem malého hada?

Odpovědi mohl najít jen v rozvalinách dávného města.

Měli pocit, že kráčejí celé hodiny. Jake už začínal věřit, že rozvaliny jsou jen přelud, který má nerozvážného poutníka vylákat co nejhlouběji do bouře. Pak dorazili k cíli.

Písečná opona se rozhrnula a pár metrů před nimi se objevilo město Anch Tavy, tak náhle, jako kdyby se vzbudili ze sna. Tento dojem ještě posilovala skutečnost, že se najednou vynořili z bouře.

V jednu chvíli se potáceli vírem písku, vichřice a blesků – a v dalším okamžiku se ocitli v naprostém klidu a tichu.

Ve stínech rozvalin se nic nehýbalo, dokonce ani zrnka písku.

Z oblohy zářily hvězdy jako na tom nejobyčejnějším místě na zemi.

Jake odvedl kamarády k rozvalinám – stále se drželi za ruce, Jake třímal smaragdový krystal a Bach’uuk Hečinu hůl s rubínem. Rozhlíželi se po dokonale nehybném městě.

Jako v oku bouře.

Bach’uuk přišel se svým pohledem na věc: „Jako balvan v říčním proudu.“

Jake si pomyslel, že Bach’uukovo přirovnání je patrně přesnější. Za hradbami dál zuřila bouře, která celé město jakoby obtékala.

Balvan v řece času.

„Myslím, že se můžeme pustit,“ řekla Marika tiše.

Jake věděl, že má pravdu, ale přesto váhal – a nejen kvůli hrozícímu nebezpečí. Podíval se na její ruku a najednou si uvědomil, jak má Marika teplou dlaň a jak je rád, že ji drží.

Bach’uuk naopak neváhal a hned se pustil. V obavách zatajili dech, ale nic se nestalo.

„Všechno je v pořádku,“ prohlásil nakonec Bach’uuk.

Když tedy neměli pádný důvod k tomu, aby se dál drželi, Jake neochotně pustil Maričinu ruku ze své a ukázal k rozvalené bráně po levé straně. „To bude asi vchod.“

Vykročili podél hradeb. Rozsáhlé úseky stěn se zhroutily, jiné zčernaly od ohňů.

„Tohle neudělala ta bouře,“ podotkla Marika.

Jake s ní souhlasil. „Vypadá to, že tu probíhala nějaká válka.“

Vrata brány byla roztříštěná na tisíc kousků. Jake by přísahal, že ve vzduchu dosud visí ozvěna dávného dobývání. Všichni tři prošli rozvalinami brány. Město za ní nebylo o nic zachovalejší.

Troskami probíhala hlavní třída, ale zkáze uniklo jen pár domů. Z některých staveb zbývaly pouze vypálené sutiny. Nejhorší byl ale pohled na lidské kostry všude okolo. Na první pohled bylo vidět příčinu smrti: některým chyběly hlavy, jiní měli proražené lebky, zlámané končetiny nebo hrudní koše prokláté oštěpy. Na jednom dvorku ležela hromada lidských zubů.

Nikdo nemluvil, naopak přidali do kroku. Jake se pokoušel pochopit, k jakému masakru tu došlo. Jak mohla mít jeho matka podíl na něčem takovém?

Konečně dospěli k ústřednímu náměstí, které se koupalo v jasném měsíčním světle a v jehož centru se zvedala schodová pyramida. Kousek pod vrcholem se nacházel kruhový otvor podobný tomu v Kukulkánově chrámu. Jestli je třetí kámen času dosud ve městě, určitě ho najdou zde.

Přesto nevěnoval pyramidě všechnu svou pozornost. Zahleděl se na bitvu, která probíhala u úpatí chrámu, jednou provždy znehybnělá v kameni jako muzejní expozice v životní velikosti. Bojovníci z různých kmenů včetně Egypťanů střežili úpatí schodiště ke vchodu do pyramidy. Zjevně šlo o dějiště posledního zoufalého odporu. Po celém náměstí leželi další válečníci, rozdrcení nebo rozsápaní na kusy.

Několik metrů před pyramidou stála na zadních nohách obrovská zkamenělá nestvůra s roztaženými křídly, která dosahovala rozpětí poloviny fotbalového hřiště. Dlouhý krk končil kovadlinovitou hlavou s dlouhou krokodýlí tlamou. Mohutné čelisti se otvíraly k nebi, jako kdyby řevem přivolávaly na pomoc bouři.

„Co to je?“ vydechla Marika.

Jake znal odpověď, ale na chvíli ztratil řeč. Toho tvora už viděl ve fosilním záznamu i jako živého jedince plachtícího nad vrcholky stromů Posvátného lesa u Kalypsa. Jednalo se o největšího ze všech okřídlených dinosaurů, o pteranodona. Když ho Jake viděl naposled, kolem tvora se převalovaly stíny a letěl na něm Král lebek. Zdálo se nemožné, že by se mohl nacházet zde, zkamenělý před stovkami let v minulosti, ale Jake věděl, že jde o stejné zvíře.

Otočil se k Marice a vykoktal: „To je jezdecké zvíře Krále lebek.“

Zmatek v Maričině tváři se změnil v nevíru.

Jake však neměl pochyby. V Kalypsu hleděl obrovskému netvorovi přímo do očí. Ty teď sice byly ztuhlé do dvojice černých diamantů, ale Jake by si je nespletl s ničím na světě. Pořád se otvíraly do bezedné studny, v níž teče krev jako řeka a kde zní výkřiky mučených lidí. Takový pohled se nedal zapomenout.

Civěl na ty otevřené čelisti, navždy znehybnělé v němém výkřiku.

Žádný jiný pteranodon neměl zuby.

„Jak je to možné?“ zeptala se Marika. „Jak tady mohl být Kalverum Rex před mnoha staletími?“

Bach’uuk odpověděl s pohledem významně upřeným na Jakea. „Čas je řeka. Někteří se dokážou pohybovat po proudu i proti němu.“

Jake to koneckonců už také udělal – tak proč ne tenhle zloduch?

Vydali se přes náměstí a překračovali těla, jako kdyby šlo jen o rozbité sochy.

„Někdo tu určitě použil ten rubínový krystal,“ řekl Jake. „Proměnil všechny v kámen, včetně té nestvůry.“

Cestou k pyramidě se pořád opatrně ohlížel po pteranodonovi. Zpola očekával, že zvíře náhle ožije a vrhne se po nich. I moudrak se mu obtočil kolem krku těsněji a varovně na sochu obřího netvora zasyčel.

Když procházeli pod jedním křídlem, Marika se otočila, vrátila se o pár kroků zpátky a ustaraně vzhlédla.

„Co je?“ zeptal se Jake.

„Vzpomínáte na ty tři obrázky v Katoru, které zachycovaly zánik Anch Tavy?“

„Co je s nimi?“

„Pamatujete si ten prostřední, s okřídleným drakem demolujícím město?“

Jake náhle pochopil. Zastavil se a zvedl oči ke kamennému dinosaurovi. Prostřední mozaika znázorňovala velkou okřídlenou příšeru. Jake si uvědomil, že se na ni právě dívá. Vzpomněl si i na svůj tehdejší dojem, že zobrazený drak připomíná pteranodona, který přivolává bouři.

Co z toho ale plyne?

Došli prchající Egypťané ke stejnému závěru, totiž že tento tvor je původcem Velkého větru? A pojmenovali ho podle nestvůry z vlastních bájí?

Marice už došla pravda. „Tohle zvíře… je sfinga smrti z Anch Tavy.“

30. kapitola

ZNOVUZROZENÍ

Z horního stupně pyramidy se Jakeovi za svitu úplňku nabízel výhled na celé město – i na rozsah zkázy. Několik věží se zhroutilo k zemi a rozdrtilo pod sebou okolní domy. Řadu čtvrtí poškodily požáry. Střechy se propadly pod velkými balvany. Když ale Jake přimhouřil oči, dokázal si představit, jak kdysi Anch Tavy vypadalo: bývalo to pěkné město s třpytivými věžičkami, modře obloženými domy, zurčícími fontánami a svěžími zahradami.

To vše bylo pryč.

Podíval se na kamenného netvora – na sfingu z Anch Tavy. I na dálku se jeho černé diamantové oči leskly vychytralou krutostí.

Proto Egypťané tesali sfingy s lidskými obličeji? Aby vyjádřili jejich zlovolnou inteligenci?

Zavrtěl hlavou. Takové otázky musely počkat. Věděl, kdo je původcem takové zkázy.

Kalverum Rex.

Král lebek.

To on zničil toto krásné, mírumilovné město a Jake dokázal uhodnout proč. Díval se na zoufalý odpor kamenných vojáků, kteří marně bránili pyramidu před okřídlenou obludou. K úplné porážce jim chyběl jen krůček.

Otočil se ke kruhovému vchodu do pyramidy. Král lebek chtěl získat něco z jejího nitra, ale kdosi mu na poslední chvíli zhatil plány. A teď, o staletí později, se o to Kalverum Rex pokouší znovu. Ať už chce z té pyramidy cokoliv, Jake mu v tom musí zabránit.

Ale o co se jednalo? Jaký zdroj energie tato pyramida obsahuje?

Odpověď mohli najít jedině uvnitř.

Jake obezřetně sáhl dlaní ke vchodu. Chrám v Kalypsu chránilo energetické pole, ale tady necítil žádné varovné mravenčení.

„Můžeme dovnitř?“ zeptala se Marika, která stála s Bach’uukem o stupeň níž.

„Nic nám v tom nebrání.“ To Jakea znepokojovalo. Pyramida se zdála být stejně mrtvá jako zbytek města. Jake doufal v nějaký objev, v to, že najde zbraň proti Králi lebek. Co když tu ale nic není?

Společně vstoupili do temné pyramidy, Jake jako první se smaragdovým krystalem, jehož záře trochu osvětlovala cestu. Bach’uuk jejich trojici uzavíral a nesl hůl s rubínem, který rovněž jemně planul vlastním ohněm.

Chodba do nitra stavby mírně klesala. Od stěn se odrážela dutá ozvěna jejich kroků, ale za chvíli chodba vyústila do rozlehlé místnosti s vysokým klenutým stropem, velké jako taneční sál. U zadní stěny viděli slabou záři, odhalující druhý dveřní oblouk.

Vydali se k ní.

„Opatrně,“ varoval Jake ostatní, ale nezastavoval se.

Druhý oblouk byl dost vysoký, aby jím prošel slon, ale ukázalo se, že nevede do další chodby. Jen rámoval velkou kovovou plochu ze stejného lesklého materiálu, jaký viděli v královské pyramidě v Katoru. Zde ovšem nebyl žádný nápis ani obrázek moudraka. Kov byl dokonale hladký, i když působil dojmem zvláštní průhlednosti, jako hladina přelévající se kapaliny.

Jakea ze všeho nejvíc zaujal předmět, který se nacházel nad kovovým plátem: jednalo se o kulatý krystal o průměru tří metrů, zpola zasazený do stěny.

„Krystalové srdce,“ vydechla Marika.

Jake už takový krystal viděl ve velkém Kukulkánově chrámu, v podobné místnosti, kde se vznášel ve vzduchu a pomalu se otáčel. Jake tehdy s každou otočkou krystalu cítil jeho tep. Krystalové srdce Kukulkánu se ve skutečnosti skládalo ze tří soustředných koulí, které se otáčely různými směry: jedna zleva doprava, druhá zprava doleva a třetí shora dolů. Do jejich povrchů byla vyryta atlantská písmena, takže otáčením vznikaly různé kombinace jako v nějaké nápodobě počítače.

Zde Jake viděl stejná písmena, ale toto srdce vychladlo, potemnělo a zastavilo se.

Bylo mrtvé jako okolní město.

Záře, jež je přilákala přes místnost, vycházela z podlahy. Před obloukem byl vyrytý velký trojúhelník doplněný o záhadné šipky: jedna ukazovala doleva, druhá doprava a třetí se uzavírala do kruhu.

Ve vrcholu trojúhelníku u šipky mířící doleva byl zasazen zářící modrý krystal.

„Třetí kámen času,“ zašeptala Marika. „Chyběl už jen safírový.“

Moudrak zamával křídly a vznesl se do vzduchu. Pomalu oblétával poslední kámen času a prohlížel si ho střídavě jedním a druhým okem.

„Co bychom měli udělat?“ zeptala se Marika.

Jake obešel trojúhelník a všiml si prázdných jamek u zbývajících vrcholů. Zjevně do nich patřil rubínový a smaragdový krystal. Vzor připomínal Jakeův učednický odznak.

„Myslím, že bychom sem měli vrátit ty dva kameny času,“ řekl.

Nebyl si tím ale vůbec jistý. Otočil se k ostatním. Marika si ustaraně založila ruce na prsou, Bach’uuk jen pokrčil rameny. Nechávali rozhodnutí na Jakeovi.

Jake si klekl a přiblížil smaragdový krystal k jamce označené kruhovou šipkou. Moudrak se vznášel nad ním, jako kdyby na něj dohlížel. Když se kámen přiblížil na několik centimetrů od jamky, Jake ucítil silnou odpudivou sílu. Zkusil víc zabrat a opřel se do kamene oběma rukama.

Moudrak k němu přiletěl blíž a zlostně mu zasyčel do obličeje.

„Sem ne,“ řekl Bach’uuk a zavrtěl hlavou. „To je špatný roh.“

„Zkus druhý,“ přidala se Marika.

Jake přestal bojovat s odpudivou silou a přesunul se k druhému vrcholu trojúhelníka se šipkou mířící doprava. Přiblížil kámen k jamce. Očekával stejný odpor, ale zde mu neviditelná síla naopak vyškubla krystal z prstů a přitáhla ho do prohlubně.

Jake si otřel dlaň o kalhoty. Neznámá síla mu připomínala magnetismus a zvučné cinknutí krystalu o kov zase znělo, jako když se uzavírá elektrický obvod. Jake se narovnal a ustoupil. Pak kývl na Bach’uuka.

„Teď ty.“

Jeho urský kamarád se přesunul k poslednímu vrcholu a sklonil konec hole k poslední jamce. Jakmile se krystal dostatečně přiblížil, magnetická síla ho odtrhla od hole a pevně ho usadila do třetí prohlubně.

Všichni o několik kroků ustoupili – nevěděli, co by měli očekávat. I moudrak se držel u nich a schoval se Jakeovi za ramenem.

Místností se rozeznělo tiché hučení. Zprvu si Jake nebyl jistý, jestli to není jen bzučení hadích křídel, ale zvuk stále sílil a kameny času se rozzářily jasněji.

„Jakeu,“ ukázala Marika. „To srdce.“

Jake vzhlédl. Koule zasazená do stěny nad obloukem začala také svítit. Všichni tři pro jistotu ustoupili ještě dál. Krystal zaskřípěl a pomalu se roztočil: nejdřív s menším drhnutím, ale brzy zcela hladce. Ukázalo se, že i tady je srdce složeno ze tří soustředných koulí, které se otáčejí různými směry.

„Dokázali jsme to,“ vydechla Marika.

„Ale co jsme dokázali?“ zeptal se Jake.

„Poslouchejte.“ Bach’uuk naklonil hlavu ke straně.

Jake slyšel zesilující tepání a cítil ho i v hrudi: pulz shodující se s otočkami koule. Jako u krystalového srdce Kukulkánova chrámu. Koule opět ožila. Srdce znovu tepalo.

O tom ale Bach’uuk nemluvil. Ohlédl se k východu. „Poslouchejte,“ zopakoval. „Vytí bouře.“

Jake nic neslyšel – a vzápětí mu došlo, že přesně to má jeho kamarád na mysli. Řev a sténání bouře ustaly. Ať udělali cokoliv, utišili Velký vítr. Jake se musel podívat, co to znamená.

Vyběhl s Bach’uukem k východu.

Marika zůstala stát a hleděla na rotující krystalové srdce, které nyní vydávalo tak silnou záři, že kovová plocha v oblouku pod ním vypadala jako zčeřená stříbřitá tůň. Marika k ní opatrně vykročila. „Jakeu…,“ začala.

„Hned se vrátím,“ odpověděl Jake a vběhl do chodby vedoucí před pyramidu.

Zastavil se až na prvním schodu zalitém měsíčním světlem a spolu s Bach’uukem se rozhlédl po nebi za hranicemi města. Hvězdná obloha nad Anch Tavy se postupně rozšiřovala do všech směrů až k obzoru. Poušť ještě clonil jemný opar způsobovaný částečkami písku, které dosud visely ve vzduchu. Tu a tam vzduchem sršely jiskry od toho, jak se vybíjel zbytek statické elektřiny bouře.

Ale to bylo všechno.

Velký vítr ustal.

„Jakeu…“ oslovil ho Bach’uuk zvláštním hlasem. Nedíval se za hranice města, ale přímo pod pyramidu.

U jejího úpatí se cosi hýbalo. Kamenné sochy pomalu měnily polohu, nejdřív téměř nepostřehnutelně pomalu, ale čím dál rychleji. Zároveň se jim vracela barva, jako kdyby je postupně dokreslovala ruka neviditelného malíře. Postavy zvedaly paže s meči, otáčely hlavami a jedna z nich doskočila na náměstí.

„Nejsou z kamene,“ zašeptal Jake.

„Řeka času rozmrzá,“ řekl Bach’uuk. I jemu došlo, co se děje.

Bojovníci nezkameněli, jen znehybněli v čase. Tomuto kouzlu podléhalo i sluneční světlo, které nedokázalo odrážet barvy, a tím vznikal dojem jednolité šedi.

Jake pochopil. Rubínový kámen neobracel nic v kámen. Jen zastavoval čas tak dokonale, že postižené osoby i věci kámen připomínaly.

S nadějí si vzpomněl na sestřinu šedou sochu s kordem. Ožívá právě i ona?

Jeho radost však nevydržela dlouho.

Ozval se táhlý řev, při němž Jake nadskočil. Neožívali jen lidé.

I sfinga pomalu sklonila hlavu a obrátila jedno černé oko k Jakeovi.

Z hrdel zraněných se začalo linout sténání.

Bach’uuk vtáhl Jakea zpátky do úkrytu pyramidy, kolem níž se znovu rozbíhala bitva, jež začala před stovkami let. Na západě se z pouště zvedal obří koráb osvětlený pochodněmi.

Královský křižník.

Stoupal stále výš a obracel se k městu. I bez dalekohledu Jake věděl, kdo stojí u kormidla. Kree, jehož třetí oko na čele září černým plamenem. Po utichnutí Velkého větru nebránilo vstupu Krále lebek do Anch Tavy vůbec nic. Nadcházela jeho vítězná hodina, sice po staletích, ale přece.

Když Jake utíkal zpátky do nitra pyramidy, přísahal by, že slyší, jak k němu z pouště doléhá skřípavý smích. Nebo si ho ve své provinilosti jen představoval?

Co jsem to provedl?

Jediná naděje spočívala v tom, že napraví svou chybu. Jestli se mu podaří obnovit Velký vítr, snad bude mít šanci. Rubínovým krystalem by pak mohl znovu zmrazit probíhající bitvu a vrátit vše do původního stavu.

Jenže co potom?

Obyvatelé Dešretu by byli pořád uvězněni na poušti a vládla by jim krutá pěst Krále lebek. Jake slíbil Nefertiti, že jejímu lidu pomůže. Ale jak? A co Pindor? Nedrží ho na palubě křižníku jako zajatce?

To všechno se mu honilo hlavou, když se vyřítil z chodby do velké místnosti. Za ním se rozlehlo další zařvání nestvůrného pteranodona, tentokrát mnohem silnější. Do křiku umírajících se mísilo volání bojujících mužů.

Marika se k němu otočila. „Jakeu.“

Stála uprostřed trojúhelníku z kamenů času, zalitá září krystalového srdce, jež se otáčelo nad kovovým obloukem. Oblouk samotný se změnil v lesklé zrcadlo odrážející místnost, trojitou záři kamenů času, a dokonce i Maričinu postavu v plášti.

Jake ještě v běhu vykřikl: „Mariko, vytáhni ten rubínový krystal. Hned!“

Zmateně zvedla paže. „Ale, Jakeu…“

„Udělej to.“

Marika místo toho vystoupila z trojúhelníku a ukázala k zrcadlu. Jake nechápal, proč jeho kamarádka váhá. Bylo mu jedno, co se mu pokouší sdělit. Momentálně záleželo na jediném: musel vytrhnout kameny času z jejich jamek, než bude pozdě.

Pár kroků před trojúhelníkem si však uvědomil, že něco nesedí.

Zrcadlo v oblouku zdánlivě odráželo místnost, ale Jake v něm chyběl. V trojúhelníku navíc zůstávala zahalená postava, obrácená zády do místnosti – i když Marika už poodešla stranou.

Udiveně se zastavil.

Postava v zrcadle se otočila. Měla egyptské šaty a krásně nalíčenou tvář.

„Jakeu,“ promluvila žena hlasem plným lásky a ohromení.

V očích se jí leskly slzy.

Jake zůstal stát jako přikovaný. To není možné.

„Mami…“

31. kapitola

RODINNÉ SHLEDANÍ

„Tolik jsi vyrostl,“ řekla jeho matka a vykročila z trojúhelníku.

Jake se zalykal slzami, ale podařilo se mu přimět nohy k pohybu. Vyběhl ke své matce – jen aby vzápětí narazil do zrcadla. Přitiskl dlaně k hladkému kovu. Jeho matka udělala totéž, ale nemohli se dotknout jeden druhého. Oddělovala je dlouhá staletí. Jakeova matka stála na tomtéž místě jako teď on, ale o několik století dřív. I tak by Jake přísahal, že cítí teplo jejích dlaní.

Vpíjel se očima do její tváře a hltal všechny detaily: to, jak se jí tmavě plavé vlasy kroutí na lících, jak jí jiskří modré oči, když se usmála, jak jí z opálené pleti vystupují drobné pihy.

Ona si ho prohlížela s nemenším soustředěním.

„Jak… jak je to dlouho, co jsme vás opustili?“ zeptala se. Snažila se mluvit co nejklidněji a překonat svůj šok.

„Tři… tři roky,“ vykoktal Jake.

Nevěřícně otevřela ústa a smutně zavrtěla hlavou. „Tak dlouho…,“ zašeptala si sama pro sebe. „Co jsme to udělali?“

„Nechápu to. Kde je…?“

Jeho slova přehlušilo další zařvání pteranodona, které se ale tentokrát neozvalo za ním, ale vycházelo ze zrcadla. Jakeova matka se ohlédla k východu z pyramidy. Jake za sebou slyšel křik a břinkot zbraní. Bitva, která začala v matčině čase, končila v čase jeho.

Když se matka otočila zpátky k Jakeovi, v očích jí svítily obavy.

„Už skoro prorazil poslední linii obrany. Korneliovy síly ho nezadrží nadlouho. Je skoro tady.“

„Kdo?“ Ale Jake znal odpověď.

„Kalverum,“ odpověděla, jako kdyby Krále lebek oslovovala křestním jménem. Jakeovi přeběhl mráz po zádech. „Přišel si pro kameny času a Thovtovo zrcadlo.“

Jake nespouštěl dlaně z hladkého kovu. Thovt byl egyptský bůh moudrosti a času.

„Ty kameny jsou mocné zbraně,“ pokračovala matka rychle. Často se ohlížela k východu – zjevně odhadovala, kolik času jí zbývá, než do místnosti vpadnou jednotky Krále lebek. „Nesmím dovolit, aby mu padly do rukou.“

Tomu Jake rozuměl. Sám viděl jejich účinky. Podíval se na rubínový krystal, který dokázal zastavovat čas. A už chápal i moc krystalu smaragdového. Zahleděl se na šipku mířící doprava, kupředu, a představil si bleskově se rozkládající těla zasažená jeho kouzlem. Zelený krystal čas zrychloval.

„Jakeu,“ řekla jeho matka. „Schopnost kamenů ovládat čas je tím nejmenším, co umějí.“

„Jak to myslíš?“

Pohladila kov mezi nimi. „Když jsou kameny na svých místech, dá se s jejich pomocí ovládat Thovtovo zrcadlo – otvírají okno, ze kterého můžeš nahlížet dopředu i dozadu, v čase i prostoru. Pak by opanoval všechny doby. To se nesmí stát.“

S tím Jake zcela souhlasil. „Co můžeme udělat?“

Místností se rozlehlo další zařvání okřídleného dinosaura, nyní dvojité – ze zrcadla i zpoza Jakea.

„Musím odnést dva kameny času, než bude příliš pozdě,“ řekla matka. „Magistr Oolof upravil alchymii posledního z nich tak, aby krystal proměnil ochrannou bariéru kolem téhle země v časový vír.“

Jake si na to jméno hned vzpomněl: Oolof. O něm se zmínil Maričin otec. To byl onen šílený autor svitku s popisem bouře. Není divu, že ten chlapík o ní věděl vše.

„Oolof kameny schová a už taky seřídil hodinky tvého otce tak, abychom podle nich ty krystaly našli, jestli je ještě budeme potřebovat.“

Tím se vysvětlovalo chování hodinek, ale kameny nezůstaly schované. Jake našel smaragdový a Král lebek se nějak dostal k rubínovému. Zmínka o hodinkách Jakea přivedla k další otázce.

„Co je s tátou? Kde je?“

Matce přeletěl po tváři stín. „Nevím. Před třemi měsíci odešel s těmi hodinkami a od té doby jsem o něm neslyšela. Jakmile tu skončím, vydám se za ním. Neboj se, já ho najdu.“

Jake chtěl matce povědět o tom, jak našel hodinky v Kalypsu, ale matka se otočila ke krystalům.

„Rubínovým kamenem zastavím bitvu, která probíhá venku,“ řekla. „Tím získáš potřebný čas.“

„Čas k čemu?“ zavolal na ni Jake. „Co mám udělat?“

Ohlédla se na něj s nekonečným smutkem v očích. „Pořád nemůžu uvěřit tomu, že jsi tady a že na tebe spadlo tohle břímě. Magistr Oolof strávil studiem Thovtova zrcadla mnoho let a tak trochu se z toho zbláznil. Viděl, jak se schyluje k téhle válce, a viděl, jak do Dešretu znovu přijde někdo z Kalypsa. Napsala jsem vzkaz budoucím generacím, aby měly nějakou naději.“

Jake přikývl. Ten vzkaz tu byl známý jako proroctví Lupi Piniho.

„Ale nikdy jsem si nepředstavovala, že tím nově příchozím budeš ty.“

Znovu se na něj upřeně zadívala, jako kdyby si chtěla zapamatovat každou podrobnost jeho tváře. Vtom se za ní objevil egyptský bojovník s mečem. Když spatřil Jakea, viditelně pobledl, ale zjevně ho trápilo především něco jiného.

„Magistro Penelopo, musíme odejít.“

Matka k vojákovi zvedla dlaň – toto gesto bylo Jakeovi tak důvěrně známé, až ho z něj zabolelo u srdce. Pak se otočila k zrcadlu a naléhavě řekla: „Jakeu, podle Oolofových výpočtů se Thovtovo zrcadlo dá rozbít, pokud ho v minulosti někdo vypne a v budoucnosti udělá něco krajně nebezpečného.“

„Co?“

Matka přejela pohledem Mariku a Bach’uuka. „Musíte na to být tři.“ Ukázala ke kamenům času u svých nohou. „Jakmile zrcadlo zčerná, musíte vyndat všechny tři kameny času a vmáčknout je do špatných vrcholů.“ Na podtržení svých slov naznačila prsty pohyb ve směru hodinových ručiček a zahleděla se na Jakea. „Nebude to lehké.“

Jake si vybavil tu zvláštní sílu, která mu bránila ve vložení krystalu do první jamky, ale přikývl. „To dokážeme.“

Matčiny rty zvlnil hrdý úsměv.

„Ale co se stane?“ zeptal se Jake.

Úsměv pohasl. „Zdejší alchymie je hodně silná – ohýbá čas i prostor. Takový čin jednou provždy poškodí časovou složku, ale reakce na to… Jestli jsou Oolofovy výpočty ohledně roztažení časových a prostorových polí správné, potom…“

„Magistro Penelopo, už pojďte.“ Vojákova slova dokreslilo další zařvání pteranodona, tak silné, že jim z něj zazvonilo v uších.

Jakeova matka si ho nevšímala, přistoupila k zrcadlu a znovu přitiskla dlaně proti Jakeovým. „Mám tě moc ráda.“ Její oči se vpily do jeho. Jakeovi z návalu emocí málem podklesla kolena.

„Mami…“

Po tvářích mu stékaly slzy.

Než stačil říct něco dalšího, u ucha se mu ozvalo zabzučení. Kolem hlavy se mu plnou rychlostí prohnal moudrak, který podle všeho nechápal, že zrcadlo není vchodem do jiné místnosti. Had ale nenarazil do hladké plochy – prošel skrz a zakroužil kolem Jakeovy matky.

Ta nejdřív polekaně uskočila, ale pak užasle zalapala po dechu. „Moudrak.“ Podívala se na Jakea. „Kde jsi ho našel? Já myslela, že poslední vyhynuli už před mnoha sty lety.“

Jake však řešil důležitější otázku. „Jak se dostal k tobě?“

Matka zvedla ruku k poletujícímu hadovi. „Podle pověstí to jsou pánové času. Oolof jim přezdívá Thovtovi draci. Pohybují se v čase stejně snadno, jako ryba pluje v potoce. Víc o nich ale nikdo neví.“

Ta myšlenka Jakeově matce vnukla nápad. Sundala si z krku spletený kožený provázek, z něhož visela píšťalka z nějakého zvířecího rohu, opatrně na provázku udělala malou smyčku a přehodila ji moudrakovi přes hlavu.

Zvíře na ni zasyčelo a vycenilo zuby.

„Tiše, maličký,“ zašeptala mu a ukázala k zrcadlu. „Tak běž.“

Moudrak podrážděně mrskl ocasem a vrátil se k Jakeovi i s píšťalkou – prošel zrcadlem, jako kdyby jeho povrch nebyl o nic pevnější než dým, a uvelebil se Jakeovi kolem krku.

Jake z něj stáhl jeho břemeno a podíval se na píšťalku. Všiml si, že jsou do ní vyrytá písmenka připomínající staré severské runy.

„Co to je?“ zeptal se a zavěsil si píšťalku kolem krku.

Rozhovor však přehlušilo další zařvání. Egyptský voják se pohnul a chytil Jakeovu matku za paži. Z jeho zachmuřeného výrazu bylo zřejmé, že je připraven ji odtáhnout třeba násilím.

Nebránila se a rychle přešla k trojúhelníku. Sama si klekla k rubínovému krystalu a pokynula Egypťanovi, aby se shýbl ke smaragdovému. Ani na chvíli přitom nespouštěla oči z Jakea.

„Vrať se domů.“ Mluvila, jako kdyby chtěla vměstnat co nejvíc pokynů do co nejmenšího počtu slov. „Flétna tě pomůže ochránit. Nadchází velká válka přesahující čas. Zůstaň doma. Tvůj otec a já tě najdeme.“

Sklonila se ke kameni času. Na tvářích se jí leskly slzy. „Pověz sestře, že ji mám taky moc ráda… Stýská se mi po ní…“ Tiše vzlykla.

Jake si uvědomil, že matce nestačil říct nic o Kady, ale co mohl povědět, aniž by matku vyděsil? Je Kady ještě pořád socha, nebo oživující kouzlo dosáhlo až ke Katoru? Pokoušel se najít slova, jimiž by stručně vylíčil, co se stalo, ale pak egyptský voják vydloubl z jamky smaragdový krystal a zrcadlo potemnělo.

Jake se o něj opřel čelem a roztřásla se mu ramena. „Ne…“

Marika s Bach’uukem k němu přiskočili a zachytili ho, když sjížděl po kovovém povrchu k zemi. Oba ho objali a Marika přiložila svou tvář k jeho. Dokonce i moudrak mu jemně olízl ušní lalůček.

„Jak dojemné…“ pronesl za nimi jakýsi hlas.

Jake se otočil a vymrštil se na nohy.

Do místnosti vstoupil Kree, následovaný černě oděnými kněžími. V oku na jeho čele planul oheň. Teprve teď si Jake uvědomil, že zvuky bitvy před pyramidou utichly. Jako na stvrzení této skutečnosti oznámilo vítězoslavné zařvání pteranodona konec odvěké bitvy.

A Jake a jeho přátelé prohráli.

32. kapitola

ČAS A PROSTOR

Jake se dal do pohybu. Setkání s matkou jím otřáslo do hloubky duše, ale teď v něm vzkypěla zlost. Vytrhl z jamky nejbližší krystal – ten safírový. Od kamene k němu přeskočila jiskra energie, z níž Jakea zabrněla celá paže. Moudrak překvapeně ztuhl a rozzlobeně zasyčel. Pak se odrazil od Jakeova krku do vzduchu – a zmizel.

Jake mu to nehodlal vyčítat. Sám by udělal totéž, kdyby mohl.

Místo toho vykročil z trojúhelníku a výhrůžně pozvedl krystal. Slyšel, jak se krystalová koule nad ním se skřípáním zastavuje.

„Ustupte!“ vykřikl.

Kaovi kněží ho neposlouchali a dál se blížili s tasenými meči.

„Stát!“ rozkázal Král lebek v Kreově těle.

Řada černých rouch se zastavila, jako kdyby narazila do neviditelné stěny. Kree prošel mezi nimi a pokračoval k Jakeovi.

Jake mávl na svoje kamarády. „Pootočíme kameny,“ zasykl na ně potichu. „Honem.“

Marika s Bach’uukem se vrhli k vrcholům trojúhelníku a každý popadl jeden kámen času. Jake slyšel zapraskání energie. Mohutná koule nad jejich hlavami pohasla a stíny v místnosti se ještě prohloubily. O to jasněji však zářily černé plameny v oku na Kreově čele.

„Taková pošetilost…“ zaskřípal hlas Krále lebek.

Marika a Bach’uuk se přesunuli k sousedním vrcholům a pokusili se kameny vtlačit do jamek, ale bránila jim v tom ona odpudivá síla. Marika udýchaně zápasila s kamenem, Bach’uuk zlostně bručel.

Krystalové srdce nad obloukem zareagovalo, jako kdyby dostalo elektrický šok. Trhlo sebou a zasršely z něj jiskry. Všechny tři koule se divoce roztočily, ale nikoliv hladce – skřípaly jako nehty přejíždějící po školní tabuli.

Král lebek si toho nevšímal a rozpřáhl paže. Po celou dobu se jeho černé oko upíralo na Jakea. „Opravdu tak lehce zpečetíš osud těch, které miluješ?“

Jake se ohlédl na Mariku.

„Ne těch, kteří jsou tady…“ Kalverum Rex ukázal k zrcadlu. „Ale těch ztracených v dávné minulosti.“

Jake pochopil. Král lebek hovořil o jeho rodičích.

Kree natáhl ruku k Jakeovi a rozevřel dlaň. „Dej mi ten kámen… i já složím přísahu.“

„Jakou přísahu?“

„Neposlouchej ho, Jakeu,“ varovala ho Marika stísněně.

Jake k ní zvedl dlaň ve stejném gestu jako před chvílí jeho matka a postoupil kupředu, aby si poslechl, co mu chce Král lebek nabídnout.

„Alchymie toho zrcadla otvírá všechny cesty, které na světě jsou. Dej mi ten kámen a já tě nechám vyjít po první z nich, abys přivedl domů svou rodinu a navždy unikl hrůzám téhle země.“

„To… to můžete?“ zeptal se Jake a udělal další krok.

„Můžu… a nejen to.“

Jake zaváhal a bojoval s rostoucím vztekem.

Tohle všechno by mohlo být minulostí.

„Ale jestli odmítneš, poznáš utrpení, jakému není rovno… Začnu s tím Římanem, kterého mám nahoře na palubě.“

Jake si představil svého kamaráda. „Pindor je na vaší lodi?“

„A s ním mnoho dalších…“

Takže vzbouřenci prohráli. Pindor i ostatní jsou opět v zajetí. Jake pozvedl safírový kámen. Jestli odevzdá ty krystaly a odejde, dostane to, co chce…, a jeho přátelé budou žít. Vypadalo to jako snadné rozhodnutí. Pomyslel na svou matku, otce a Kady.

Otřel si slzy z tváří.

Král lebek k němu přistoupil blíž. Už byl jen pár kroků od Jakea. „Čas slz může skončit.“

Jake se podíval na svou vlhkou dlaň. „Někdy jsou slzy dobré. Umožňují vám poznat, co je ve vašem srdci.“ Vzhlédl k planoucímu oku. „A taky jsou slané.“

Přehodil si krystal do dlaně mokré od slz, klekl si a udeřil kamenem o podlahu.

„Ne!“

Jake chtěl být Králi lebek co nejblíž. Kreovým tělem probíhala natolik mocná alchymie, že bylo třeba toho démona zasáhnout plnou silou kamene času.

Slané slzy krystal nabily energií, která se nyní rozšířila po kamenné podlaze, vyhladila staré omšelé povrchy do vysokého lesku a opravila všechna poškození, jež vznikla stářím. Šipka pod modrým krystalem mířila doleva, a ukazovala tedy zpátky do minulosti.

Král lebek se dal na útěk, ale Kree nebyl dobrá loutka. Někde v nitru zřejmě mistr Kaovy krve zpanikařil a pokoušel se získat vládu nad svým tělem. V důsledku dvou svářících se vůlí se zapotácel a upadl na zem – přesně v okamžiku, kdy se přes něj přelila vlna.

Namáhavě se postavil a otočil se k Jakeovi. Na jeho tváři se vyhladily vrásky. Černé oko na čele zasvítilo nenávistí, která pálila i na dálku.

„Najdu tě… Budeš křičet o milost…“

V dalším okamžiku oko zmizelo – Kreova tvář se vrátila do stavu před jeho vytetováním a spojení s Králem lebek se přerušilo. Kree vytřeštil oči – vrátil se do svého těla. S hrůzou se podíval na Jakea. Zaječel a zakryl si tvář, ale jeho ruce i celé tělo se rychle zmenšovaly. Během několika vteřin se ztrácel ve svém rouchu a máchal pažemi, jako kdyby se topil.

A možná to byla pravda: topil se v řece času.

Mladický výkřik se proměnil v dětský pláč.

Jake zvedl kámen z podlahy a narovnal se.

K plačícímu Kreovi se přidali další. Po celé místnosti naříkali v postýlkách z černých plášťů novorozenci.

Jake se otočil – měl strach o Mariku a Bach’uuka. Ale přesně jak očekával, jeho kamarády ochránily druhé dva krystaly, stejně jako předtím jeho samotného ochránil před účinkem rubínového kamenu krystal smaragdový.

Obří krystalové srdce nadále praskalo a divoce rotovalo. Zdálo se, že tři koule se každou chvíli rozpadnou a vyletí do místnosti.

Jakeovi nezbývalo moc času.

Vrátil se k trojúhelníku, klekl si a začal vtlačovat safírový kámen do poslední jamky. Všichni tři museli vynakládat obrovské úsilí, ale společně se jim přece jen dařilo překonávat odpudivou sílu. Krystaly se milimetr po milimetru blížily k bronzovým jamkám.

Konečně odpor povolil, jako kdyby neznámá síla naráz vzdala svůj boj, a kameny času s kovovým cinknutím přistály v prohlubních.

To však nebylo všechno.

Místnost rozechvěl ohlušující zvuk, jako kdyby do krystalového gongu udeřilo obří kladivo. Všem třem se zježily vlasy.

Jake si sedl na paty a vzhlédl – z krystalového srdce vyletovaly jiskry modrého ohně a vyplňovaly celý dóm.

„Rychle ven!“ vykřikl a začal pozpátku lézt k východu, aniž spouštěl oči ze stropu.

Byl příliš pomalý.

Krystal znovu nasál vířící oheň a rozzářil se jako slunce, tak jasně, že si Jake musel zastínit oči. Ani tak obrovský kámen nedokázal vstřebat tolik energie. Jiskry se slévaly do oblouku a znovu proměnily kov v zrcadlo, v němž se střídaly jednotlivé výjevy tak rychle, že je lidský zrak nedokázal postřehnout. Kov se pod náporem energie rozechvěl.

Jake cítil, jak mu v prsou vzrůstá tlak. Zadržovaná síla se chystala uvolnit.

„K zemi!“ vykřikl a mávl na své kamarády.

Když se odvracel, v zrcadle na zlomek vteřiny zamrzl jeden obrázek: byla to jeho vlastní tvář, zvětšená k nepoznání a s očima planoucíma černým ohněm. V další chvíli výjev zmizel. Jake se podíval na Mariku a Bach’uuka. Ti už leželi tvářemi k podlaze, takže si ničeho nevšimli.

Zoufale je napodobil a zakryl si hlavu pažemi.

Co to znamenalo? Byla to budoucnost, nebo varování?

Všechny další myšlenky odvála exploze – rázová vlna je posunula o metr dál, ale vzápětí se přehnala a nechala po sobě jen dětský pláč.

Jake se překulil na záda. Krystalové srdce se klidně otáčelo a mírně zářilo, zato oblouk se zčásti zhroutil k zemi. Kameny času v trojúhelníku dosud zářily, ale roztavily se a spekly s podlahou.

„To není možné,“ zašeptala Marika a vstala.

Jake její úžas plně chápal. V zrcadle se objevil známý pohled na široké nádvoří zalité úplňkem měsíce, s hradem v pozadí a uprostřed s obřím stromem.

„To je Kalakryss v Kalypsu,“ řekla Marika.

Všichni vyběhli k zrcadlu. Co jim ukazuje? Marika k němu dospěla jako první a zvedla paže, aby se o něj zastavila. Místo toho proběhla zrcadlem na nádvoří.

Ohromeně se zapotácela a otočila se kolem dokola. „Jsem doma,“ vydechla šťastně.

„Jak to?“ zeptal se Jake a zamával rukou v místě, kde kdysi stálo zrcadlo. Nic tu nebylo.

Bach’uuk si povzdychl. „Čas se rozbil.“

Jake se zadíval na svého kamaráda. Bach’uuk na něj vrhl pohled, jako kdyby odpověď byla nabíledni. Jake se zamračil a vzpomněl si na matčina slova.

Zdejší alchymie je hodně silná – ohýbá čas i prostor. Takový čin jednou provždy poškodí časovou složku.

Jakeovi začínalo svítat – nebo v to aspoň doufal. Zřejmě poškodili atlantský mechanismus tak, že ztratil kontrolu nad časem. Ale jak Jakeova matka říkala, zrcadlo ohýbalo čas i prostor. Měli před sebou bránu vedoucí na nádvoří Kalakryssu. Most v čase se rozbil a veškerá energie krystalového srdce se vybila na výstavbu mostu v prostoru.

Vznikla zkratka do Kalypsa.

„Ale proč tam?“ zahučel Jake.

Bach’uuk pokrčil rameny.

Bylo to proto, že z Kalypsa pocházela Marika s Bach’uukem? Nebo Oolof – při vědomí, že přijdou lidé z Kalypsa – nastavil kameny tak, aby otevřely cestu právě tam?

Jake předpokládal, že se pravdu nikdy nedozví.

Ohlédl se na kameny času. Podle toho, jak se roztavily a spojily s podlahou, se zřejmě tato brána otevřela jednou provždy, nastálo.

Marika se radostně vrátila.

Vtom k nim dolehlo troubení rohů. Všichni se otočili k východu z pyramidy. Na chvíli pozapomněli, že kolem nich probíhá válka. Královský křižník se vznášel ve vzduchu, takže ho kouzlo safírového krystalu nemohlo zasáhnout. Před pyramidou na ně pořád čekala nepřátelská bitevní loď.

Ozvalo se další troubení.

Co se tam děje?

Jake se obrátil k Marice. „Dojdi pro svého otce a spusť poplach.“

Představil si, jak se bránou do Kalypsa hrne vojsko nepřátelských Egypťanů.

„Pojď,“ pokynul Bach’uukovi.

Společně proběhli chodbou k východu. Jake se zastavil na prvním stupni. Nad náměstím se opravdu pořád vznášel královský křižník, osvětlovaný plameny mnoha pochodní. Teď ho však obklopovalo sedm menších plavidel.

Posádka královského křižníku začala odhazovat zbraně přes zábradlí; ty s řinčením dopadaly na kamennou dlažbu. Z okolních lodí se rozezněl vítězoslavný pokřik.

Do schodů na pyramidě stoupal oddíl mužů, vedený známou postavou.

„Džere!“ zvolal Jake.

Džer byl zkrvavený a měl potrhané šaty, ale zvedl paži a unaveně je pozdravil mečem. Vzpoura v Katoru tedy nakonec zřejmě uspěla a vzbouřenci se okamžitě vydali na pomoc sem.

Jake jim vyběhl naproti. Zajímalo ho, jak všechno proběhlo, ale ještě větší starosti si dělal o Kady.

Džer mu to zjevně viděl na očích. Položil mu ruce na ramena a zadíval se na něj. „Tvoje sestra je v bezpečí. Sochy se probudily k životu a zvrátily průběh bitvy. Celý Kator slaví.“

Jakeovi, který dosud fungoval na čistý adrenalin, se podlomila kolena a ztěžka dosedl na schod. Bylo třeba tolik si toho říct a vysvětlit, ale teď potřeboval chvilku na tiché díkuvzdání.

Ta mu však nebyla dopřána.

Do schodů stoupaly další dvě postavy.

„Z cesty.“ Takovým tónem mohla mluvit jen princezna.

Džer ustoupil a nechal Nefertiti projít. Vůbec nevypadala jako příslušnice královské rodiny. Drápy harpyjí jí rozdrásaly šaty na cáry, jedno oko měla napuchlé a po tváři se jí táhlo několik drápanců. Zřejmě vystoupila z křižníku, jakmile se jeho posádka vzdala. Zastavila se krok před Jakem a s rukou opřenou v bok se na něj zahleděla.

„Jsem ráda, že aspoň někdo umí plnit královské pokyny.“ Vděčně se na Jakea usmála. „Jako odměnu ti vracím tvého přítele. A děkuji, žes mi ho půjčil.“

Otočila se k Pindorovi. Římský chlapec kulhal a nebyl na tom o nic líp než ona, ale když mu princezna podala ruku, šťastně se zazubil.

Zdálo se, že se skamarádili.

Pindor vystoupil na schod za Nefertiti. Nebylo to snadné, protože nesl těžký náklad: pod paží měl obrovské hnědé, červeně kropenaté vejce.

Všiml si, že se na ně Jake tázavě dívá, a vysvětlil: „Našel jsem ho dole na náměstí.“

Jake si uvědomil, že kouzlo vracející čas dosáhlo až před pyramidu. Pteranodon se vrátil do vejce.

Pindor ho namáhavě pozvedl.

„Mám hlad jako vlk,“ dodal.

Jake se usmál. Některé věci se nemění, ať se člověk v čase či prostoru ocitne kdekoliv.

„Brzy bude svítat,“ poznamenal Pindor přes kručení vlastního žaludku. „Napadlo mě, že si ho uvařím.“

Jake vstal, oprášil si kalhoty a poplácal přítele po rameni. „To je výborný nápad.“

33. kapitola

POSLEDNÍ PROROCTVÍ

O týden později v obou zemích proběhla velká oslava.

Na obloze zářilo slunce a Jake se procházel po nádvoří Kalakryssu mezi zástupci obou světů. Ozývalo se troubení rohů i bubnování doprovázené brnkáním na loutny a lyry. Hradby byly vyzdobeny gobelíny z Kalypsa i Dešretu. Stoly se prohýbaly pod nejvybranějšími lahůdkami, protože kuchaři z obou zemí soupeřili o to, kdo se ukáže v nejlepším světle.

Vedle schodů do hradu seděli na vyvýšeném stupínku členové Rady starších spolu s družinou faraóna Neferhotepa. Starý král se postupně uzdravoval, ale pořád byl zesláblý – museli ho sem donést v křesle s polštáři. Jake sledoval, jak si s ním povídá Pindorův otec, starší Marcelus Tiberius. Bude třeba probrat ještě plno věcí, než se obě země skutečně poznají, ale jednalo se o dobrý začátek.

O kousek dál se na stupínku smáli Džer s Astrid Ulfsdottirovou. Zdálo se, že Džera vikinská starší velice zaujala, a ona se zase nemohla nabažit dítěte, které se vrtělo v Džerově klíně. Džer se rozhodl, že svého bratrance vychová osobně. Napodruhé snad z Krea vyroste lepší člověk. Džer s ním měl momentálně plné ruce práce a už dřív vysvětlil Jakeovi proč.

Chudáček Kree má bolesti. Prořezávají se mu zuby.

Jake na něj nehodlal plýtvat soucitem.

Dorazil k provizornímu tanečnímu parketu, který byl na části nádvoří vyhrazen provazy. Hudebníci z obou zemí se střídali v hraní a od hradeb se ozvěnou odrážel hlasitý smích vyvolávaný tím, jak se tanečníci pokoušeli zvládnout kroky neznámých tanců. Teď právě poskakovali na jedné noze do rytmu ryčné písně, která Jakeovi matně připomínala skotské nápěvy.

Všiml si Pindora, který měl na sobě svou obvyklou římskou tógu, ale nazdobil ji koženými střapci a bronzovými medailemi včetně té, která ho označovala za člena městské jízdní hlídky. Zjevně se snažil udělat dojem na svou taneční partnerku – i když většinu času trávil tím, že si při poskakování jednou rukou přidržoval lem tógy, aby se mu nevyhrnovala příliš nahoru.

Jeho partnerce to podle všeho nevadilo – Nefertiti se s úsměvem učila taneční kroky. Když uviděla Jakea, její úsměv se ještě rozšířil. Nalíčila si tvář v pravém egyptském stylu, ale zároveň si oblékla přepychový lovecký úbor s odpovídajícím pláštěm.

Její úsměv však nebyl určen Jakeovi.

Jake ucítil, jak mu někdo klepe na rameno, a otočil se.

Krok před ním ostýchavě stála Marika v dlouhých bílých šatech s krátkou vyšívanou vestou. Volně rozpuštěné černé vlasy jí dosahovaly do poloviny zad a kolem krku měla zavěšený nefrit ve tvaru jaguára. Na slunečním světle se kámen leskl zelení stejného odstínu jako její oči.

Jake oněměl. „Mariko…,“ vykoktal pouze.

Marika se zarděla.

„Tak už ji požádej o tanec,“ ozvalo se za ním podrážděně.

Jake se ohlédl. Pozorovala ho Kady s paží kolem Pindorova staršího bratra Heronida. Ti dva strávili většinu uplynulého týdne tím, že se po dlouhé době odloučení znovu sbližovali, což zahrnovalo mnoho polibků.

Jake ale věděl, že římský mladík není jediným důvodem, proč se Kady držela stranou. Po návratu do Katoru jí Jake celý večer vysvětloval, co se stalo. Většinu vyprávění věnoval setkání s matkou. Kady ho přiměla, aby zopakoval všechna slova i gesta jejich krátkého shledání. Celou dobu plakala, zpola štěstím a zpola zklamáním.

„Proč ty, a ne já?“ zasténala nakonec a zakryla si tvář dlaněmi.

Na to Jake neměl odpověď, ale nakonec si oba uvědomili krutou pravdu. Výjev v Thovtově zrcadle byl starý několik staletí. Jake možná hovořil jen s matčiným duchem.

V dalších dnech se mu Kady odcizila, snad proto, že jí jeho přítomnost příliš bolestně připomínala matku. I teď Jake viděl v jejích očích záblesk smutku a závisti kvůli tomu, že prožil něco, co ona ne. Netušil, čím by měl Kady ukonejšit.

Přesto ho objala a přitiskla svou tvář k jeho. „Zatanči si,“ řekla mu s nepatrným, smutným pousmáním. „Prostě si zatanči.“

Chytila ho za ramena a otočila ho zpátky k Marice.

Nic jiného se asi teď opravdu dělat nedalo.

Nabídl Marice rámě a ona se do něj zavěsila.

Hudba zvolnila do tiché písně plné naděje. Odvedl Mariku na parket a začal se točit v pomalém rytmu melodie.

To bylo vše, co teď mohl udělat.

O několik hodin později, za hluboké noci, někdo zaklepal na dveře pokojů, které Jake sdílel se svou sestrou.

Jake se probudil ze sna, v němž mu oči chrlily černé plameny, které pohlcovaly vše, čeho se dotkl. Prudce se posadil na posteli a opatrně se dotkl tváře. Oči měl pořád na svém místě.

Aspoň tohle bylo v pořádku.

Noc co noc ho trápila stejná noční můra a Jake věděl proč. Nikomu neřekl o výjevu, který zahlédl v Thovtově zrcadle: o svém obličeji s očima planoucíma černým ohněm. Možná to nic neznamenalo; snad se mu to uprostřed okolního chaosu jen zdálo. V každém případě považoval za nejlepší, aby si vše nechal pro sebe. I tak ho ten výjev trápil.

Při dalším zaklepání, tentokrát hlasitějším, se Jake vykulil z postele a zamířil jen v dlouhých trenýrkách a ponožkách ke dveřím. Jeho ložnice ústila do společné místnosti, do které právě ze svého pokoje vycházela Kady.

„Kdo nás takhle pozdě budí?“ zeptala se.

Její otázka zřejmě dolehla až za dveře. „To jsem já…, Šadúf.“

Jake zamračeně otevřel a do pokoje vpadl Nefertitin strýc. Měl na sobě zaprášený plášť, ze kterého se při každém kroku sypal písek. Konečně si oholil plnovous – tím vyšlo najevo, jak moc je podobný svému staršímu bratrovi. Jeho oči se však dosud úplně nezbavily šíleného lesku.

„Co se děje, Šadúfe?“ obrátila se na něj Kady.

Starce něco zjevně rozrušilo. Přistoupil ke stolu a položil na něj svitek papyru. „Jdu rovnou sem,“ řekl. „Bylo mi jasné, že vy dva byste to měli vidět jako první.“

Jake a Kady přistoupili k Šadúfovi, každý z jedné strany.

„Byl jsem na poušti,“ pokračoval stařec. „Bádal jsem v Prasklinách.“

Jake věděl, že Šadúf teď tráví většinu času v terénu. Po dvou letech v Kreově žaláři se nechtěl zdržovat mezi zdmi ani o vteřinu déle, než musel. Navíc ho odjakživa lákaly písky kolem Anch Tavy a krystaly, které se v nich daly najít.

„Rozložil jsem si deku ve stínu útesů, ale krátce po východu měsíce jsem od skalní stěny zaslechl škrábání.“ Podíval se na Jakea a Kady. „Od stěny, na které je proroctví Lupi Piniho.“

Jake střelil pohledem po Kady. „Slova, která zapsala mamka…“

„Ano, ano, správně,“ zadrmolil Šadúf. „Když jsem ale došel ke skále, našel jsem na ní vyryté nové znaky. A zrovna přibývaly další, jeden tah po druhém.“ Při té vzpomínce vykulil oči. „Objevovaly se přímo pod starým proroctvím.“ Ukázal na svitek. „Nové proroctví…, ale nedokázal jsem ho přečíst, tak jsem ho obkreslil a přinesl vám.“

„Proč nám?“ podivila se Kady.

Vzrušeně se k nim otočil. Přímo z něj sálala touha, aby ho pochopili. „Je to nové proroctví. Nové proroctví Lupi Piniho.“ Stařec kývl na Jakea.

„Vy si myslíte, že nový vzkaz napsala naše matka?“ zeptal se Jake.

„Samozřejmě. Kdo jiný?“

Jake se s bušícím srdcem podíval na Kady a oba se sklonili ke stolu.

„Ukažte nám to,“ řekl Jake.

Šadúf horlivě přikývl a rozvinul svitek. Na papyru byla načmárána tři slova.

„Dal jsem si záležet, abych ty znaky překreslil co nejvěrněji,“ poznamenal Šadúf. „Vypadalo to, že je autor psal ve spěchu a možná i ve strachu.“

Kady se obrátila na Jakea. „Je to anglicky. Mohla to vážně napsat mamka? Jako vzkaz z minulosti?“

Jake si představil matku, jak utíká po pádu Anch Tavy, ale uvědomuje si, že jim měla ještě něco sdělit. Něco takového mohla udělat jedině tak, že se vrátila ke skalám a doplnila svůj starší vzkaz o nová slova, která překlenula staletí a objevila se na povrchu útesu.

Podle neurovnaných písmen, která se vůbec nepodobala obvyklému úhlednému rukopisu Jakeovy matky, je musela opravdu psát v časové tísni.

„Určitě je to důležité,“ zamumlal.

Sáhl si ke krku a vytáhl dárek od matky: píšťalku ze zvířecího rohu. Přimhouřil oči, aby si prohlédl miniaturní zlatá písmena.

Očividně se jednalo o severské runy. Jake už je prozkoumal, jak mohl s momentálně dostupnými zdroji nejlépe. Dokonce se obrátil na bornholmské Vikingy, ale uvízl ve slepé uličce. Starší Ulfsdottirová mu řekla, že je to nesmyslný blábol, ale možná byl nápis vyhotoven písmem, jež Vikingové z Kalypsa neznali. Jediná drobnost, která dávala smysl, byla velká runa uprostřed. Znovu se na ni zahleděl.

Tato runa se nazývala algiz a představovala pozvednutý štít. Připomněl si matčina slova: flétna tě pomůže ochránit.

Podíval se znovu na svitek.

„Pozor na Lokiho,“ přečetl nahlas a významně se podíval na Kady. „Loki byl severský bůh lsti a klamu.“ Zvedl píšťalku. „Tohle nám mamka dala. Píšťalku se severskými runami. Nemůže jít o náhodu.“

„Co se nám snaží sdělit?“ zeptala se Kady.

„Nevím. Určitě spěchala a víc toho napsat nestačila. Ale taky mi řekla, abych se vrátil domů. Možná bychom ji měli poslechnout. Jestli to máme rozluštit, budu se muset poradit s odborníky na severské runy a jazyky.“

„Takže se chceš vrátit domů?“

Jake pomalu přikývl.

„Kdy?“

Od dveří promluvil starý, chraptivý hlas. „Musíte odejít dřív, než dnes v noci zapadne měsíc.“

Všichni se ohlédli. Ve dveřích se opíral o hůl starší kmene Urů. Jeho oči se ukrývaly ve stínu výrazných nadočnicových oblouků.

Po jeho boku stál Bach’uuk, který vzápětí vkročil do místnosti. „Magistr Mer’uuk se sešel s našimi jasnovidci, kteří sní v dlouhém čase.“

Urský starší přikývl. „Ve velké řece se něco hýbá a jde to po tobě, Jakeu Ransome. Musíš odtud odejít, než bude pozdě. Kvůli nám všem.“

Kady chytila Jakea za paži.

Jestli Jake nad svým rozhodnutím ještě váhal, Urova slova rozptýlila poslední pochyby. Urové byli prvním kmenem, který přišel na Pangaeu. Žili ve stínu Kukulkánova chrámu déle než kdokoliv jiný a jedinečně se vyladili na energii atlantské technologie. Dokonale vnímali plynutí času.

Když říkali, že je načase odejít…

O hodinu později na kamenného hada stočeného na vrcholu Kukulkánova chrámu ještě stále dopadal měsíční svit. Jake stál se svou sestrou a Mer’uukem na horním stupni pyramidy.

Bach’uuk je doprovodil Posvátným lesem a stál na stráži u úpatí schodů. Jake už se s ním rozloučil, ale neměl čas budit Pindora a Mariku. Měsíc měl každou chvíli zapadnout. Sotva se s Kady stihli obléknout.

Stejně, co bych jim řekl?

I s Bach’uukem se mu loučilo těžko – po posledním objetí od něj odcházel s vlhkýma očima. Doufal, že dodrží svůj slib.

Zase se uvidíme.

„Vezmi mě za ruku,“ pokynul mu Mer’uuk.

Jake sevřel starcovy prsty a druhou rukou chytil Kady. K průchodu štítem, který chránil srdce chrámu, potřebovali magistra. Když překračovali práh, Jake cítil po celém těle mravenčení.

Mer’uuk zůstal hned za vchodem a opřel se o hůl. „Odtud se musíte vydat po své cestě sami.“

Jake přikývl. Minule se domů dostali náhodou, ale dnes už věděl, co má udělat.

„Pojď,“ řekl Kady.

Mlčky prošli klesající chodbou a místností s krystalovým srdcem Kukulkánu. Jake se tu nezastavoval. Sotva si všiml obří koule, která jim rotovala nad hlavami jako dvojče té z Anch Tavy, a vydal se další chodbou do spodní místnosti.

Tato komnata byla menší, stěny zdobily mapy Pangaey a na podlaze ležel zlatý mechanismus, který vypadal jako kříženec mayského kalendáře a útrob nějakého orloje. Jake překročil dvojici zlatých ozubených kol zasazených do sebe a z jejich středu se rozhlédl. Už od chvíle, kdy poprvé spatřil pteranodona Krále lebek před pyramidou, měl pocit, že mu uniká něco zásadního.

Kady se k němu připojila. Poznala, že o něčem přemýšlí. „Co je?“

Jake si nechával všechno projít hlavou. Jednalo se o stejně ošidnou hádanku, jako byly ty z řeckých bájí. A i tahle se točila kolem času a vystupovala v ní sfinga.

„Ten pteranodon,“ začal Jake a otočil se ke Kady. „Pořád se snažím pochopit, jak mohl zamrznout v čase v dávné minulosti.“

„A před týdnem se stát omeletou pro tvého kamaráda,“ dodala Kady a nakrčila při tom pomyšlení nos.

„Kalverum Rex přiletěl na tom samém zvířeti, když zaútočil na zdejší údolí,“ vysvětlil Jake. „Takže aby mohl zamrznout v Anch Tavy, musel s ním odcestovat do minulosti až po porážce v Kalypsu. Vydal se do Anch Tavy hledat novou zbraň a možná ho něčím přilákala naše mamka. Jiná posloupnost událostí nedává smysl.“

Vybavil si matčina slova.

Nadchází velká válka přesahující čas.

„A mamka ho zastavila i tam,“ řekla Kady hrdě.

Jake přikývl. „Král lebek unikl, ale jeho jezdecké zvíře zamrzlo v čase. Jestli se nepletu a Kalverum Rex přijel do Anch Tavy kvůli mamce, znamená to, že mamka musí být naživu a pořád je několik kroků před ním. Taky to ale znamená, že ona i táta můžou být kdekoliv a v kterékoliv době.“

„Jak je tedy najdeme?“

Jake nahmatal kapesní hodinky. „Nejdřív se vrátíme domů.“

Kady se zdráhavé ohlédla k východu. Dalo se snadno poznat, co si myslí. V tomhle světě našli matku a teď ho opouštějí.

Jake ji vzal za ruku. „Mamka a táta někde jsou, ztraceni v čase. Ale já je cítím. Ne tam, ale tady.“

Sevřel jí prsty.

Kady mu stisk oplatila.

„Najdeme je, Kady. Ať jsou kdekoliv, nejsme jim o nic blíž tady než na Ravensgate.“

Zadívala se mu do očí, zhluboka se nadechla a přikývla, tentokrát s větším odhodláním.

Jake volnou rukou zvedl otcovy kapesní hodinky, které si vzal ze záhybů Kreových šatů. Doufal, že se domů dostanou stejným způsobem jako minule. Zasunul nehet pod šroubek, jímž se hodinky natahovaly, ale zároveň také nařizovaly.

Podíval se na Kady, jestli v její tváři nezůstávají nějaké stopy lítosti.

Podrážděně si povzdychla. „Tak už dělej.“

Jake poslechl.

Nehtem povytáhl šroubek a obří kola kolem nich se začala otáčet – nejprve pomalu, ale postupně zrychlovala, až se slila ve zlaté šmouhy.

Pod nohama se jim začala dmout mocná síla.

Jake pevně sevřel sestřinu ruku. „Drž se.“

Vtom svět vybuchl a vystřelil je ve sloupu světla vzhůru. Místnost zmizela a o vteřinu později přistáli v jiné.

Ještě chvíli se drželi za ruce, aby neupadli.

„Na tohle si nikdy nezvyknu,“ řekla Kady. Jakmile našla ztracenou rovnováhu, vymanila se z Jakeova sevření a rozhlédla se.

Vrátili se do New Yorku, do Amerického muzea přírodních dějin, a stáli ve zrekonstruované egyptské hrobce. Všude kolem tlumeně zářily vystavené artefakty. Z rohu se na ně mračil Anubis se šakalí hlavou. Uprostřed hrobky dosud ležela ohavná mumie s drápy a kožnatými, vyschlými křídly.

Jake už měl grakylů dost – mumifikovaných i živých.

„Pojďme odsud,“ řekl.

„To je ta nejchytřejší věc, jakou jsi v poslední době pronesl.“

Vyběhli k východu.

Před hrobkou vrazili do Morgana Drummonda. Voda z kelímku mu vyšplíchla na oblek. „Dávejte pozor,“ napomenul je mrzutě a smetl z kravaty kapky vody. Loupl očima po Kady. „Na někoho, kdo právě omdlel, jste docela čiperná, mladá dámo.“

Jake s Kady si vyměnili pohledy. Zde neuběhl žádný čas – jako posledně. Když Kady předstírala mdloby, Morgan se vydal pro trochu vody.

„To bude určitě tím, že sportuju,“ odpověděla Kady a odspěchala.

Morgan se zamračil na Jakea, který jen pokrčil rameny a vydal se za sestrou. Cestou vyzvedli strýčka Edwarda.

Strýc se jich zmateně zeptal: „My odcházíme?“

„Už jsme toho viděli dost,“ zavolal Jake přes rameno, aniž se zastavil.

„To si piš,“ souhlasila Kady.

Edward se podíval na hodinky. „Je to teprve pět minut.“ Vykročil za nimi. „A cesta sem trvala dvě hodiny.“

Morgan si povzdychl. „Děti.“

Večer se Jake vrátil do svého pokoje na Ravensgate. V pohodlí domova se mu události posledních dnů jevily jako sen; kdyby však někdy pochyboval o tom, že se skutečně odehrály, stačilo, aby sáhl na píšťalku, jež mu visela kolem krku.

Přešel od stolu k posteli. Už dřív jeho pokoj díky zkamenělinám, nářadí potřebnému k vykopávkám a různým mapám připomínal výstavní síň kuriozit, ale teď se hlavním námětem staly staré severské památky. Na posteli měl vyskládané nejnovější přírůstky do sbírky: knihy a časopisy o severském bájesloví, pojednání o runách a dějinách Vikingů. Jake se chystal co nejdřív ponořit do studia, ale na posteli právě seděla Kady.

Zaklepala kloubem prstu na jednu hromádku. „Myslíš, že nám tyhle bichle pomůžou najít mamku a tátu?“

„Někde začít musíme. Mamka říkala, abychom se vrátili domů.“ Mávl rukou po pokoji. „Tak jsme tady.“

Kady se zamračila. „Ale taky říkala, abychom tu zůstali.“

Jake pokrčil rameny. „Možná jsem ji neslyšel úplně správně.“

Kady se mu zadívala do očí a usmála se. „Občas jsi chytřejší, než vypadáš.“

Vstala, pohladila ho po vlasech a zamířila ke dveřím. „Tak se pusť do čtení, profesůrku… Až se příště přesuneme na Pangaeu, nechci, aby mě někdo zase proměnil v kámen.“

„Ale co budeš dělat ty?“

Otevřela dveře a vykročila na chodbu. „Na internetu jsem viděla úžasnou bundu. Chci se podívat, jestli ji mají v mé velikosti.“

Rázně za sebou zabouchla dveře a odešla.

Jake měl sto chutí si povzdychnout, ale Watson ho předběhl. Starý baset se na svém pelíšku líně protáhl, smutně potřásl hlavou a začal se přesunovat do jiné pohodlné polohy – když tu našpicoval uši.

Zvedl hlavu a zadíval se na Jakea, jako kdyby právě zachytil pachovou stopu králíka… a navíc králíka, který se mu moc nezamlouvá. Poodhrnul pysky a zavrčel.

Jake se překvapeně zaklonil. „Watsone, co to…“

Vtom mu něco zabzučelo u ucha a kolem tváře mu prosvištěla zelená šmouha, která se zastavila ve vzduchu, zlostně se stočila a zasyčela dolů na Watsona.

No skvělé… prostě skvělé…

Zdálo se, že v čase neodcestovali jen Jake s Kady. Jake se podíval z rozzlobeného moudraka na vrčícího psa. Nakonec vstal. Pro dnešek už mu to stačilo.

„Přestaňte. Oba.“

Pes i had se na něj provinile ohlédli.

Jake si zase sedl a zahleděl se na moudraka.

Jak to vysvětlím ostatním?

Had se k němu přiblížil se svěšenou hlavou, jako kdyby vycítil jeho náladu. Přišel k němu i Watson a položil mu packu na koleno.

Jake si vzdychl. Nedokázal se na ně zlobit dlouho. Pohladil psa po hlavě a opatrně zvedl prst k okřídlenému hadovi. Čekal, že ho moudrak kousne, ale místo toho mu špičku prstu olízl malý mrštný jazýček.

Moudrak se mu uvelebil kolem krku jako šála, složil křídla a přitiskl mu hlavu pod bradu. V tichu místnosti Jake slyšel jeho spokojené broukání připomínající předení levhartího kotěte.

Watson mu vylezl do klína a opatrně hada očichal. Pak pomalu zavrtěl ocasem – pomalu se smiřoval s novým obyvatelem.

Jake si vzpomněl, co nedávno říkal Marice.

Umím to se zvířaty.

Usmál se. Ať už z toho vzejde cokoliv, má na krku moudraka. A to doslova. Povzdychl si a zašeptal svému novému společníkovi: „Vítej do rodiny, mrňousi.“

Ve společnosti svých dvou kamarádů sáhl pro první knihu z hromady. Bylo načase, aby se pustil do práce.

PŘEVOD

ATLANTSKÉ ABECEDY DO LATINKY

Překlad nápisu ze strany 41:

To vás ve studnách času svede všechny dohromady.

Překlad nápisu ze str. 139:

Čas je plynoucí řeka, ale podobně jako vodu ho svazují skály a ohýbají kameny.

Rubín ho proměňuje v led. Smaragd ho urychluje. Safír obrací jeho tok. Jejich součinnost rodí nové řeky.

AUTOROVA POZNÁMKA

Doufám, že vás čtení o nejnovější výpravě na Pangaeu bavilo tak, jako mě bavilo o ní psát. Na vyprávění příběhů je skvělé, že se na několik měsíců stávám Jakem Ransomem a prožívám s ním jeho dobrodružství: prchám žhavou pouští, cítím ve tváři vítr na palubě Šuova dechu a procházím dávno opuštěnými rozvalinami.

Psaní takového příběhu mi umožňuje cestovat v čase i prostoru. Jak mnozí z vás možná vědí, jsem vášnivý sběratel všech starých a zvláštních věcí. Právě teď, když píšu tyto řádky, mám na stole úlomek čelisti z tyranosaura (včetně zubů), která čeká, až ji zařadím do sbírky.

Do Jakeových dobrodružství s oblibou zařazuji fakta. Například přítomnost nové postavy z této knihy – princezny Nefertiti – je založena na opravdové historické záhadě. Nefertiti byla egyptská královna z osmnácté dynastie a šlo o jednu z nejslavnějších panovnic všech dob, ale přesto náhle beze stopy zmizela. Archeologové a historici přišli s mnoha teoriemi o jejím osudu: od názoru, že upadla v nemilost, po spekulace, že byla zavražděna. Ve svém románu jsem si pro ni vymyslel úplně jiný úděl.

Také jsem se pokusil odhadnout, jak by se kmen starých Egypťanů vyrovnal s uvězněním v pravěké poušti a jak by využil své dovednosti v navigaci a plavbě při úplně novém způsobu přepravy ve vzdušných proudech namísto proudů vodních. Přidal jsem i pár egyptských hieroglyfů ze skutečných nápisů. I poznámky o gramatice a abecedě se zakládají na faktech.

Pokud jde o dinosaury, kteří se v knize objevují, všichni jsou doloženi z fosilního záznamu – samozřejmě s výjimkou našeho okřídleného kamaráda moudraka. Mimochodem, klidně mi můžete posílat návrhy na jméno nového Jakeova společníka. Při další návštěvě Pangaey mu budeme muset nějak říkat. Nejlepší nápady zveřejním na své internetové a facebookové stránce.

Jak možná víte, pro tuto sérii jsem vytvořil tajný atlantský jazyk a v druhém Jakeově dobrodružství najdete jeho další ukázky. Písmo se rozkládá na anglická písmena, takže zvědavější čtenáři si tyto nápisy mohou přeložit a odhalit z nich náznaky toho, co se chystá příště.

Zatím si zabalte batohy a naostřete meče – Pangaea čeká.

– James Rollins

ÚSPĚŠNÝ AUTOR KNIH JIDÁŠŮV KMEN A KLÍČ SOUDNÉHO DNE JAMES ROLLINS POUŽIL PŘI PSANÍ TOHOTO NAPÍNAVÉHO DOBRODRUŽSTVÍ VEŠKERÉ INGREDIENCE, KTERÝMI SE TAK PROSLAVIL. FANOUŠKOVÉ INDIANY JONESE I ALEXE RIDERA BEZPOCHYBY PŘIVÍTAJÍ TOTO DÍLO S NADŠENÍM.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai