Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.
Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2014

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2014 by James Czajkowski and Grant Blackwood

All rights reserved.

Z anglického originálu The Kill Switch

(First published by HarperCollins Publishers, New York, 2014)

přeložil © 2014 Zdík Dušek

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Grafická úprava obálky: Bohumil Fencl

První elektronické vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7507-221-4 (ePub)

ISBN 978-80-7507-222-1 (mobi)

Všem čtyřnohým bojovníkům v terénu…

a těm, kteří slouží po jejich boku.

PROLOG

Jaro 1900

Bechuanaland, Afrika

Doktor Paulos de Klerk uložil zbytek lékařského materiálu do dřevěné truhly a zacvakl tři mosazné přezky. Přitom si pro sebe šeptal: „Amat… victoria… curam.“

Štěstí přeje připraveným.

Nebo v to aspoň vroucně doufal.

„Tak co, můj drahý doktore, jak to jde?“ zaburácel hlas generála Manieho Roosy z vrcholu strážní věže pevnosti.

De Klerk si zastínil oči před ostrým sluncem a vzhlédl k vousaté postavě, která se nakláněla přes zábradlí a s úsměvem se dívala dolů. Roosa nebyl žádný obr, ale působil velitelsky, díky čemuž se zdál vysoký snad dva a půl metru – mohly za to jeho oči, které vyvolávaly dojem, že generál neustále dychtí po boji.

Brzy se ho ostatně měl dočkat, pokud byly zprávy ze severu pravdivé.

„Jsme připravení?“ naléhal Roosa.

De Klerk se ohlédl na ostatní truhly, bedny a plátěné pytle. Generál to sice vyslovil jako otázku, ale de Klerk věděl, že se Roosa vlastně neptá. Už několikrát během dne položil stejný „dotaz“ téměř každému z búrských vojáků, kteří se hemžili na nádvoří pevnosti, čistili zbraně, inventarizovali munici a vůbec se chystali na nadcházející pochod.

De Klerk si přehnaně povzdychl a odpověděl: „Jako obvykle budu připravený vyrazit pět minut před vámi, můj generále.“

Roosa se dunivě rozchechtal a pleskl do dřevěného zábradlí. „Pobavil jste mě, doktore. Kdybyste nebyl tak dobrý ve své profesi, byl bych v pokušení nechat vás tady v bezpečí.“

De Klerk se rozhlédl po pevnosti kypící aktivitou. Hrozně nerad ji opouštěl, ale věděl, kde je ho nejvíc třeba. Jakkoliv pevnost s palisádovými hradbami a hrubými stavbami působila primitivně, přečkala už bezpočet britských útoků a stala se baštou búrských jednotek. Teď ale opustí její ochranné hradby, a to patrně znamenalo, že de Klerk i jeho zdravotníci budou mít co nevidět plné ruce práce.

Ne že by nebyl zvyklý na hrůzy války.

Bylo mu sice teprve dvaatřicet, ale během posledních deseti let sloužil pátý rok u armády. První Vryheidsoorloë neboli válka za svobodu proběhla v roce 1880 a naštěstí trvala jediný rok. Navíc skončila pro Búry – termín, který v holandské afrikánštině označoval „sedláky“ – příznivě, protože si vybojovali nezávislost na britské vládě v Transvaalu. O osm let později začala druhá válka, která však neprobíhala jen v Transvaalu, ale taky v sousedním Oranžském Svobodném státu.

Stejné problémy, víc vojáků, pomyslel si de Klerk zahořkle.

Britové chtěli dostat Búry pod koloniální kontrolu a Búrům se taková snaha vůbec nezamlouvala. De Klerkovi předkové přišli do afrických savan a hor, aby byli svobodní, a Engelse je teď chtěli o svobodu připravit. Na rozdíl od prvního konfliktu se nicméně tato válka protahovala a Britové praktikovali politiku spálené země. Ačkoliv to de Klerk ani žádný z jeho druhů nevyslovil nahlas, všichni věděli, že porážka je nevyhnutelná. Jediný, kdo si to podle všeho nepřipouštěl, byl generál Roosa – v záležitostech války šlo o nezkrotného optimistu.

Roosa se u zábradlí narovnal, sestoupil po nahrubo stlučeném žebříku na zem a přešel k de Klerkovi. Několika zkušenými pohyby si uhladil khaki uniformu. Byl stejně vysoký jako lékař, ale urostlejší a vousatější. De Klerk si kvůli hygieně nechával vyholenou tvář a trval na tom, aby si jeho zdravotníci počínali stejně.

„Vidím, že balíte hodně obvazů,“ poznamenal Roosa. „Máte tak nízké mínění o mém velení, doktore? Nebo naopak tak vysoké o anglických vojácích?“

„To druhé rozhodně nikoliv, můj generále. Jenom vím, že zanedlouho budu ošetřovat velké množství nepřátelských zajatců zraněných našimi kulkami.“

Roosa se zamračil a prohrábl si vousy. „Hm, pokud jde o tohle, doktore… o pomáhání nepřátelům…“

Jednalo se o choulostivé téma, ale de Klerk odmítal ustoupit. „Jsme přece křesťané. Je naší povinností poskytovat pomoc. Chápu ovšem, že naši muži mají přednost. Ošetřím nepřátele jen natolik, aby přežili, dokud se k nim nedostanou jejich lékaři. Kdybychom to nedělali, nebyli bychom o nic lepší než oni.“

Roosa ho poklepal po rameni – ne na znamení, že souhlasí, jen že rozumí jeho postoji.

Z důvodů, které de Klerk nikdy zcela nepochopil, si ho Roosa vybral jako svého důvěrníka – často se s ním dělil o informace, které nijak nesouvisely s lékařskou službou, jako kdyby hrál roli generálova svědomí.

De Klerk nicméně věděl, že existuje další důvod, proč se Roosa tolik zajímá o jeho připravenost. Muži pod generálovým velením se stali Roosovou náhradní rodinou místo manželky, tří dcer a dvou synů, kteří před dvěma lety podlehli neštovicím. Jejich smrt Roosu málem zničila a zanechala po sobě mnoho trvalých jizev. Pokud šlo o zranění způsobená kulkami a bajonety, generál k nim přistupoval flegmaticky a s optimismem. Pokud šlo o choroby, byl úzkostlivě opatrný.

Roosa ukázal na deník s koženou vazbou, který de Klerk nikdy neodkládal. „Vidím, že katalogizujete další květiny.“

Lékař se s něhou a ochranářsky dotkl ohmatané vazby. „Dá-li Prozřetelnost. Jestli vyrazíme tam, kam si myslím, že půjdeme, najdu tam mnoho druhů, s nimiž jsem se ještě nesetkal.“

„Skutečně vyrazíme na sever, do pohoří Groot Karas. Průzkumníci mi oznámili, že z Kimberley míří na západ brigáda anglických vojáků s novým velitelem – plukovníkem, který zrovna připlul z Londýna.“

„A bezpochyby chce co nejrychleji prokázat svoje schopnosti.“

„To platí o všech. Jestli vyrazíme hned ráno, jejich předsunuté hlídky nás zpozorují časně večer.“

A pak začne hon. De Klerk sice nebyl v žádném ohledu vojenský stratég, ale sloužil pod Roosou dost dlouho, aby znal generálovu oblíbenou taktiku: ukázat se britským průzkumníkům a vylákat nepřátele na sever do hor, jejichž terén se dal dobře využít k přepadení ze zálohy.

Britové raději bojovali na savaně, kde jim uspořádané útvary a lepší palebná síla vždy zajistily vítězství. Nepřátelští velitelé nenáviděli hory, kopce a strže; zlobilo je, že Roosa a jeho banda zaostalých farmářů odmítá bojovat podle jejich představ. Stejnou strategii Roosa úspěšně nasadil už mnohokrát a vylákal Brity do řady vražedných bitev. A nepřítel se stále nepoučil.

Jak dlouho ale Britům taková arogance vydrží?

De Klerkovi přeběhl po zádech mráz. Rozechvěle zvedl deník s poznámkami o svých výzkumech a uložil ho do kapsy.

Jednotky se daly do pohybu dlouho před svítáním a pochodovaly pod stoupajícím sluncem k severu. V poledne oddíl dohonil jeden z búrských průzkumníků na zpěněném koni a připojil se k Roosovi v čele útvaru.

De Klerk nepotřeboval na vlastní uši slyšet, o čem spolu mluví, aby znal téma hovoru.

Všiml si jich nepřítel.

Když se průzkumník opět vzdálil od postupující jednotky, generál se přesunul k lékařskému vozu. „Britové nás brzy začnou pronásledovat, doktore. Vaším pohodlným vozem to možná bude trochu házet.“

„Vůz mi nedělá takové starosti jako moje orgány. Jako vždy ale přežiju.“

„To je příkladná kuráž, doktore.“

Ubíhaly hodiny a generál dál rovnoměrným tempem odváděl svou jednotku k severu, blíž a blíž k horám, jejichž úpatí už se tyčila na obzoru s podrobnostmi rozostřenými horkým vzduchem, který se vlnil nad savanou.

Dvě hodiny před soumrakem se objevil další průzkumník. Jeho výraz i držení těla cestou kolem lékařského vozu de Klerkovi jasně sdělovaly, že něco neprobíhá podle plánu. Průzkumník po krátké poradě s Roosou opět odjel.

Roosa otočil koně a vykřikl na svoje poddůstojníky: „Připravte vozy na rychlou jízdu! Pět minut!“ Připojil se k de Klerkovi. „Ten nový anglický plukovník se nás pokouší přechytračit. Zamaskoval velikost své brigády a rozdělil ji na dvě části – jednu jako kladivo, druhou jako kovadlinu.“

„S námi jako surovým železem uprostřed.“

„V to doufají,“ odpověděl Roosa se širokým úsměvem. „Ale naděje pohasíná se světlem, doktore. Zvlášť až je vylákáme do hor.“

Generál bujaře mávl rukou a pobídl koně do cvalu.

O pár minut později se nad búrskou jednotkou rozlehl jeho zvučný hlas: „Rychlým pochodem… vpřed!“

De Klerkův vozataj práskl otěžemi a zavolal: „Hyjé… hyjé!“

Koně vykopli zadníma nohama a zrychlili do trysku. De Klerk se držel postranice, s očima upřenýma ke vzdálenému pohoří Groot Karas.

Jsme moc daleko, pomyslel si ponuře. Jsme moc daleko a nemáme dost času.

O hodinu později se jeho obavy potvrdily.

Sloup prachu prozrazoval návrat dvou jezdců, které Roosa vyslal na sever, aby prozkoumali cestu před nimi, ale když se prach usadil, bylo jasné, že se vrací jen jeden jezdec. Seděl zhrouceně na koni, a jakmile dospěl k jednotce, sesunul se ze sedla. Bylo vidět, že utrpěl dvojitý průstřel zad.

Roosa dal zastavit a kývl na de Klerka, který přispěchal s lékařskou brašnou k ležícímu muži a klekl si vedle něj. Obě kulky zasáhly životně důležité orgány a vyletěly mladíkovi z hrudi.

„Zkolabovala mu plíce,“ řekl lékař Roosovi, který držel vojákovu hlavu v klíně.

„Můj generále,“ zasípal mladík, „anglický prapor… severně od nás. Těžká kavalérie… s děly na rychlých podvozcích.“

„Jak daleko, synku?“

„Osm mil.“

Mladík chraptivě zakašlal a z úst se mu vyřinul další proud krve. Prohnul se v zádech, jak bojoval s nevyhnutelným, a vzápětí ochabl.

De Klerk mu sáhl na zápěstí a zavrtěl hlavou.

Roosa mladíkovi zatlačil oči, několikrát ho pohladil po vlasech a stoupl si. Dva vojáci odnesli tělo padlého druha pryč.

De Klerk se připojil k veliteli.

Roosa zamumlal: „Pořád jsem mluvil o aroganci Angličanů, ale tentokrát jsem se arogantně choval já. Ten nový britský plukovník nás chce odříznout od hor. Jestli nás zastihnou tady na otevřeném prostranství…, inu, potom budete mít, můj milý doktore, víc práce, než se dá za život zvládnout.“

Lékař neodpověděl, ale Roosa si zřejmě všiml, jak je bledý. Pevně mu sevřel rameno. „Ten anglický plukovník je chytrý, ale jeho kleště jsou pořád dost rozevřené, abychom jim unikli. A brzy nás schová noc.“

O hodinu později de Klerk od zadní postranice poskakujícího vozu sledoval, jak horní okraj slunečního kotouče mizí pod obzorem. Už je téměř halila noc, ale na východě se přes čtvrtinu oblohy táhlo mračno prachu, v dohasínajících paprscích slunce červené a zlaté. De Klerk odhadoval, kolik koní je třeba k vytvoření takového oblaku.

Přinejmenším dvě stě jezdců.

A za nimi vozy s pěchotou a děly.

Bůh nám pomáhej…

Aspoň ale v bezpečí dorazili k předhůří a unikli z nepřátelských kleští. Vůz s posledním poskočením zajel do stinné strže a britské jednotky se de Klerkovi ztratily z dohledu.

Lékař se otočil a rozhlédl se po rozeklané krajině před sebou – jednalo se o skutečné bludiště kopců, holých hřebenů a jeskyní. Roosa mnohokrát chválil „kapesní pevnosti“ ukryté v horách – búrské tvrze, v nichž mohli přečkat britské obležení.

Nebo v to aspoň všichni doufali.

Země pomalu ubíhala pod koly vozů a kopyty koní. Konečně se vrátil jeden průzkumník ze skupiny, kterou Roosa vyslal k jihu. Muž po krátkém rozhovoru s generálem opět odcválal a Roosa rozkázal, aby jednotka zpomalila.

Generál odjel zpátky k de Klerkovu vozu.

„Získali jsme trochu času, doktore. Tenhle anglický plukovník není jenom prohnaný, ale taky tvrdohlavý. Pořád nám zůstává v patách.“

„Co to pro nás znamená?“

Roosa si povzdychl, vytáhl z kapsy košile kapesník a otřel si prach z obličeje. „Abych citoval Shakespearova Falstaffa, podstatou chrabrosti je především rozvaha. Nastal čas se schovat. Nedaleko odtud je jedna z našich kapesních pevností. Skrytá, ale dá se snadno hájit. Schováme se v ní, počkáme, dokud Angličany neomrzí pobyt v horách, a až vyrazí zpátky, napadneme je zezadu. Netrpíte, ehm… jak se tomu říká? Nebojíte se stísněných prostor?“

„Jestli netrpím klaustrofobií? Ne, netrpím.“

„To rád slyším, doktore. Doufám, že pro ostatní platí totéž.“

Další půlhodinu je Roosa odváděl hlouběji do hor, dokud nedospěli k úzké rokli a nezastavili se před ústím jeskyně. Muži okamžitě začali přesouvat zásoby dovnitř.

De Klerk se připojil k Roosovi u začátku chodby do podzemí a zeptal se: „Co koně a vozy?“

„Všechno tam přestěhujeme, doktore. Vozy budeme muset částečně rozebrat, ale uvnitř je dost místa na malý výběh.“

„A zásoby?“

Roosa se na něj sebejistě usmál. „Do téhle jeskyně je vozím už nějakou dobu a taky umím být lstivý. Pokud tenhle anglický plukovník nechce okounět v horách dlouhé měsíce, nemáme se čeho bát. Teď si, doktore, vezměte dva pomocníky a začněte nosit svoje věci dovnitř. Do hodiny chci být bezpečně usazený.“

Roosa jako obvykle prosadil svou. Zatímco v blikavé záři luceren mizely v jeskyni poslední zásoby, generál dohlížel na rozmístění prachových náloží u jejího ústí. De Klerk si už založil ošetřovnu v postranní jeskyni a teď se přišel podívat ke vchodu do podzemí.

„Dobře, výborně!“ zavolal Roosa na jednoho z ženistů. „Levou nálož posuňte o něco výš. Ano, tam!“ Při lékařově příchodu se generál otočil. „Á, doktore, už jste se ubytoval?“

„Ano, generále. Ale smím se zeptat… je to moudré? Zazdít nás uvnitř?“

„Bylo by to krajně pošetilé, doktore, kdyby tohle byl jediný vchod. Tenhle jeskynní systém je ale rozsáhlý a vede z něj řada menších, dobře maskovaných východů. Mám svou taktiku dobře promyšlenou.“

„To vidím.“

Před vchodem se ozval dusot kopyt. Střelci, kteří byli vysláni, aby dotírali na britské síly, se jeden po druhém vraceli a vstupovali do jeskyně, každý se zpěněným, supícím koněm. Poslední jezdec se zastavil vedle Roosy.

„Znatelně jsme je zpomalili, můj generále, ale jejich průzkumníci nejsou ani hodinu za námi. Odhaduji, že mají tři sta jezdců, dvě stě pěších vojáků a čtyřicet dvanáctilibrových děl.“

Roosa si promnul bradu. „Slušná síla. Zdá se, že Britové vypsali na naše hlavy vysokou odměnu. I kdyby nás nakrásně našli, boj se povede podle našich pravidel. A pak, přátelé, uvidíme, jak dobře umějí Engelse kopat hroby.“

Po odpálení a zavalení vchodu do jeskyně noc proběhla bez zvláštních událostí, stejně jako následující den a šest dnů dalších. Většina búrských vojáků se zabydlela v nové pevnosti a pracovala na tom, aby jeskynní systém nebyl jen pohodlný, ale aby se taky dal co nejlíp bránit.

Roosovi průzkumníci mezitím pod rouškou tmy vyjížděli tajnými východy a vraceli se se stále stejnými zprávami: britští vojáci zůstávají v horách a podle všeho pečlivě pročesávají terén, ale zatím se jim nepodařilo najít jejich skrytou pevnost.

Po týdnu se za úsvitu vrátil jediný průzkumník a našel generála usazeného v důstojnické jídelně – malé jeskyni, v níž byl jeden rozebraný vůz použit jako provizorní stůl s lavicemi. Roosa a de Klerk seděli na jednom konci a ve svitu zavěšené lucerny procházeli každodenní hlášení o nemocných.

Vyčerpaný a rozedraný průzkumník se zastavil vedle Roosy. Generál vstal, nechal donést měch s vodou a pokynul muži, aby se posadil. Trpělivě čekal, dokud zvěd neuhasí žízeň.

„Psi,“ řekl průzkumník prostě. „Bloodhoundi. Blíží se.“

„Víte to jistě?“ zeptal se Roosa a přimhouřil oči.

„Ano, můj generále. Slyšel jsem je štěkat necelé dvě míle odtud. Myslím, že míří přímo sem.“

„Nemohli to být šakali?“ napadlo de Klerka. „Nebo divocí psi?“

„Ne, doktore. Můj otec měl bloodhoundy, když jsem byl dítě. Dobře poznám jejich štěkot. Nevím, jak mohli…“

„Zajali tři naše muže,“ vysvětlil Roosa, jako kdyby tuto zprávu očekával. „Jejich pach je stejný jako náš. A vzhledem k tomu, jak jsme v téhle zatracené jeskyni namačkaní…“ Generál se odmlčel a podíval se přes stůl na ustarané tváře velitelů jednotek. „Pánové, musíme hájit baštu tak, jak je. Zdá se, že Engelse dorazí na čaj.“

První tajný vchod, který Britové objevili, se nacházel na jižní straně jeskynního systému – šlo o otvor maskovaný hromadou balvanů.

A tak to začalo.

De Klerk našel Roosu, jak s Vosem, jedním z velitelů jednotek, klečí u hradby z pytlů s pískem. Za pytli strop jeskyně klesal do výšky ramen a z protější stěny jeskyně ve vzdálenosti asi patnácti metrů vedla vodorovná chodba k tajnému východu. V jeskyni bylo rozmístěno dvanáct vojáků – každý klečel s puškou za jedním krápníkem.

Zatímco čekali, de Klerk zvedl oči ke stropu, rozbrázděnému puklinami na šířku prstu, ze kterých na kamennou zem dopadaly paprsky jasného slunečního světla.

Roosa se otočil, přiložil si ukazovák ke rtům a ukázal si na ucho.

De Klerk přikývl a zůstal zticha. Mlčky napínal sluch. Z dálky rozeznával tlumený štěkot britských psů, ten ale po několika minutách ztichl.

Všichni zatajili dech. Voják za jedním z nejpřednějších krápníků signalizoval směrem k hradbě.

Roosa přikývl. „Slyší hlasy. Chodbou se blíží několik mužů. Vosi, víte, co máte dělat.“

„Ano, můj generále.“

Vos zaškrábal bajonetem do kamenné podlahy a muži rozestavení za krápníky se k němu otočili. Vos jim posunky předal pokyny. De Klerk věděl, co se bude dít, ale přesto se toho bál.

V jeskyni se objevil první britský voják, rámovaný matnou září lucerny. Vplížil se dovnitř, zatočil doleva a zastavil se, aby uvolnil místo dalšímu muži. Britové jeden po druhém vylezli z chodby, dokud se jich na protějším konci jeskyně nekrčilo šest. Mlčky si svítili lucernami na stěny, strop i na krápníky vyrůstající ze země.

De Klerk se zatajeným dechem přihlížel.

Vetřelci podle všeho viděli jen prázdnou jeskyni, protože si připjali lucerny k opaskům a s puškami připravenými k výstřelu opatrně vykročili kupředu.

Vos je nechal dojít na vzdálenost čtyř metrů – pak dvakrát klepl bajonetem do kamene a jeho muži zahájili palbu. Výstřely zněly jen pár vteřin, ale okamžitě pokosily všechny Brity až na jednoho. Přežívající voják se plazil k východu a nechával za sebou kluzkou krvavou stopu.

De Klerk popadl lékařský vak a vstal, Roosa ho však chytil za předloktí a zavrtěl hlavou.

„Ale generále, je…“

„Řekl jsem ne, doktore. Čím větší strach Angličanům naženeme, tím dřív odejdou. Vosi, zařiďte to.“

Roosa kývl, Vos přeskočil hradbu, s taseným nožem v ruce přešel k lezoucímu vojákovi, klekl si a podřízl zraněnému muži hrdlo.

Roosa se otočil k de Klerkovi. „Je mi líto, doktore. Podobné rozkazy nevydávám rád, ale jestli máme přežít, musíme si počínat nemilosrdně.“

Taková řezničina de Klerka tížila na hrudi jako studený kámen. V zoufalství se odvrátil, ale jednou věcí si byl jistý.

V očích Pána něco takového nezůstane bez trestu.

Dny míjely a s nimi přicházeli další a další Britové. Nepřátelé brzy odhalili všechny Roosovy tajné vchody až na jeden. U hradeb, jak je Roosa nazýval, zuřily nevelké, ale o to prudší boje. Britský plukovník nejen že byl odhodlaný vysílat svoje muže do Roosova mlýnku na maso, ale taky byl ochotný podstupovat hrozné oběti – obětovat pět, šest či sedm britských vojáků na jednoho búrského mrtvého či postřeleného.

De Klerk se snažil pomáhat zraněným a umírajícím, jak mohl nejlépe, ale s tím, jak dny přecházely v týdny, přibývalo mezi Búry mrtvých – nejprve umírali po zásazích britských kulek, později na jakousi podivnou chorobu. První nemocný voják si de Klerkovi stěžoval na žaludeční křeče. Zdravotníci ho léčili bylinkami, ale muž během několika hodin dostal horečku a zmítal se v bolestech. Následující den přišli další dva muži se stejnými příznaky; o osmačtyřicet hodin později přibyli čtyři noví.

Ošetřovna se změnila v blázinec, pacienti skučeli a svíjeli se bolestí. Dvacátý čtvrtý den se Roosa přišel podívat na zraněné jako každé ráno a de Klerk přednesl generálovi pochmurné hlášení.

Když lékař skončil, Roosa se zamračil. „Ukažte mi je.“

De Klerk vzal lucernu a odvedl Roosu do kouta jeskyně, kde leželi nemocní, oddělení od ostatních pacientů. Společně si klekli k prvnímu muži, u kterého se objevily příznaky, k plavovlasému mladíkovi jménem Linden. Mladík se na provizorním lůžku zmítal ze strany na stranu, v obličeji byl smrtelně bledý a paže měl přivázané k postranicím lůžka koženými řemínky.

„Je to nutné?“ zeptal se Roosa.

„Nový symptom,“ vysvětlil de Klerk a natáhl se k mladíkovi.

Pozvedl vojákovu bavlněnou košili, aby generálovi ukázal pacientovo břicho. To pokrývaly zvrásněné uzliny, zdálo se však, že nevyrůstají na povrchu kůže, ale odkudsi z hlouběji položených tkání.

„Panebože. Co to je?“

De Klerk zavrtěl hlavou. „Nevím, generále. Bez pout by si rozdrásal břicho. Podívejte se sem.“

Oba se sklonili nad mladíkovo tělo a lékař ukázal špičkou skalpelu na jednu z větších uzlin, zhruba o velikosti hrášku. „Vidíte tu mléčně zelenou barvu hned pod kůží?“

„Vidím. Jako kdyby v něm něco rostlo.“

„Ne jako kdyby, generále. Něco v něm skutečně roste. Ve všech pacientech. A ať je to cokoliv, snaží se to dostat ven. Můžete to vidět u všech. Podívejte!“

Roosa si posvítil zblízka. Vypadalo to, že se hráškovitá uzlina pod kůží svíjí jako nějaký červ. Vtom se na jejím okraji objevil červený puchýř a rychle se rozrostl na velikost zralé švestky.

„Co to pro všechno na světě…,“ zašeptal Roosa.

„Ustupte.“

Lékař zvedl hadr, který ležel opodál, a hodil ho přes uzlinu. Látka se na pár vteřin vyboulila a vzápětí se ozvalo duté puknutí. Po hadru se rozšířila nažloutle šarlatová skvrna. Pacient se začal divoce zmítat, až nohy lůžka poskakovaly po kamenné zemi.

Přispěchal k nim jeden ze zdravotníků, aby jim pomohl držet Lindena, mladík se však pod nimi stále křečovitě prohýbal, s hlavou opřenou o polštář. Najednou se pod kůží na Lindenově hrdle a břiše objevil tucet uzlin a kolem nich začaly růst stejné puchýře jako před chvílí.

„Zpátky, zpátky!“ vykřikl de Klerk a všichni tři uskočili.

S hrůzou přihlíželi, jak puchýře jeden po druhém praskají. V mihotavém světle lucerny visel ve vzduchu nažloutlý mlžný opar, který se pomalu usazoval na chlapcově těle.

Linden se v poslední křeči vzepjal tak, že se lůžka dotýkal jen patami a temenem hlavy. Pak otevřel skelné oči, zhroutil se zpátky na lůžko a znehybněl.

De Klerk nemusel ani kontrolovat životní funkce a Roosa se ani nemusel ptát. Linden byl mrtvý. Pomocník přehodil přikrývku přes jeho poničené tělo.

„Kolik se zatím nakazilo?“ zeptal se Roosa zajíkavě.

„Sedm.“

„Jaké mají vyhlídky?“

„Jestli nezjistím příčinu a nenajdu lék, bojím se, že všichni zemřou jako tenhle chlapec. Ale to není ta nejhorší zpráva.“

Roosa konečně odtrhl pohled od mladíkova zakrytého těla.

„Tohle je teprve začátek. Určitě onemocní další.“

„Očekáváte epidemii.“

„Ano. Viděl jste ten oblak, který se z puchýřů vznesl do vzduchu. Musíme předpokládat, že jde o mechanismus, jakým se nemoc šíří.“

„Kolik je podle vás už nakažených?“ zeptal se Roosa.

„Musíte pochopit, že jsem nikdy neviděl nic podobného, ani jsem o tom nečetl. A inkubační doba je krátká. Ten mladík byl před třemi dny zcela zdravý. Teď je mrtvý.“

„Kolik?“ naléhal Roosa. „Kolik lidí onemocní?“

De Klerk se upřeně zadíval do velitelových očí, aby si generál v jeho pohledu mohl přečíst naprostou jistotu. „Všichni. Všichni v téhle jeskyni.“ Vzal Roosu za ruku. „Ať ty muže zabíjí cokoliv, je to prudce nakažlivé. A je to tady s námi.“

1. ČÁST

JEDNODUCHÝ NÁVRH

1. KAPITOLA

4. března 7.42

Vladivostok, Rusko

Jeho úkolem bylo chránit špatné před ještě horšími.

Nešlo zrovna o nejušlechtilejší živobytí, ale platil díky němu účty.

Tucker Wayne se choulil na konci doků, mimo jiné i pod tíhou své služby. Čím dál méně si všímal ledového vichru a plískanice a soustředil se jen na temnou, tichou zimní krajinu jeřábů, nahodile rozmístěných přepravních kontejnerů a nezřetelné trupy lodí lemujících přístaviště. V dálce jednou dlouze zahoukala mlhová siréna. Uvazovací lana vrzala a sténala.

Výcvik u amerických armádních rangerů se Tuckerovi hodil vždy a všude, ale dnes ráno obzvlášť. Díky němu se dokázal zaměřit na dvě velice důležité věci.

Zaprvé na přístavní město Vladivostok, které představovalo výrazné zlepšení oproti pouštím ve válkou zmítaném Afghánistánu – ačkoliv tuhle ledárnu nikdy nezařadí na seznam míst, kde by chtěl trávit penzi.

Zadruhé na vyhodnocování hrozícího rizika – kdo se dnes možná pokusí zavraždit jeho zaměstnavatele, kde by se vrazi schovali a jak by postupovali.

Když Tucker před třemi týdny přijímal tuhle zakázku u významného ruského průmyslníka, proběhly už dva neúspěšné atentáty a instinkt Tuckerovi našeptával, že na třetí pokus nebudou čekat příliš dlouho.

Musel být připravený – a nejen on.

Sáhl rukou dolů, aby konejšivě pohladil svého společníka a kolegu. I přes zasněžený kožich cítil napjaté svaly. Kain byl vycvičený vojenský pes, krátkosrstý belgický ovčák neboli malinois, kterého před lety přiřadili k Tuckerovi v Afghánistánu. Když Tucker odešel z vojenské služby, vzal si Kaina s sebou. Svazovalo je pouto silnější než jakékoliv vodítko, jeden druhému rozuměli naprosto dokonale a jejich komunikace přesahovala mluvená slova i posunky.

Kain teď klidně seděl vedle něj, s našpicovanýma ušima, a pozorně se rozhlížel. Zdálo se, že si vůbec nevšímá sněhu, který zasypával obnažené části jeho černohnědého kožichu. Zbytek těla mu chránila a maskovala taktická vesta K9 stejné barvy jako Tuckerův kabát, nepromokavá a vyztužená kevlarem. V Kainově obojku se ukrývala bezdrátová vysílačka a kamera s nočním viděním o velikosti nehtu, která jim umožňovala, aby zůstávali v neustálém obrazovém i zvukovém spojení.

Tucker znovu obrátil pozornost k okolí.

Bylo časné ráno před východem slunce, takže v docích panoval klid – jen tu a tam se šerem prošoural nějaký dělník. Tucker se přesto snažil působit co nejméně nápadně a splynout s prostředím, jako kdyby byl obyčejný zaměstnanec doků.

Aspoň doufám, že tak vypadám.

Táhlo mu na třicítku, byl nadprůměrně vysoký a měl mírně rozježené plavé vlasy. Svalnatou postavu maskoval silným vlněným kabátem a bystré oči kožešinovým okrajem beranice či ušanky, jak se jí tady říká.

Pohladil Kaina palcem po hlavě a pes na oplátku jednou máchl ocasem.

Jsme daleko od domova, co, Kaine?

Pokud si ale člověk odmyslel oceán, Vladivostok se zase tolik nelišil od městečka Rolly v Severní Dakotě nedaleko hranic s Kanadou, kde Tucker prožil prvních sedmnáct let svého života. Jestli ve Spojených státech existovalo nějaké místo, které mohlo plnohodnotně soupeřit se Sibiří, bylo to právě tohle.

Jako dítě trávil léta v kánoi na jezeře Willoe a trampováním po Severních lesích. V zimě běžkařil, podnikal výlety na sněžnicích a rybařil na ledu. Život ale nebyl tak krásný, jak by se z těchto barvotiskových výjevů zdálo. Jeho rodiče – učitele – zabil opilý řidič, když byly Tuckerovi tři roky, takže se Tuckera ujal dědeček z otcovy strany, kterého během jedné kruté zimy sklátil infarkt při odklízení sněhu. Jelikož Tuckerovi nezbývali další blízcí příbuzní, skončil jako třináctiletý v pěstounské péči, v níž zůstal, dokud v sedmnácti nepožádal o zplnoletnění a nenastoupil k armádě.

Odsunul ty temné roky do hlubokého kouta paměti.

Není divu, že mám radši psy než lidi.

Obrátil pozornost k bezprostřednímu úkolu.

V tomto případě k hrozící úkladné vraždě.

Pozorně se rozhlédl po docích.

Odkud hrozba přijde? A v jaké podobě?

Navzdory Tuckerově radě si jeho šéf – ruský miliardář a průmyslník Bogdan Fedosejev – domluvil dopolední návštěvu přístaviště. Týdny se šuškalo o tom, že se dělníci v docích pokoušejí vytvořit odbory, a Fedosejev souhlasil se schůzkou s jejich předáky v naději, že je dokáže přimět k ústupkům. Jako kdyby toto napětí nepředstavovalo dostatečně velkou hrozbu samo o sobě, Tucker měl podezření, že nemalá část zdejších dělníků zároveň patří k Vladikavkazským separatistům, politickým teroristům, jejichž hlavními oběťmi se stávali přední kapitalisté ruského Dálného východu – a Bogdan Fedosejev pro ně představoval cenný terč.

Tucker se o politiku příliš nestaral, ale věděl, že znalost společenského prostředí patří k jeho práci stejně jako znalost prostředí zeměpisného.

Podíval se na hodinky. Fedosejev měl dorazit za tři hodiny. Do té doby Tucker potřeboval znát každý kout a skulinu v docích.

Sklopil hlavu ke Kainovi. „Tak co říkáš, kamaráde? Jsi připravený pustit se do práce?“

Kain si místo odpovědi stoupl a oklepal se. Z kožichu mu odletoval sníh, který vítr okamžitě odnášel pryč.

Tucker vykročil a Kain poklusával vedle něj.

9.54

Před desátou hodinou dopoledne už Tucker našel šest z osmi dělníků, které podezříval z toho, že patří k Vladikavkazistům. Zbývající dva se ráno omluvili z práce pro nemoc – ani jeden z nich přitom něco takového ještě nikdy neudělal.

Tucker stál ve dveřích skladiště a rozhlížel se po docích. Přístaviště kypělo životem, všude jezdily vysokozdvižné vozíky, jeřáby nakládaly kontejnery na lodě, které se chystaly k odplutí, a všude se rozléhala kakofonie bušení, skřípání a hlasitých pokynů.

Tucker vytáhl mobil a zalistoval složkou s pdf soubory, aby se podíval na ty dva údajně nemocné muže. Oba bývali vojáci, poddůstojníci u ruské námořní pěchoty. Ještě horší bylo, že absolvovali odstřelovačský výcvik.

To znamenalo jasné riziko.

Uložil si jejich obličeje do paměti.

V první chvíli chtěl zavolat Jurijovi, veliteli Fedosejevových bodyguardů, ale to by nikam nevedlo. Já neutíkám, říkával Fedosejev hlasitě a často. Bodyguardi navíc brali Tuckera jako vetřelce, jako Amerikána, kterého tu nechtěli.

Tucker si vybavil Fedosejevovu trasu přes doky. V duchu hodnotil vhodná okna a nejpříznivější úhel palby, aby odhalil pravděpodobné úkryty odstřelovačů. Takových míst bylo zhruba šest.

Zvedl oči k obloze. Slunce už vyšlo a viselo jako matně bílý kotouč kousek nad obzorem. Vítr se taky utišil a místo plískanice se k zemi snášely velké vločky.

To není dobré. Podmínky pro přesnou střelbu na dálku se zlepšily.

Tucker se podíval na Kaina. Věděl, že nemůžou jen tak sedět a čekat.

„Půjdeme hledat padouchy.“

10.07

Šest potenciálních úkrytů pro odstřelovače bylo roztroušeno po celých docích, které se rozkládaly zhruba na dvaceti akrech se skladišti, můstky, úzkými uličkami a vysokými jeřáby. Tucker s Kainem je obcházeli co nejrychleji, aniž by přitom působili dojmem, že spěchají. Kdekoliv to šlo, využívali zkratky, a nikdy neupírali pohled dlouho na jedno místo.

Před jedním skladištěm Kain tiše zavrčel. Tucker se okamžitě přikrčil a zpozorněl. Kain se zastavil těsně za ním a upřeně hleděl do uličky mezi dvěma kontejnery.

Tucker letmo zahlédl jakousi postavu, ta mu ale vzápětí zmizela. Nad takovou příhodou se dalo lehce mávnout rukou, Tucker však znal svého psa. Na pohybech nebo pachu toho cizince muselo Kaina něco zaujmout: napětí, držení těla, kradmé kroky. Kain měl instinkty dokonale vytříbené několika nebezpečnými roky v Afghánistánu.

Tucker si před očima promítl mapu doků, na okamžik se zamyslel a odklopil kameru na Kainově obojku.

„JDI NA PRŮZKUM,“ přikázal stručně.

Kain rozuměl tisíci slovních povelů a chápal stovku posunků, takže mohl fungovat jako prodloužení Tuckerova vlastního těla.

Tucker ukázal dopředu a naznačil Kainovi, aby kontejnery obešel až na druhou stranu.

Jeho partner bez váhání odběhl.

Tucker sledoval, jak pes mizí v šeru. Sám se otočil a ponořil se do bludiště obřích kontejnerů, kam zmizel ten muž.

Na první křižovatce se zastavil a vyhlédl zpoza rohu.

Další ulička.

Prázdná.

Sprintem ji proběhl k další křižovatce, odkud se rozbíhaly uličky vlevo a vpravo. Obří kontejnery vytvářely skutečný labyrint.

Tady se dá snadno zabloudit, pomyslel si Tucker, a ještě snadněji můžu ztratit sledovaný cíl.

Představil si Kaina, jak se krčí na opačné straně a pozorně se rozhlíží. Potřeboval Kainovy oči tam venku, zatímco sám bude prohledávat tohle bludiště.

Vyťukal na satelitním telefonu přístupový kód k živým záběrům Kainovy kamery a na displeji naskočil rozechvělý digitální obraz.

Z uličky mezi kontejnery náhle vyběhla postava směrem k východu.

To je on.

Tucker vyrazil za ním. Na displeji zahlédl, že Kain zareagoval stejně – podle posledního pokynu pokračoval v průzkumu a sledoval toho muže.

Oba byli na lovu – což pro armádní rangery představuje běžnou pracovní náplň. Až na vzácné výjimky rangeři nepatrolují ani neposkytují humanitární pomoc. Jejich hlavní úkol je jiný: hledat a zneškodňovat nepřátele.

Tuckerovi takové jednoduché zadání vyhovovalo.

Jistě, bylo to drsné, ale jistým zvláštním způsobem čisté.

Vynořil se z kontejnerového bludiště včas, aby zastihl Kaina a přivolal ho. Kain okamžitě poslechl a posadil se vedle něj. Čekal na další povel, s vyplazeným jazykem a leskem v očích.

Ocitli se v blízkosti východního konce doků. Přímo před nimi vedla přes štěrkové prostranství železniční trať, na které stály opuštěné, zrezivělé nákladní vagóny. Jejich kořist zmizela právě mezi nimi.

Za kolejemi se táhl vysoký obvodový plot s ostnatým drátem a za ním se rozkládal hustý borovicový les.

Až na tlumené zvuky, které se sem nesly z doků, panoval v okolí naprostý klid.

Náhle Kain prudce otočil hlavu doleva. Jeden úsek plotu s ostnatým drátem se chvilku divoce chvěl, ale vzápětí znehybněl. Tucker si v duchu představil druhý cíl, jak se protahuje mezerou v plotu z lesa, který mu poskytoval úkryt.

Proč?

O něco dál vlevo si všiml vysokého jeřábu, kdysi používaného k nakládání vagónů. Jeřáb byl jednou ze šesti možných odstřelovačských pozic, které si Tucker v duchu vytipoval.

Podíval se na hodinky. Fedosejev dorazí za šest minut. Rychle vytáhl z kapsy malý dalekohled a namířil ho na vrchol jeřábu. Nejdřív viděl za vířícím sněhem jen nezřetelnou kovovou konstrukci. Pak se objevila mlhavá postava, která pomalu stoupala po žebříku k vysoko umístěné plošině.

To je ten, který právě prolezl plotem – ale kde je ten chlápek, kterého jsem sledoval předtím?

Zvažoval, že zavolá Jurijovi, ať zruší plánovanou návštěvu, ale i kdyby se jeho vzkaz dostal k šéfovi, stejně by navrch získala Fedosejevova lehkomyslná chvástavost. Fedosejev žádné hrozbě neustoupí. Než by vůbec začal uvažovat o ústupu, musely by hvízdat kulky.

Tak to v Rusku chodilo.

Tucker si lehl na břicho a rozhlédl se pod nákladními vagóny. Napravo od něj se pohybovaly něčí nohy, objevovaly se a zase mizely s tím, jak dotyčný míjel ocelová kola. Tucker netušil, jestli se jedná o sledovaného muže, ale připadalo mu to pravděpodobné.

Vytáhl z pouzdra u opasku pistoli Makarov PMM. Byla to poměrně kvalitní zbraň, i když Tucker by dával přednost jiné.

Doma používej, co máš, jinde, co ti dají…

Ohlédl se na Kaina, který ležel na břiše vedle něj a už taky upíral pohled na nohy klusající podle kolejí od muže, který lezl na jeřáb.

Tucker vydal jednoslovný povel s jistotou, že bude stačit. Ukázal na vzdalujícího se muže.

„STOPA.“

Kain nehlučně vyběhl.

Tucker se vydal doleva směrem k jeřábu.

Přikrčeně přeběhl štěrkové prostranství, po břiše se proplazil pod nákladním vagónem a vklouzl do odvodňovacího příkopu za kolejemi. Ze svého chabého úkrytu si všiml díry v obvodovém plotě – na první pohled se jednalo o čerstvě prostříhaný otvor.

Jeřáb se tyčil sto metrů před ním. Tucker se překulil na bok a přiložil k očím dalekohled. Odstřelovač byl na žebříku kousek pod prosklenou kabinou jeřábu a rukou v rukavici se právě natahoval po vstupním poklopu.

Tucker rychle zvážil, jestli po něm nemá vystřelit, ale zavrhl to. Puškou možná, ale makarovem ne. Vzhledem k vzdálenosti a kovové konstrukci byl úspěšný zásah nepravděpodobný. Chumelenice navíc houstla, takže se zhoršila viditelnost.

Znovu se podíval na hodinky. Do příjezdu Fedosejevovy limuzíny k hlavní bráně zbývaly tři minuty. Krátce si vzpomněl na Kaina, ale rychle se v duchu vrátil k bezprostřednímu úkolu.

Jedna věc po druhé, rangere. Nejdřív vyřeš tenhle problém.

Kain se o sebe postará.

Kain přikrčeně běží s našpicovanýma ušima a poslouchá křupání bot ve sněhu pokrytém ledovou krustou. V mozku mu žhne poslední povel.

STOPA.

Drží se ve stínech zrezivělých vagónů a bílou chumelenicí, která stále houstne, pronásleduje tmavou postavu. Jeho svět však netvoří jen obrazové vjemy. Ty jsou pro něj naopak nejmatnější, pouhý stín rozsáhlejší pravdy.

Zastavuje se jen na tak dlouho, aby přiblížil čenich k mužově stopě, cítí gumu, špínu a kůži. Zvedá hlavu a zachycuje závan mokré vlny, cigaretového kouře a potu. Ze soli na pokožce kořisti cítí strach; slyší sípavé, zrychlené oddechování.

Pokračuje dál, stejným tempem jako kořist, a nehlučně našlapuje do sněhu.

Vnímá i zbytek okolí a v posloupnosti starých i čerstvých pachových stop si čte minulost a přítomnost. Jeho uši zaznamenávají každý vzdálený výkřik, každé zakvílení motoru, každé šplíchnutí vlny v blízkém moři. U kořene jazyka cítí mráz a zimu.

Jedna stopa ale tím vším září nejjasněji. Stopa vedoucí k jeho kořisti.

Sleduje ji jako duch.

10.18

Tucker ze své pozice v odvodňovacím příkopu viděl, jak muž prolézá poklopem na vrcholu jeřábu a s tlumeným cvaknutím ho za sebou zaklapává.

Když mu teď odstřelovač zmizel z přímého výhledu, Tucker se postavil a sprintem vyběhl k jeřábu. Za běhu zasunul pistoli zpátky do pouzdra. Přestal se schovávat, skočil rovnou na třetí příčku žebříku a začal co nejrychleji stoupat. Příčky byly kluzké od sněhu a ledu a boty mu s každým krokem klouzaly, ale Tucker se nezastavoval. Dvě příčky pod kabinou strnul. Na poklopu chyběl visací zámek.

Zatajil dech, tasil pistoli a jemně, pomalu přitiskl hlaveň k poklopu. Poklop se nepatrně nadzvedl.

Tucker neotálel. Věděl, že nesmí přemýšlet nad pošetilostí svého dalšího činu. Váhání může člověka zabít stejně snadno jako lehkovážná odvaha.

A jestli mám zemřít, ať zemřu v akci.

V minulosti už vpadl v bezpočtu afghánských vesnic a bunkrů do stovek dveří, za nimiž vždycky číhal někdo, kdo ho chtěl zabít.

Tohle nebylo nijak odlišné.

Rozrazil poklop a namířil zbraň doleva a doprava. Odstřelovač klečel půl metru od něj nad otevřeným pouzdrem s puškou. Jedno z posuvných oken za ním bylo dokořán, a do kabiny tak vál sníh.

Vrah se překvapeně otočil k Tuckerovi. Výraz úžasu v jeho obličeji vydržel pouhý zlomek vteřiny – pak se muž na Tuckera vrhl.

Tucker vypálil jedinou ránu. Devítimilimetrový projektil s dutou špičkou vnikl odstřelovači těsně nad nosem do lebky a okamžitě ho zabil. Muž se zhroutil na bok a znehybněl.

Jeden je vyřízený…

Tucker nelitoval toho, co právě udělal, i když si na vteřinu uvědomil určitý paradox. Nebyl sice nábožensky založený, ale oslovovala ho buddhistická filozofie žít a nechat žít. V tomto případě nicméně toho muže nechat žít opravdu nemohl. Bylo zvláštní, že si dokázal zdůvodnit nutnost zabít člověka, ale zabití zvířete představovalo cosi zcela jiného. Jednalo se o zajímavý rozpor, podobné úvahy však musely počkat.

Zastrčil pistoli zpátky do pouzdra, vlezl do kabiny a zavřel za sebou poklop. Rychle prohledal mrtvolu, jestli neobjeví mobil nebo vysílačku. Nenašel ani jedno. Jestli měl ten muž partnera, jednali nezávisle, patrně s úmyslem střílet, jakmile se naskytne vhodná příležitost.

Zbývající čas: šedesát vteřin.

Fedosejev přijede přesně. Potrpěl si na dochvilnost.

Bezprostřední úkol: udržet zaměstnavatele mimo nebezpečnou zónu.

Podíval se na odstřelovačovu pušku, ruskou zbraň SV-98. Zvedl ji z pouzdra a zkontroloval – puška byla připravena k výstřelu.

Díky, soudruhu, pomyslel si, když překračoval mrtvé tělo a přistupoval k otevřenému oknu.

Rozložil dvojnožku zbraně, opřel ji o okenní rám a namířil hlaveň přes moře kontejnerů a skladištních střech k hlavní bráně. Se studeným kovem přitisknutým k líci přiložil oko k hledáčku a podíval se přes vířící sníh.

„Kdepak jsi, Fedosejeve?“ zahučel. „No tak…“

Pak si všiml, jak se bílou chumelenicí pohybuje černý stín. Limuzína byla deset metrů od hlavní brány a zpomalovala kvůli zběžné kontrole u strážného. Tucker se zaměřil na přední sklo vozu a napjal prst na spoušti. V duchu si ještě jednou vybavil technické údaje pušky SV-98. Zbraň neměla dostatečnou průraznost, aby překonala neprůstřelná okna limuzíny – nebo v to Tucker aspoň doufal.

Vypálil. Ve stísněné kabině ho prásknutí výstřelu málem ohlušilo. Projektil ráže 7,62 mm zasáhl sklo limuzíny přímo před řidičem. Tucker pro jistotu ještě druhým výstřelem rozbil postranní zrcátko. Musel uznat, že řidič zareagoval pohotově a naprosto správně: zařadil zpátečku, co nejrychleji odcouval dvacet metrů a smykem vůz otočil.

Během několika vteřin limuzína ujížděla sněhem pryč.

Tucker uspokojeně spustil ruce s puškou. Jeho zaměstnavatel byl prozatím v bezpečí, ale někdo se na něj chystal spáchat atentát a Tucker rozhodně nehodlal nechat druhého útočníka uprchnout, aby to později mohl zkusit znovu.

Odtrhl od pušky zásobník, strčil si ho do kapsy a vytáhl satelitní telefon, aby zkontroloval záběry z Kainovy kamery. Vzhledem k vlhké čočce přístroje a houstnoucímu sněžení viděl jen rozmazané, nezřetelné obrysy.

S povzdychem otevřel v telefonu další program. Na displeji se objevila mapa doků. Západně od Tuckerovy pozice, přibližně čtyři sta metrů daleko, blikala zelená tečka: signál GPS z mikročipu vloženého mezi Kainovy lopatky.

Tečka se nehýbala, což ukazovalo, že Kain nadále plní pokyn. Sleduje kořist a teď leží na místě, čeká a hlídá.

Náhle se tečka pohnula, jen krátce – Kain se zjevně přesunul, aby zůstal v úkrytu a zároveň viděl na kořist. Pak se ale dal do pohybu – rostoucí rychlostí zamířil k západu.

To mohlo znamenat jediné.

Druhý atentátník utíkal Tuckerovým směrem.

Tucker spěšně slezl ze žebříku – většinu cesty spíš klouzal po postranicích. Jakmile se dotkl země, vyrazil s pistolí připravenou k výstřelu podél kolejí. Po deseti metrech si před sebou všiml nezřetelné postavy, skrčené u prostřiženého otvoru v plotě. Vzápětí muž proskočil na druhou stranu a sprintem vyběhl mezi stromy.

Sakra.

O dvě vteřiny později se objevil Kain, připravený na štvanici. Když ale zpozoroval Tuckera, zastavil se a s našpicovanýma ušima čekal na další povel.

Tucker mu ho dal.

„CHYŤ VRAHA!“

Čas na hrátky vypršel.

Kain proletěl otvorem v plotě a vyrazil za prchajícím mužem. Tucker mu byl v patách.

Ačkoliv byl Kain v loveckém rozpoložení, neutekl příliš daleko před svého pána. Kličkoval mezi stromy, s lehkostí přeskakoval padlé kmeny a zároveň se udržoval na dohled od kořisti i od Tuckera.

Zvuky z doků v lese zcela ztichly. Mezi korunami stromů jemně hvízdal vítr se sněhem. Někde vepředu praskla větev. Tucker se zastavil a přikrčil se. Kain třináct metrů před ním rovněž znehybněl, nahrbeně stál na padlém kmenu a upřeně se díval před sebe.

Jejich kořist se určitě zastavila.

Tucker vytáhl telefon a podíval se na mapu.

Dvě stě metrů od nich protínal les úzký kanál, součást starého přístaviště z dob, kdy patřilo ruskému válečnému loďstvu. Pronásledovaný muž býval příslušníkem námořní pěchoty a byl zřejmě dost chytrý, aby si připravil únikovou trasu po vodě.

Ale jaký měl přesně plán?

Podle mapy vedla po opačném břehu kanálu hlavní silnice.

Co když tam na něj čeká auto?

Vyber si, Tuckere.

Bude jeho kořist prchat po souši, nebo po moři?

Tiše mlaskl a Kain se otočil. Tucker zvedl sevřenou pěst a rozevřel prsty do vidličky: Stopa.

Kain vyrazil přímo na jih.

Tucker se vydal k jihovýchodu, aby byl připravený na obě možnosti a mohl v případě potřeby muži odříznout únikovou cestu.

Za běhu nepřestával sledovat Kainovu polohu podle GPS. Jeho společník doběhl ke kanálu a zastavil se. Tečka zůstávala několik vteřin na místě, pak se však dala opět do pohybu, podél kanálu a čím dál rychleji.

To mohlo znamenat jediné.

Kořist nastoupila na loď.

Tucker zrychlil do sprintu a vyřítil se na otevřené prostranství. Kanál před ním zakrývala vysoká hráz. Zprava se ozvalo bručení lodního motoru. Tucker vyběhl ke kanálu, zatímco Kain se rychle blížil po hrázi.

Tucker věděl, že nemůže ovčákovi stačit. Podle mapy byl kanál úzký, ne širší než pět metrů.

To se dá zvládnout, pomyslel si Tucker.

Zavolal: „STRHNI… ODZBROJ!“

Ovčák sklonil hlavu níž a ještě zrychlil. V další chvíli se odrazil od hráze a zmizel Tuckerovi z očí.

*

Kain letí vzduchem a užívá si vítr, který mu čechrá srst. Pro tohle žije, je to pro něj stejně přirozené jako tlukot srdce.

Stíhat a strhávat kořist.

Přední tlapy dopadají na dřevo paluby, ale to už Kain krčí zadní nohy pod sebe a odráží se od prken směrem ke kabině.

Jeho bystré smysly ho informují o všech detailech.

Štiplavý pach spáleného oleje…

Pryskyřice v naleštěném dřevě…

Stopa soli a strachu vedoucí k otevřeným dveřím kabiny…

Kain ji sleduje, na základě povelu i instinktu.

Vpadá dveřmi dovnitř. Vidí, jak se k němu muž otáčí, s výrazem plným hrůzy, a překvapeně se zajíká.

Zvedá paži, ne aby se reflexivně bránil, ale se zbraní.

Kain zbraně zná.

Skočí ve chvíli, kdy kabinou práskne ohlušující výstřel.

10.33

Když Tucker dorazil na vrchol hráze, nad vodou se ještě převalovala ozvěna výstřelu. Srdce se mu sevřelo obavami. O padesát metrů dál se loď s centrální kabinou naklonila ke straně a zamířila přídí ke břehu.

Tucker se dal do běhu. Cítil, jak mu nohy těžknou strachem. U rozkývaného plavidla se odrazil ke skoku, proletěl vzduchem a tvrdě dopadl na záďovou palubu. Z nárazu do zábradlí mu za očima vykvetla bolest. Překulil se na bok, vyhrabal se na kolena a zvedl pistoli.

Otevřenými dveřmi kabiny viděl muže, jak leží na zádech, rozhání se levou paží a kope nohama. Jeho pravé předloktí pevně svíral Kain v zubech a smýkal jím ze strany na stranu.

Rus něco vřeštěl ve své mateřštině. Tucker znal jen základy ruštiny, ale z mužova tónu bylo jasné, co křičí.

Dostaňte ho ze mě! Prosím!

Tucker vstoupil do kabiny, s pistolí namířenou na mužovu hruď, a klidně řekl: „PUSŤ!“

Kain okamžitě pustil mužovo předloktí a s vyceněnými zuby ustoupil.

Rus si přitiskl poraněnou ruku k hrudi. Vytřeštěné oči se mu leskly bolestí. Podle toho, kde mu Kain svíral předloktí, měl atentátník patrně zlomenou loketní kost, a dost možná i kost vřetenní.

Tucker ho vůbec nelitoval.

Ten darebák málem střelil jeho partnera.

Metr od muže ležel revolver, z něhož vzhledem k zimě dosud stoupal kouř.

Tucker přistoupil k muži a podíval se na něj. „Mluvíte anglicky?“

„Anglicky… ano, já trochu mluvit anglicky.“

„Jste zatčený.“

„Cože? Já ne…“

Tucker zvedl pravou nohu a kopl muže podrážkou do čela – tím ho okamžitě omráčil.

„Víceméně,“ dodal.

2. KAPITOLA

4. března 12.44

Vladivostok, Rusko

„Dlužíte mi nové přední sklo,“ zaburácel Bogdan Fedosejev a podal Tuckerovi panáka ledově studené vodky.

Tucker skleničku přijal, ale postavil ji na stolek vedle pohovky. Neměl rád vodku a navíc ani teď nevěřil svým rukám. Po přestřelce v docích mu žilami pořád koloval adrenalin, což u něj nebylo nic neznámého ani nepříjemného. I tak uvažoval, kolik z toho návalu emocí lze připsat radosti a kolik je posttraumatický syndrom – lékařské označení stavu, který se dříve nazýval poválečná deprese nebo bojová únava a který dobře znalo až příliš mnoho veteránů z Iráku a Afghánistánu.

Ve srovnání s většinou ostatních na tom byl Tucker docela dobře, ale poválečná deprese zůstávala nedílnou součástí jeho života. Zvládal ji dobře, nicméně cítil její přítomnost, jako kdyby nějaký netvor neustále hledal skulinku v jeho duševním brnění. Tato metafora Tuckera zvláštním způsobem uklidňovala. Být bdělý a ve střehu patřilo mezi jeho silné stránky. Buddhistické sklony mu však stále našeptávaly, ať poleví v obezřetnosti.

Nech to plavat.

To, na čem lpíš, je čím dál silnější.

Staneš se tím, na co myslíš.

Tucker nedokázal určit přesně, kdy a kde přijal tuto filozofii. Prostě k němu přišla. Měl pár učitelů – zvlášť jeden z nich byl pro něj důležitý –, ale odhadoval, že si svůj pohled na svět osvojil především během vycházek s Kainem. Jelikož se setkával s lidmi téměř všech typů, naučil se brát je takové, jací jsou, bez předsudků a předpojatosti. Měli víc věcí společných než rozdílných. Každý se jenom snažil najít štěstí a naplnění. Cesty k nim se zásadně lišily, ale cílová meta zůstávala stejná.

Tak dost, napomenul se Tucker. Rozjímání je fajn, ale už dávno usoudil, že se v mnohém podobá tequile – mělo by se užívat jen v malých dávkách.

Kain mu klidně seděl u nohou, ale jeho pohled zůstával ostražitý. Nic mu neuniklo: držení těla, pohyby rukou a očí, rychlost dýchání, pot. To vše Tuckerově partnerovi poskytovalo jasný obrázek o situaci. Nebylo divu, že Kain vycítil v atmosféře místnosti znepokojení.

Tucker ho cítil taky.

Jedním z důvodů, proč ho dali dohromady s Kainem, byla jeho nezvykle vysoká empatie. Psovodi vojenských psů měli rčení – vodítko přenáší všechno –, které popisovalo, jak oba partneři časem sdílejí emoce, které je svazují dohromady ještě víc. Stejná dovednost Kainovi umožňovala číst v lidech, zaznamenávat jemné projevy v řeči těla a výrazech, které by jiným mohly uniknout.

Jako teď ono napětí v místnosti.

„A postranní zrcátko limuzíny,“ dodal Fedosejev s nuceným úsměvem. „Zničil jste přední sklo i zrcátko. Hodně drahé. A nejhorší je, že jste mohl zabít mého řidiče Pjotra.“

Tucker se nehodlal omlouvat – věděl, že by to bylo vykládáno jako známka slabosti. „Na tu vzdálenost a z toho úhlu nemohl projektil z pušky, ze které jsem střílel, prorazit neprůstřelné sklo limuzíny. Kdybych stál přímo na přední kapotě, možná by se Pjotr měl čeho bát, ale takhle ne.“

Fedosejev se podrážděně zamračil. „I tak je potřeba na limuzíně opravit hodně nákladné věci.“

„Můžete mi to strhnout z příplatku,“ odpověděl Tucker.

„Z příplatku! Z jakého příplatku?“

„Z toho, který mi dáte za záchranu života.“

Jurij, který stál těsně za Fedosejevem, se ozval: „Zvládli bychom to, kdyby…“

Fedosejev umlčel svého podřízeného zvednutou rukou. Jurijovi se do tváře nahrnula krev. Dvojice bodyguardů u dveří přešlápla z nohy na nohu a sklopila oči.

Tucker věděl, co si Jurij a celá ochranka myslí. Kdyby nemají u osobní ochrany žádnou cenu. Skutečností bylo, že tenhle cizinec – Američan se psem – zachránil jejich šéfa. Přesto Jurij zasáhl u policie v Tuckerův prospěch a uhladil komplikace, k nimž mohlo dojít kvůli zabití prvního odstřelovače. Když nájemného zabijáka vyřídí ruští bodyguardi, nic se neděje. Pokud ho vyřídí bývalý ranger z americké armády, mohl by z toho být průšvih.

Devadesát minut po zadržení druhého muže, kterého měla momentálně v rukách policie, se Tucker setkal s Fedosejevem a jeho doprovodem v hotelu Meridian, kde si Rus pronajal nejvyšší patro s apartmány pro VIP. Interiéry včetně nábytku byly pohodlné, ale dost přeplácané. Nevkusná sovětská architektura. Za okny dosud sněžilo a chumelenice zakrývala úžasný výhled na Záliv Petra Velikého a ruskou pevninu.

„Nabídnu vám něco lepšího než příplatek,“ řekl Fedosejev. „Stanete se součástí mého týmu. Stálou součástí. Jsem štědrý. Váš pes bude mít každý den k večeři stejk. To by se mu líbilo, ne?“

„Zeptejte se ho sám.“

Fedosejev zaletěl pohledem ke Kainovi, usmál se a zahrozil Tuckerovi prstem. „Moc vtipné.“ Zkusil to z jiné strany. „Ti dva suka mohli mít komplice. Jestli je pořád na svobodě…“

Suka byl Fedosejevův oblíbený slangový termín. Volně a zdvořile přeloženo znamenal něco jako parchant.

Tucker mu skočil do řeči. „Jurij jistě najde všechny další osoby zapojené do pokusu o vraždu.“

Zvlášť když je jeden atentátník za mřížemi.

Mučení tu představovalo stejně běžný nástroj jako příbory.

Fedosejev si povzdychl. „Takže vaše odpověď zní…?“

„Vážím si vaší nabídky,“ řekl Tucker, „ale moje smlouva končí za dva dny. Pak mě čekají někde jinde.“

Jednalo se o lež, ale nikdo to neřekl nahlas.

Pravdou bylo, že ho nikde nečekali, a momentálně mu to tak vyhovovalo. Jurijův tým navíc tvořili samí bývalí vojáci a to ovlivňovalo vše, co říkali i dělali. Tucker už jich měl plné zuby. Sám nějakou dobu sloužil v armádě a nerozešel se s ní právě v dobrém.

Ze začátku službu v armádě samozřejmě miloval a uvažoval dokonce o vojenské kariéře.

Až do Anakondy.

Sáhl po sklence vodky, aby spláchl nechtěné vzpomínky. Nesnášel chrastění kostek ledu o sklo. Posttraumatický syndrom. Sám to považoval pouze za kus psychického šrapnelu uvízlého kousek od srdce.

Usrkl vodku a nechal se zalít vzpomínkami.

Ne že by měl na výběr.

Znovu cítil, jak mu praská v uších, když se záchranný vrtulník odlepil od země, znovu vnímal závan horkého vzduchu.

Zavřel oči a v duchu se vrátil do toho dne, k té osudové přestřelce. Pomáhal vojákům z Desáté horské divize zajistit řadu bunkrů v údolí přezdívaném Pekelná dýmka. Tenkrát měl dva čtyřnohé společníky: sourozence Kaina a Ábela. Jestliže Kain byl Tuckerovou pravou rukou, Ábel byl jeho levicí. Oba je vycvičil.

Pak v horách zachytili nouzový signál. Vrtulník Chinook přepravující oddíl SEALŮ sestřelila raketa na vrcholu Takur Gharu, a tak Tuckera a jeho skupinu vyslali na východ, aby zahájili náročný výstup na horu. U jedné rokle je však ze zálohy přepadli. Výbuch dvou pozemních min zabil většinu Tuckerova oddílu a zbytek zranil – včetně Ábela, kterému výbuch utrhl jednu přední nohu v lokti.

Ve vteřinách se z úkrytů vynořili talibánští bojovníci a vrhli se na zbylé Američany. Tucker se s hrstkou vojáků stáhl na pozici, která se dala bránit, a odrážel útoky nepřátel, dokud opodál nepřistál evakuační vrtulník. Po naložení Kaina a ostatních vojáků chtěl Tucker seskočit a vrátit se pro Ábela, ale jeden člen posádky ho vtáhl zpátky do kabiny a přidržel ho na místě, zatímco se vrtulník zvedal ze země a nakláněl se nad roklí, takže mohl jen přihlížet, jak dva talibánští bojovníci pronásledují Ábela, který kulhal k startujícímu vrtulníku, oči plné bolesti upíral na Tuckera a z utrženého pahýlu nohy mu crčela krev.

Tucker se vrhl ke dveřím, ale znovu ho zadrželi.

Pak Ábela dohonili Talibánci. Tucker potlačil poslední vzpomínky, ale vnitřní hlas, který se mu stále vracel, potlačit nedokázal. Ten hlas říkal: Měl ses snažit víc, měl jsi k němu seskočit.

Věděl, že by zabili i jeho, ale aspoň by Ábel nebyl sám. A nedivil by se, proč ho Tucker opustil…

Otevřel oči a obrátil do sebe zbytek vodky, aby pálivá tekutina smazala to nejhorší z letité bolesti.

„Pane Wayne…“ Bogdan Fedosejev se předklonil a ustaraně se zamračil. „Jste v pořádku? Zbledl jste jako stěna, příteli.“

Tucker si odkašlal a zavrtěl hlavou. Věděl, že se na něj Kain dívá. Natáhl ruku a konejšivě poplácal psa po krku.

„Nic mi není. Kde jsme to byli…?“

Fedosejev se narovnal. „Mluvili jsme o tom, jestli se k nám připojíte.“

Tucker se soustředil na Fedosejeva a současnost. „Ne, jak jsem říkal, je mi líto. Musím být někde jinde.“

Přestože se jednalo o čistou lež, chtěl změnit prostředí – vyloženě to potřeboval.

Zůstávala však jiná otázka: Co bude dělat?

Fedosejev si hlasitě povzdychl. „Dobrá! Ale jestli si to rozmyslíte, ozvěte se. Na dnešní noc se ubytujte v jednom apartmá. Pošlu vám dva stejky. Jeden pro vás, druhý pro vašeho psa.“

Tucker přikývl, vstal a potřásl Fedosejevovi rukou.

Tahle budoucnost mu prozatím stačila.

23.56

Tuckera v jeho pokoji probudilo zatrylkování satelitního telefonu.

Hmátl po něm a podíval se na hodiny.

Skoro půlnoc.

Co se zase děje? Fedosejev neměl dnes večer žádný program, takže Tucker s Kainem dostali na noc volno. Stalo se snad něco? Jurij už ho informoval, že ten zadržený vladikavkazský separatista všechno vyklopil.

Tucker tedy očekával klidnou noc.

Podíval se na číslo volajícího: bylo zablokované. To málokdy věstilo něco dobrého.

Kain se vedle postele posadil a podíval se na Tuckera.

Tucker si přiložil telefon k uchu a stiskl tlačítko. „Ano?“

Série pískání a bzučení naznačovala, že hovor probíhá přes několik šifrovacích zařízení.

Konečně volající promluvil. „Kapitáne Wayne, jsem rád, že jsem vás zastihl.“

Tucker se uvolnil, ale ne úplně. Přepadlo ho neblahé tušení. Ten hlas poznal: patřil Painteru Croweovi, řediteli Sigma Force, který se Tuckera nedávno po jedné misi pokoušel získat pro svoji organizaci. Postavení Sigmy v rámci amerických zpravodajských služeb zůstávalo pro Tuckera záhadou, ale jednu věc věděl jistě: Sigma fungovala pod záštitou DARPY, oddělení pro výzkum a vývoj pokročilých obranných systémů.

Tucker se vmžiku probral. „Předpokládám, že víte, kolik je tady hodin, řediteli?“

„Vím. Omlouvám se, ale je to důležité.“

„Jako vždycky. Co se děje?“

„Myslím, že vaše smlouva s Bogdanem Fedosejevem končí. Nemýlím-li se, vyprší za dva dny.“

Tuckera nepřekvapilo, že o tom volající ví – Painter Crowe měl až strašidelně dobré zdroje.

„Řediteli, hádám, že nejde o zdvořilostní hovor, tak co kdybyste přešel k věci?“

„Potřebuji od vás laskavost. A ruské vízum máte ještě na čtyřicet dva dní.“

„Něco mi našeptává, že je chcete využít.“

„Jenom pár z nich. Byl bych rád, kdybyste se seznámil s jedním naším přítelem.“

„Mám dost svých vlastních. Proč je tenhle tak důležitý?“

Nastala až příliš dlouhá odmlka. Tucker pochopil. Jakkoliv byl hovor zašifrovaný, hotelový pokoj mohl skrývat štěnice – jak Tucker znal Rusy, bylo to dokonce pravděpodobné. Podrobnosti vyžadovaly další bezpečnostní opatření.

Tucker musel přiznat, že takové tajnůstkářství vzbudilo jeho zájem.

Kromě toho měl podezření, že pomlka v rozhovoru je zkouška.

Následující otázkou prokázal, že chápe potřebu soukromí. „Kde?“

„Necelý kilometr od vašeho hotelu – placený telefon na severovýchodním rohu penzionu Šedivý kůň.“

„Najdu ho. Dejte mi dvacet minut.“

*

Nakonec dorazil k cíli za osmnáct a podupával nohama v chladu. Z předplacené telefonní karty zavolal na krycí linku Sigmy a počkal, až odezní další série šifrovacích zvuků. Konečně se opět ozval Croweův hlas.

Ředitel přešel rovnou k věci. „Potřebuji, abyste toho muže doprovodil na cestě ze země.“

V té jediné prosté větě se skrývala řada informací. Crowe se zjevně domníval, že dotyčný nezvládne daný úkol sám. A to Tuckerovi sdělilo dvě věci.

Zaprvé: Ten muž má pro Sigmu velkou cenu.

Zadruhé: Normální způsoby cestování byly problematické.

Jinými slovy, někdo nechtěl, aby daná osoba opustila zemi.

Tuckerovi bylo jasné, že se ani nemusí ptát, proč ten člověk potřebuje opustit Rusko. Crowe zastával názor, že každý má znát jen tolik informací, kolik nezbytně potřebuje. Tucker ale chtěl znát odpověď na jinou otázku.

„Proč já?“

„Už jste v Rusku, máte potřebné krytí a vaše kvalifikace odpovídá tomu, co je pro úkol nutné.“

„Navíc tady nemáte k dispozici jiné lidi.“

„To taky, ale jde o druhotný důvod.“

„Jen abychom si to ujasnili, řediteli. Prokážu vám laskavost, nic víc. Jestli se mě snažíte vtáhnout do své organizace…“

„Nic takového. Dostaňte našeho přítele ze země, to je vše. Vyděláte si dvojnásobek obvyklé odměny. Vaším styčným důstojníkem pro tuhle misi bude Ruth Harperová.“

„Ne vy?“ To Tuckera překvapilo – a překvapení neměl rád. „Řediteli, víte, že nevycházím dobře s lidmi, zvlášť s těmi, se kterými jsem se nikdy osobně nesetkal.“

„Harperová je dobrá, Tuckere. Vážně se vyzná. Dejte jí šanci. Takže souhlasíte?“

Tucker si povzdychl. Ačkoliv vládním úřadům příliš nedůvěřoval, Crowe na něj zatím dělal dojem chlapíka, který drží slovo.

„Povězte mi víc.“

3. KAPITOLA

7. března 8.07

Sibiř, Rusko

Dveře do Tuckerova soukromého kupé ve vlaku se odsunuly a dovnitř nahlédla hlava v modré čepici.

„Dokumenty, prosím,“ řekl průvodčí, ale změkčil svůj strohý požadavek ve stylu KGB přátelským úsměvem. Hubenému mladíkovi nemohlo být víc než dvacet let a zpod téměř nové čepice mu trčely uhlově černé vlasy. Knoflíky na uniformě se oslnivě leskly – zjevně byl na svou práci velice hrdý.

Tucker mu podal pas.

Průvodčí ho prostudoval, přikývl a vrátil mu ho. Nervózně střelil pohledem po Kainovi. Ovčák vzpřímeně seděl na sedadle proti Tuckerovi a zrychleně oddechoval s jazykem visícím z tlamy.

„A váš pes?“ zeptal se průvodčí.

„Ten je asistenční.“

Tucker mu podal Kainovy dokumenty, které získal od Paintera. Dokumenty uváděly, že jeho čtyřnohý společník je speciálně vycvičený k tomu, aby rozpoznával Tuckerovy časté a vysilující epileptické záchvaty. Jednalo se pochopitelně o krytí, ale cestování s víc než třicetikilovým vojenským psem nutně vyvolávalo nechtěné otázky.

Průvodčí prolistoval papíry a přikývl. „Da. Aha. Můj vzdálený bratranec má stejnou nemoc.“ Znovu se podíval na Kaina, tentokrát s mnohem větší náklonností. „Smím si ho pohladit?“

Tucker pokrčil rameny. „Jistě. Nekouše.“

Pokud mu to nepřikážu.

Průvodčí opatrně natáhl ruku a podrbal Kaina pod bradou. „Hodný pejsek.“

Kain ho lhostejně sledoval a nechal si líbit mladíkovu familiárnost.

Tucker měl co dělat, aby se neusmál.

Průvodčí se spokojeně zazubil a vrátil dokumenty Tuckerovi.

„Moc se mi líbí,“ poznamenal.

„Mně taky.“

„Jestli budete něco potřebovat, stačí říct, da?“

Tucker přikývl, průvodčí odešel a zavřel za sebou dveře.

Tucker se opřel a sledoval ruskou krajinu ubíhající za oknem – z větší části sestávala ze zasněžených stromů a budov ze sovětské éry. Před chvílí vyjeli z přístavního města Vladivostoku, konečné stanice transsibiřské magistrály vedoucí až do Moskvy.

Ne že by Tucker s Kainem jeli tak daleko.

Z důvodů, které Crowe blíž neobjasňoval, bude Abram Bukolov, jehož měl Tucker dostat ze země, připravený odjet až za týden. Po posledních dvou dnech u Bogdana Fedosejeva tedy Tucker nastoupil do vlaku a vydal se po slavné transsibiřské magistrále na pětidenní cestu k městu Perm, kde se měl setkat s člověkem, který ho zavede k Bukolovovi.

Tucker pořád netušil, proč Bukolov musí opouštět Rusko potají – zvlášť když šlo o tak velké zvíře. Tucker hned věděl, o koho jde, jakmile Crowe pronesl to jméno do telefonu. Jeho předchozí zaměstnavatel Bogdan Fedosejev s ním v minulosti měl nějaká obchodní jednání.

Abram Bukolov byl majitel Horizon Industries a dal se považovat za farmakologického magnáta Ruska. Často se objevoval na obálkách časopisů i v televizních pořadech – pro léky byl tím, kým byl pro osobní počítače Steve Jobs. V letech po rozpadu Sovětského svazu se farmaceutické odvětví v Rusku rozložilo a podléhalo bezbřehé korupci, což se týkalo všeho od kvality léků po distribuční sítě. Podle odhadů zemřely kvůli nekvalitním lékům nebo chybnému dávkování tisíce lidí. Abram Bukolov silou vůle a s pomocí zděděného bohatství pomalu a vytrvale celý systém měnil, až se stal kapitánem i dozorcem ruské farmacie.

A teď chtěl pryč – opouštěl multimiliardové impérium, jež budoval téměř po celý dospělý život.

Proč?

Co mohlo takového muže tak vyděsit a přimět k útěku?

Podle zašifrované složky, kterou Tuckerovi poslal Painter Crowe, jediné vodítko spočívalo v Bukolovově záhadném prohlášení: Jdou po mně generálové z Arzamasu-16…

Víc odmítal vysvětlit, dokud nebude v bezpečí mimo území Ruska.

Tucker si pečlivě prostudoval i zbytek složky k této misi. Bukolov byl známý výstředník, což se jasně ukazovalo v každém rozhovoru s novináři. Zjevně se jednalo o horlivého a zapáleného vizionáře, ale nesklouzl nakonec do vyloženého šílenství?

A co ti generálové?

Podle poznámek ve složce kdysi existovalo město s názvem Arzamas-16. Za vlády Josifa Stalina v něm působilo první sovětské středisko pro projektování jaderných zbraní. Americké zpravodajské služby ho jednoduše označovaly jako „ruské Los Alamos“.

Šlo jen o první z mnoha naukogradů, které se objevovaly po celém Sovětském svazu. V nich za neprostupnými ploty probíhaly pod záštitou nejlepších sovětských vědců přísně tajné výzkumy. Během studené války se objevovaly zvěsti o biologických zbraních, drogách na ovládání mysli a tajných technologiích.

Arzamas-16 už ale neexistoval.

V oblasti nyní sídlilo několik zařízení pro zkoušky jaderných zbraní – ale co to mělo společného s Abramem Bukolovem?

Kdo mohli být ti zločinní generálové?

Nedávalo to žádný smysl.

Tucker se podíval na Kaina, který zavrtěl ocasem, připravený na vše, co jim mohla přinést budoucnost. Tucker se opřel a usoudil, že jde patrně o ten nejlepší přístup, jaký se dá zvolit.

Být připravený na cokoliv.

4. KAPITOLA

7. března 10.42

Moskva, Rusko

Statný muž obešel stůl a usedl do křesla, až kůže zavrzala. Přepnul hovor na hlasitý odposlech. Nebál se, že by někdo poslouchal. Nikdo by si to nedovolil, zvlášť ne tady.

„Kde je teď?“ zeptal se. Doneslo se k němu, že jakýsi agent – americký žoldák se psem – dostal za úkol pomoci doktoru Bukolovovi opustit ruskou půdu.

To se nesmí stát.

„Míří na západ,“ odpověděl volající rusky se švédským přízvukem. „Transsibiřským expresem. Víme, že má jízdenku do Permu, ale zatím nevíme, jestli to je jeho konečný cíl.“

„Proč si myslíte, že to tak není?“

„Tenhle člověk má zjevně nějaký výcvik. Instinkty mi napovídají, že by si nekoupil lístek přímo do cíle. Na to je moc chytrý.“

„Pod jakým jménem cestuje?“

„Pracujeme na tom,“ odpověděl volající o něco podrážděněji.

„A kde jste teď vy?“

„Jedu do Chabarovska. Snažili jsme se nastoupit do vlaku ve Vladivostoku, ale…“

„Setřásl vás, da?“

„Ano.“

„Shrňme si to. Muž se psem setřásl vás a váš tým. Viděl vás?“

„Ne. Tím jsme si jistí. Je prostě opatrný a má dobrý výcvik. Co dalšího jste se o něm dozvěděl?“

„Nic moc. Poptávám se a snažím se vystopovat jeho finance, ale používá kreditku s vymazanou historií. To naznačuje, že je buď důležitější, než to na první pohled vypadá, nebo má mocné spojence. Nebo oboje. Co jste zjistili při prohledávání hotelu ve Vladivostoku?“

„Nic. Nemohli jsme se tam ani přiblížit. Jeho zaměstnavatel – ten parchant Bogdan Fedosejev – si pronajal celé patro a zavedl přísná bezpečnostní opatření. Ale jestli se nám podaří dorazit do Chabarovska dřív než vlak, nastoupíme tam. Jestli ne…“ Volající nechal ta slova viset ve vzduchu.

Ani jeden z nich nemusel vyslovovat nahlas, jaké by z toho plynuly potíže.

Koleje se tady větvily a vedly do mnoha směrů, včetně Číny a Mongolska. Sledování dané osoby do cizí země, zvlášť do Číny, by představovalo výrazně náročnější výzvu.

V reproduktoru to zapraskalo a volající přišel s novým nápadem. „Jestli používá vymazanou kreditku, měli bychom předpokládat, že má několik pasů a cestovních dokumentů. Možná by pomohlo rozeslat jeho fotku vašim kolegům z pohraničních jednotek.“

Statný muž si sám pro sebe přikývl.

„Jak jste říkal,“ pokračoval volající, „muž s velkým psem se těžko přehlédne.“

„Uvidím, co svedu. Raději bych udržel rozsah operace v rozumné míře. Proto jsem taky najal vás. Bohužel začínám pochybovat o správnosti svého rozhodnutí. Chci výsledky, jinak provedu změny. Rozumíte, co tím myslím?“

Rozhostilo se dlouhé ticho, teprve pak volající odpověděl.

„Nebojte se. Vždycky odvedu požadovanou práci. Seženu informace, jaké potřebujete, a ten člověk nedorazí do Permu živý.“

5. KAPITOLA

7. března 18.08

Transsibiřský expres

Hlas z reproduktorů oznámil nejprve rusky a poté anglicky:

„Příští stanice Chabarovsk.“

Diodový nápis na stěně Tuckerova kupé opakoval vícejazyčné oznámení spolu s údajem: ODJEZD ZA 18 MINUT.

Tucker posbíral svoje věci a natáhl si kabát. Pak pohladil Kaina. „Neprotáhneme si nohy?“

Strávili ve vagónu většinu dne a Tucker se těšil na čerstvý vzduch. Nasadil si ještě kožešinovou čepici, připjal Kaina na vodítko a otevřel dveře kupé.

Vydal se chodbou za řadou ostatních cestujících, kteří pomalu mířili ke schodům ven. Několik lidí při pohledu na Tuckerova nezvyklého společníka povytáhlo obočí. Jedna kyprá bábuška mu dokonce věnovala pohled, který Tucker mohl popsat jen jako zlý.

Nechtěl budit víc pozornosti, než bylo nutné, a proto se vyhnul budově nádraží – bíle omítnuté stavbě se zelenými taškami připomínající stylem Kreml – a vykročil s Kainem přes koleje k blízkým křoviskům. Nádraží bylo obehnáno plotem, který Tuckerovi dosahoval k hrudi a v němž chyběla většina latěk.

Zatímco Kain očichával a označoval svoje nové teritorium, Tucker si protahoval záda a nohy. Ve vlaku dohnal spánkový deficit a teď byl celý ztuhlý.

Po několika minutách přilákalo jeho pozornost zaskřípění pneumatik u nádražní budovy. Následovalo divoké troubení klaksonů. Když z nádraží odjel vlak směrem na východ, Tucker si všiml řady aut stojících na železničním přejezdu. Jakmile kolem prorachotil poslední vagón a závory se zvedly, do čela čekajících vozů se zařadil černý sedan a smykem zatočil na nádražní parkoviště.

Tucker se podíval na hodinky. Do odjezdu zbývaly čtyři minuty.

Ať už v tom sedanu byl kdokoliv, dorazil na poslední chvíli.

Dopřál Kainovi ještě jednu minutu vycházky a vrátil se přes koleje k vagónu. V kupé si osvěžený Kain hned vyskočil na svoje sedadlo a vyplázl jazyk.

Tucker se otočil k nenadálému rozruchu na nástupišti. Podél vlaku sebevědomě rázovala trojice mužů v dlouhých černých kožených kabátech a občas zastavovala průvodčí, aby jim ukázala jakousi fotografii. Žádný z mužů se neprokazoval žádnou legitimací.

Tuckerovi se v hlavě rozezněly poplašné zvonečky. Ve vlaku ale jely stovky lidí a všichni průvodčí zatím nad fotografií jen krčili rameny nebo vrtěli hlavami.

Jeden z mužů podrážděně vytáhl mobil a něco do něj řekl. O třicet vteřin později se k němu připojili jeho kolegové a po krátkém rozhovoru všichni tři odspěchali do nádražní budovy a zmizeli Tuckerovi z očí.

Díval se a čekal, ale nikdo se už neobjevil.

Ulehčeně vydechl, když se objevil nápis VŠICHNI NASTOUPIT, vlak zahoukal a pomalu vyjel ze stanice.

Teprve potom se Tucker opřel pohodlněji.

Ale nepřestávaly v něm hlodat pochyby.

19.38

O hodinu později Tucker seděl v jídelním voze – vzdouvala se v něm nervózní energie a nedokázal zůstat v kupé. Stoly byly překryty ubrusy, okna rámovaly hedvábné záclonky a na stolech byl prostřen porcelán a broušené sklo.

Tucker se nicméně soustředil na to, co lahodilo jeho oku nejvíc.

Nikdy nebyl typ, který zírá na opačné pohlaví, ale žena sedící o kousek dál v protější řadě stolů jeho sebeovládání podrobovala tvrdé zkoušce.

Byla vysoká a štíhlá, s postavou zvýrazněnou přiléhavou sukní a bílým kašmírovým rolákem. Dlouhé, rovné plavé vlasy doplňovaly vysoké lícní kosti a ledově modré oči. Rýpala se ve svém salátu a občas se napila ze sklenice vína, ale většinu času buď četla ohmataný výtisk Anny Kareninové, nebo vyhlížela z okna na soumrak rozprostírající se po sibiřské krajině. V jednom okamžiku vzhlédla, zachytila Tuckerův pohled a usmála se – upřímně, příjemně, ale taky rezervovaně.

Řeč jejího těla byla snadno srozumitelná.

Děkuji, ale raději budu sama.

O pár minut později dala žena znamení číšníkovi, že zaplatí, podepsala účet a prošla kolem Tuckerova stolu k vagónům s kupé.

Tucker se ještě zdržel nad kávou, podivně zklamaný – víc, než by měl být –, a nakonec taky zamířil z jídelního vozu.

V sousedním vagónu našel plavovlásku, jak klečí v chodbě nad rozsypaným obsahem kabelky. Věci se s každým drncnutím vlaku odkutálely o něco dál.

Tucker k ní přistoupil a klekl si vedle ní. „Pomůžu vám.“

Zamračila se, zastrčila si pramen plavých vlasů za ucho a plaše se usmála. „Děkuji. V poslední době mi nic nevychází.“

Mluvila s kultivovaným britským přízvukem.

Tucker jí pomohl posbírat rozsypané předměty a vstal. Kývl na její výtisk Anny Kareninové. „Jen tak mimochodem, udělal to komorník.“

Zamrkala – na chvíli ji zmátl.

Tucker dodal: „V knihovně, olověnou trubkou.“

Usmála se. „Páni. V tom případě nemá smysl, abych to dočítala, viďte?“

„Omlouvám se, jestli jsem vám zkazil pointu.“

„Vy jste tu knihu četl?“

„Na střední škole,“ odpověděl.

„A váš názor?“

„Rozhodně to není četba na pláž. Líbila se mi, ale ne natolik, abych se tím brodil podruhé.“

„Já ji čtu potřetí. Asi si koleduji o trest.“ Natáhla k Tuckerovi ruku. „Ještě jednou děkuji…“

Měla jemné prsty, ale pevný stisk. „Tucker,“ představil se.

„Já jsem Felice. Děkuji za pomoc. Přeji vám příjemnou noc.“

Noc přinejmenším příjemně začínala.

Otočila se a vykročila chodbou pryč, ale tři metry od něj se zastavila, a aniž se otočila, řekla: „Nepřipadá mi to fér, víte?“

Tucker neodpověděl – počkal, až jí uvidí do obličeje, a pak se teprve zeptal: „Co vám nepřipadá fér?“

„To, že jste mi prozradil konec skvělého ruského románu.“

„Chápu. Omluva vám patrně nepřipadá dostatečná?“

„Ani zdaleka.“

„Co takhle snídaně?“

Felice našpulila rty a na chvíli se zamyslela. „Je na vás v sedm hodin příliš brzy?“

Tucker se usmál. „Uvidíme se ráno.“

Felice mu lehce zamávala a obrátila se k odchodu. Tucker za ní hleděl, dokud mu nezmizela z očí, a pásl se pohledem na každém jejím kroku.

Když osaměl, otevřel dveře svého kupé. Kain seděl na zemi a díval se na něj. Určitě slyšel z chodby Tuckerův hlas. Naklonil hlavu, jako kdyby se ptal: Co se děje?

Tucker se usmál a podrbal Kaina mezi ušima. „Promiň, kamaráde, ale neměla žádnou přítelkyni.“

6. KAPITOLA

8. března, 6.55

Transsibiřský expres

Následující ráno Tucker dorazil do jídelního vozu s pětiminutovým předstihem, ale Felice už seděla u stolu v zadní části vagónu. Na chvíli měli celou místnost sami pro sebe. V tuto roční dobu slunce vycházelo později – zatím z něj bylo vidět jen růžový příslib na východním obzoru.

Tucker si přisedl k jejímu stolu. „Vidím, že jste ranní ptáče.“

„Obávám se, že už od dětství. Rodiče to přivádělo k šílenství. Mimochodem, objednala jsem kafe pro dva, jestli vám to nevadí. Jsem mnohem příjemnější ranní ptáče, když mám v sobě trochu kofeinu.“

„To jsme dva.“

Číšník jim donesl dva kouřící hrnky a zapsal si jejich objednávku. Felice si zvolila nejbližší zdejší nápodobu standardní velké anglické snídaně. Tucker souhlasně přikývl – oceňoval ženy s pořádnou chutí k jídlu. Sám si dal omeletu s opečeným černým chlebem.

„Ten velký pes patří vám, viďte?“ zeptala se Felice. „Vypadá inteligentněji než většina lidí v tomhle vlaku.“

„Neformuloval bych to tak, že mi patří, ale ano.“ Odvyprávěl jí pohádku o asistenčním psu a epilepsii. „Nevím, co bych si bez něj počal.“

Aspoň tohle byla pravda.

„Kam máte vy dva namířeno?“ vyptávala se.

„Jízdenku jsem si koupil do Permu, ale můžu se přizpůsobit. Je toho tady tolik k objevování. Možná vystoupíme dřív, jestli budeme mít náladu na prohlížení zdejších krás. Co vy?“

Prohnaně se na něj usmála. „To je nabídka?“

Pokrčil rameny – vyhýbavě, ale zároveň s náznakem pozvání. Její úsměv se rozšířil.

Změnila téma. „Pokud jde o mě, jedu do Moskvy, abych se sešla s pár kamarády z univerzity.“

„Studovala jste v Moskvě?“

„Bože, ne. Absolvovala jsem Cambridge. Umění a humanitní vědy. Hinc lucem et pocula sacra a tak dále. Odtud světlo a posvátné větry. Latinský citát. Velice intelektuálské. Dvě moje kamarádky se vloni přestěhovaly do Moskvy. Máme tam sraz.“

„Nastoupila jste v Chabarovsku?“

„Ano. A na parkovišti mě málem přejelo velké černé auto.“

„Vzpomínám si, že jsem slyšel troubení a viděl jsem nějaký rozruch. To byli oni?“

Přikývla. „Tři chlapi, oblečení jako staří dobří rabiáti z KGB. Vypadali dost nakrknutě. Byli krajně hrubí, pochodovali po nástupišti, jako kdyby jim patřilo, a oháněli se odznaky.“

Tucker měl co dělat, aby se nezamračil. „To vypadá na policii. Třeba někoho hledali.“

Lhostejně usrkla kávy. „Těžko říct.“

„Nehledali vás, že ne? Nesnídám s mezinárodní zlodějkou umění?“

Zasmála se, zaklonila hlavu a natočila ji lehce ke straně. „Proklatě, mé tajemství je prozrazeno. Okamžitě zastavte vlak.“

Tucker se usmál. „Podle mého průvodce je chabarovská Fedotova galerie trhák pro všechny znalce umění. Zejména pro absolventy oboru umění a humanitních věd z Cambridge. Skoro lituju, že jsem nevystoupil z vlaku, abych se do ní zašel podívat. Navštívila jste ji?“

Felice s rozzářenýma očima přikývla. „Je naprosto úžasná. Kéž bych měla víc času. Musíte se tam někdy vrátit. A co vy, pane Wayne, jaké je vaše tajemství? Co děláte, když se nepotloukáte po Sibiři?“

„Jsem mezinárodní zloděj obrazů,“ odpověděl Tucker.

„To jsem si myslela.“

Poklepal si na kapsu u bundy. „Promiňte,“ omluvil se a vytáhl telefon. Podíval se na displej. „Esemeska od bratra.“

Otevřel fotografický program a nenápadně pořídil snímek Felicina obličeje. Ještě pár vteřin se díval na displej a předstíral, že vyťukává odpověď, pak vrátil telefon do kapsy.

„Pardon,“ řekl. „Bratr se za měsíc žení a hodil mi na hrb rozlučkový večírek. Jeho nastávající se obává, že ten mejdan bude moc pikantní.“

Felice povytáhla obočí. „A bude?“

„Rozhodně.“

„Muži,“ zavrtěla hlavou, natáhla se přes stůl a stiskla mu předloktí.

8.35

Po snídani se zdrželi ještě půl hodiny u kávy a nakonec se rozešli s příslibem dalšího společného jídla, než Tucker vystoupí v Permu.

Tucker se vrátil do kupé, vytáhl satelitní telefon a stiskl rychlou předvolbu čísla od Paintera Crowea. Okamžitě se ozval ženský hlas.

„Tucker Wayne, předpokládám,“ pronesla žena.

„A vy jste Ruth Harperová.“

„Správně.“ Harperová mluvila poměrně úsečně a s precizní výslovností, ale celek nevyzníval stroze. Tucker v jejích slovech slyšel i nepatrný jižanský přízvuk.

„Co pro mě máte?“ zeptala se Harperová.

„Žádné ráda vás poznávám nebo jak se máte?“

„Ráda vás poznávám. Jak se máte? Tak co? Bylo to pro vás dost přátelské a roztomilé?“

„Ani zdaleka,“ odpověděl Tucker.

Přecházel po kupé a představoval si, jak ta žena asi vypadá. Její hlas zněl mladě, ale mluvila s břitkostí, která vypovídala o jisté neoblomnosti. Možná něco přes pětatřicet. Věděl ale, že agenti Sigmy absolvovali službu v armádě a Harperová patrně nepředstavovala výjimku, takže část té břitkosti se možná dala připsat drsným lekcím v mládí a časně nabyté dospělosti na bojišti. Vážný tón v něm vyvolával představu tmavovlásky s brýlemi – bitvami unavené knihovnice.

V duchu se nad tím obrazem usmál.

„Jaké je tedy vaše hodnocení situace?“ zeptala se.

„Myslím, že se na mě někdo pověsil.“

„Proč si to myslíte, kapitáne Wayne?“ Vážný tón se ještě prohloubil a v hlase jí zazněla stopa pochyb.

„Říkejte mi Tuckere,“ vybídl ji a pověděl jí o mužích v kožených kabátech na chabarovském nástupišti a o tom, jak Felice tvrdila, že mávali odznaky.

„A oni nemávali?“

„Ne. Jenom všem ukazovali nějakou fotku. Jsem si tím jistý. Felice taky říkala, že v Chabarovsku navštívila Fedotovovu galerii, jenže ta je už měsíc zavřená kvůli rekonstrukci.“

„Jak to víte?“

„V tomhle vlaku se nedá dělat nic moc jiného než spát a číst si cestovní brožurky.“

„Ještě něco je na ní podle vás podezřelé?“

„Je hezká a připadám jí neodolatelný.“

„To je rozhodně divné. Víte jistě, že má všech pět pohromadě?“

Usmál se nad jejím věcným tónem. „Vtipné.“

Usoudil, že Ruth Harperová se mu možná – možná! – bude zamlouvat.

„Odkud je váš přízvuk?“ zeptal se. „Z Tennessee?“

Nenechala se zatáhnout do osobního rozhovoru, ale z podráždění v dalších slovech odhadoval, že se s tím Tennessee spletl.

„Povězte mi o té Felice víc,“ vybídla ho.

Tucker jí nadiktoval informace, které se dozvěděl: jméno, studium na univerzitě v Cambridge, kamarádky v Moskvě. „A pořídil jsem její fotku. Předpokládám, že máte přístup k programům na rozpoznávání obličejů.“

„Samozřejmě.“

„Posílám vám ji.“

„Dobře, vydržte. Za chvíli se s vámi spojím.“

Netrvalo to dlouho. Harperová mu zavolala za čtyřicet minut.

„Máte dobrý instinkt,“ spustila bez úvodu. „Nepověsil se na vás jen tak někdo. Je agentkou na volné noze.“

„Já věděl, že na mě je moc hezká,“ zahučel Tucker. „Tak povídejte.“

„Její skutečné jméno zní Felice Nilssonová, ale cestuje pod jménem Felice Johanssonová. Švédská občanka. Je jí třicet tři let a narodila se ve Stockholmu do bohaté rodiny. Neabsolvovala Cambridge, ale univerzitu v Göteborgu, s magisterským titulem v múzických uměních a hudbě. A pak to začíná být zajímavé. Šest měsíců po promoci nastoupila u švédských ozbrojených sil a nakonec se dostala do Särskilda Inhämtningsgruppen.“

„SIG?“

Jako bývalý člen amerických Speciálních sil musel Tucker znát konkurenci – spojeneckou i nepřátelskou. SIG byla švédská Speciální průzkumná skupina. Její agenti procházeli výcvikem na sběr zpravodajských informací, průzkum a tajné sledování. Jednalo se o vynikající, ostřílené vojáky.

„Byla jednou z prvních žen, které k sobě vzali,“ dodala Harperová.

„Jaká byla její specializace?“

„Odstřelovačka.“

Skvělé.

„Naléhavě vás žádám, abyste k ní přistupoval s extrémní obezřetností.“

„Vážně? To by mě nikdy nenapadlo.“

Harperová vydala zvuk, který se dal vykládat jako tiché uchechtnutí, ale zmlkl tak rychle, že si Tucker nemohl být jistý.

„Rozumím,“ řekla. „Ale nepodceňujte ji. Po šesti letech Nilssonová od SIG odešla. O osm měsíců později se začala objevovat v hlášeních zpravodajských služeb, nejdřív jako druhořadá nájemná spolupracovnice, většinou u zavedených skupin. Předloni se osamostatnila a vytvořila vlastní tým – ze samých bývalých příslušníků švédských Speciálních sil. Podle posledního odhadu má tým šesti až osmi lidí včetně jí samotné.“

„Znuděná bohatá holka se spustila,“ poznamenal Tucker.

„Tak to možná začalo, ale pak tomu opravdu přišla na chuť. Má slušnou pověst. Zbývá otázka, kdo si ji najal a proč.“

„Jste v lepší pozici, abyste na ni odpověděla, než já. Ale musí to nějak souviset s vaší operací – že by šlo konkrétně o mě, není pravděpodobné.“

„Souhlasím.“

„A jestli to je pravda a oni už se na mě pověsili, nemusím vám vysvětlovat, co to znamená.“

„Čelíme úniku informací,“ odpověděla Harperová. „Ti, kteří jdou po doktoru Bukolovovi, se museli dozvědět o vaší účasti.“

„Ale kdo jim to mohl říct? Pro tuhle chvíli předpokládejme, že to nebyl nikdo z velitelství Sigmy. Takže kdo v Rusku zná můj program? Kdo věděl, že pojedu tímhle vlakem?“

„Jediná osoba, která o tom věděla, je člověk, se kterým se máte sejít v Permu.“

„Kdo je to?“

Harperová hned neodpověděla a Tucker věděl proč. Jestli padne do rukou Felice Nilssonové, čím míň bude vědět, tím míň prozradí.

„Zapomeňte, že jsem se ptal,“ řekl. „Takže jim to prozradil buď můj kontakt, nebo někdo, komu to řekl.“

„Pravděpodobně,“ přisvědčila. „V každém případě jdou po Abramu Bukolovovi. Ale skutečnost, že slečna Nilssonová je ve vlaku a ne v Permu, kde by sledovala váš kontakt, nám leccos naznačuje.“

„Naznačuje nám to, že ať už ji platí kdokoliv, chce to z nějakého důvodu protáhnout. Nejde jenom o samotného Bukolova, ale možná o něco, co Bukolov má… nebo co ví.“

„Opět souhlasím. A věřte mi následující: nevím, o co by se mohlo jednat. Když se s námi spojil, skoro nic nám neřekl. Pověděl nám jen tolik, aby si byl jistý, že ho dostaneme ven.“ Na chvíli zavládlo zádumčivé ticho a pak se Harperová zeptala: „Jaký máte plán? Jak chcete postupovat?“

„Ještě nevím. Za předpokladu, že ti chlapi v kožených kabátech, které jsem viděl v Chabarovsku, patřili k ní, vím, proč měli tak naspěch. Příští stanicí je Čita, největší dopravní křižovatka, odkud se vlaky rozjíždějí do všech směrů. Museli se na mě pověsit v Chabarovsku, jinak by hrozilo, že mě ztratí.“

„Myslíte, že její muži taky nastoupili do vlaku?“

„Podle mě ne, ale trochu se porozhlédnu. Možná měli za úkol rozptýlit mou pozornost – uspořádat představení, aby Felice nepozorovaně proklouzla do vlaku.“

„V každém případě se můžete vsadit, že je s nimi v kontaktu. Říkal jste, že před Čitou nejsou žádné další zastávky?“

„Bohužel ne.“ Tucker se podíval na hodinky. „Dorazíme tam za dva a půl dne. Podívám se na mapu trasy. Jestli vlak zpomalí pod padesát kilometrů za hodinu a bude tu slušný terén, mohli bychom vyskočit. To je nejjistější způsob, jak Felice setřást.“

„Vjíždíte do hor, Tuckere. Dávejte pozor, ať se nezřítíte ze srázu.“

„Rád slyším, že si o mě děláte starost.“

„O vás ani ne, spíš o psa.“

Tucker se usmál – ta žena se mu zamlouvala. Představa vyčerpané knihovnice dostávala jemnější detaily včetně pobaveného lesku v očích.

„Pokud jde o Felice Nilssonovou,“ pokračovala, „nezabíjejte ji, pokud nebudete muset.“

„Nic neslibuju, Harperová, ale budu vás informovat.“

Bez dalšího ukončil spojení a podíval se na Kaina, který vzpřímeně seděl na sedadle u okna. „Jak by se ti líbila pěší túra po neobydlené krajině, kamaráde?“

Kain zvedl hlavu a zavrtěl ocasem.

Takže je to jednohlasné.

Zatímco vlak ujížděl dál k Čitě, Tucker strávil zbytek dne procházením po soupravě. Dvakrát potkal Felice a krátce si popovídali. V obou případech nenápadně vyzvídala, jaké jsou jeho další plány.

Pojede přímo do Permu?

Co bude dělat, až tam dorazí?

Jaký hotel má zamluvený?

Odbýval její otázky lhaním a mlžením. Po zbytek odpoledne hledal vhodné místo, kde by vyskočil z vlaku.

Na rozdíl od hollywoodských filmů člověk nemohl jednoduše otevřít okno nebo vyklouznout mezi vagóny. Za jízdy byly všechny výstupy z vlaku zamčeny, buď přímo, nebo bezpečnostními dveřmi. Tuckerovi tedy zbývaly dvě možnosti. Zůstat ve vlaku a pokusit se setřást Felice v Čitě, kde už patrně čekají její společníci – nebo najít způsob, jak proniknout přes zamčené dveře a vyskočit z vlaku naslepo pod rouškou noci.

Ani jedna možnost nestála za moc.

Nakonec mu ale rozhodnutí vzhledem k jeho vojenskému výcviku nedalo tolik práce. Stačilo si vzpomenout na jednoduchou poučku, kterou mu vštěpovali během služby u armádních rangerů.

Jednej, nečekej na akci protivníka.

7. KAPITOLA

8. března 23.03

Transsibiřský expres

S příchodem noci Tucker dokončil svoje přípravy. Posledních pár hodin za slunečního světla si procházel plán, duševně i fyzicky – nacvičoval si jednotlivé kroky, upřesňoval načasování a sledoval rutinní obchůzky zaměstnanců.

Poté, co splnil poslední úkol – takovou menší vloupačku –, zavolal Ruth Harperové.

„Dostala jste fotky Feliciných papírů, které jsem vám poslal?“

Před nějakou dobou se vplížil do jejího kupé, zatímco byla pryč, a opatrně jí prohledal zavazadla. Objevil čtyři pasy, kreditky a švédský řidičský průkaz. Všechno vyfotografoval mobilem, uvedl kupé do původního stavu a poslal svůj úlovek na velitelství Sigmy. Chtěl o své protivnici vědět co nejvíc.

„Ano, dostali jsme je a právě je projíždíme databázemi.“

„Doufejme, že až budete hotoví, už nebude záležet na tom, co najdete.“ Jelikož v tu dobu už nehodlal být ve vlaku. „Za čtyřicet minut bude muset vlak zpomalit kvůli ostré zatáčce u řeky blízko Bjankina.“

„Kde přesně to je v obrovské rozloze Sibiře?“

„Necelých pět set kilometrů východně od Čity. Poblíž je řada menších vesnic a hodně lesů. To znamená, že se tu snadno ztratíme.“

„Předpokládám, že to nemyslíte doslova. Nevýhodou takové odlehlosti je, že se budete těžko dopravovat do Permu, zvlášť pokud přitom chcete postupovat nenápadně.“

„Myslím, že mám určitý nápad.“

„Víte, co se říká – žádný plán nepřežije první kontakt s nepřítelem.“

Tucker si představil Felicin obličej. „My už jsme se s nepřítelem setkali, takže nastal čas jednat.“

„Rozhodnutí je na vás. Jste přímo na místě. Hodně štěstí s…“

Od dveří jeho kupé se ozvalo tiché zaťukání.

„Mám společnost,“ řekl Tucker. „Zavolám, až to půjde. Zatím neříkejte nic našemu příteli v Permu, ano?“

Nechtěl, aby se jeho nové plány, jakkoliv improvizované, donesly ke špatným uším.

„Rozumím,“ odpověděla Harperová.

Tucker ukončil hovor, přešel ke dveřím a otevřel je.

O dveřní rám se opírala Felice. „Doufám, že jsem vás nevytáhla z postele?“

Výraz v její tváři odpovídal zdrženlivé výzvě. Ne příliš okaté, ale přesně odměřené.

Má to dobře nacvičené, pomyslel si Tucker.

„Zrovna jsem četl Kainovi pohádku na dobrou noc.“

„Říkala jsem si, jestli se ke mně nepřipojíte na takové malé pozdně večerní občerstvení.“

Tucker se podíval na hodinky. „Jídelní vůz je zavřený.“

Felice se usmála. „V kupé mám tajnou skrýš. Můžeme si popovídat o literárních kvalitách Anny Kareninové.“

Když Tucker hned neodpověděl, Felice nepatrně zvedla koutky úst a v očích jí mírně zajiskřilo.

Byla velice dobrá – snažila se mít kořist stále nablízku.

„Dobře,“ přikývl Tucker. „Dejte mi deset minut. Kde je vaše kupé?“

„V dalším vagónu, druhé vlevo.“

Tucker zavřel dveře a obrátil se ke Kainovi. „Změna plánu, kamaráde. Vyrazíme hned.“

Kain seskočil ze sedadla, Tucker vytáhl ovčákovu taktickou vestu a navlékl mu ji. Potom otevřel skříň, vzal z ní sbalený batoh a do horní kapsy nacpal teplou zimní výbavu: bundu, rukavice a čepici.

Pomalu otevřel posuvné dveře a vyhlédl do chodby. Napravo, ve směru Felicina kupé, nikoho neviděl. Nalevo stál u okna starší pár a vyhlížel do noci.

S Kainem v patách vykročil z kupé, zavřel za sebou dveře a se zdvořilým kývnutím prošel kolem staršího páru. Za prosklenými spojovacími dveřmi překonal malý uzavřený prostor mezi vagony a pokračoval do dalšího lůžkového vozu. Chodba byla naštěstí prázdná.

V polovině vagónu se zastavil a naklonil hlavu ke straně. Kain se ohlédl směrem, ze kterého přišli.

Někde se otevřely dveře a zase se s bouchnutím zavřely.

„Jdeme,“ řekl Tucker a vyrazili dál.

Za dalšími prosklenými dveřmi uviděl uzavřený prostor před následujícím vagónem, v němž se převážela zavazadla.

Když se dotkl kliky, z opačného konce chodby se za ním zřetelně ozvalo: „Tuckere?“

Poznal její hlas, ale neotáčel se. Otevřel dveře.

„Kam jdete, Tuckere? Myslela jsem, že jsme…“

Prošel s Kainem dveřmi a zavřel je za sebou. Ovčák okamžitě tlumeně zavrčel.

Nebezpečí.

Tucker se otočil a zadíval se do očí průvodčímu, který stál ve stínu v koutě. Okamžitě poznal jeho drsný obličej i zarputilý výraz. Patřil k Felicině týmu, jen vyměnil černý kožený kabát za uniformu průvodčího. Tucker ho očividně překvapil, ale muž hned hmátl do kapsy saka.

Tucker nezaváhal a kopl protivníka do břicha. Muž odletěl k přepážce, uhodil se do hlavy a v bezvědomí se zhroutil na zem.

Tucker mu sáhl do kapsy a vytáhl poloautomatický Walther P22 s plným zásobníkem a jedním nábojem v komoře. Zbraň byla odjištěná. Tucker ji zajistil a zastrčil si ji za opasek. Ještě muže prošacoval: objevil svazek klíčů a odznak se jménem.

Fotografie se muži příliš nepodobala, ale Tucker ji poznal – byl na ní ten průvodčí, který po odjezdu z Vladivostoku tak nesměle pohladil Kaina. S lítostí si uvědomil, že mladík je patrně po smrti. Felice a její tým se neštítily ničeho.

Tucker vzal klíče a zamkl za sebou spojovací dveře právě v okamžiku, kdy k nim dorazila Felice.

„Co to děláte?“ zeptala se s hraným zděšením a rukou si sevřela hrdlo. „Vy jste toho chudáka zranil?“

„Bude v pořádku. Ale co pravý průvodčí?“

Felice nejistě zatěkala očima. „Mluvíte z cesty. Pojďte sem ke mně a můžeme…“

„Váš britský přízvuk dostává trhliny, slečno Nilssonová.“

Felicin obličej se vmžiku změnil – najednou byl mnohem tvrdší a chladnější. „Co máte v plánu, pane Wayne?“ zeptala se. „Vyskočit z vlaku? Kam pak půjdete? Sibiř je peklo. Nepřežijete ani den.“

„Zbožňujeme výzvy.“

„Nemáte šanci. Najdeme vás. Pracujte radši pro mě. My dva spolu můžeme…“

„Mlčte,“ zavrčel.

Felice ztichla, ale dál ho propalovala nenávistným pohledem.

Tucker se otočil, odemkl vagón se zavazadly, ukázal dovnitř a dotkl se Kainova boku. „STOPUJ. KREV. VRAŤ SE.“

Jeho společník odběhl do tmavého vozu. Po deseti vteřinách se ozvalo varovné zaskučení, ovčák se vrátil k Tuckerovi a sedl si. Nepřestával přitom hledět do zavazadlového vagónu.

Tucker teď znal s jistotou osud nešťastného průvodčího.

„Odcházíme,“ řekl směrem k Felice. „Když budete mít štěstí, nikdo nenajde tělo před příjezdem do Čity.“

„Kdo říká, že jste ho nezabil vy?“ odsekla. „Přistihl vás, když jste se vloupal do zavazadlového vozu, zabil jste ho a vyskočil jste z vlaku. Dosvědčím to.“

„Chcete k sobě přitáhnout takovou pozornost? Jak je libo.“

Tucker překročil bezvládné tělo jejího komplice a zavřel za sebou dveře zavazadlového vagónu.

Kain ho odvedl k mrtvole průvodčího, zastrčené pod ocelovými policemi. Podle pohmožděnin na krku ho zardousili.

„Je mi to líto,“ zahučel Tucker.

Oblékl si kabát, rukavice a čepici a hodil si batoh přes rameno. Na konci vagónu si odemkl kovové dveře. Když se otevřely, Tuckera div nesrazil poryv větru a ohlušující rachot kol.

Přímo před ním byly dveře do služebního vozu, posledního vagónu soupravy.

S Kainem v závěsu vykročil na otevřenou plošinu, zavřel za sebou dveře, odemkl služební vůz a vstoupil do něj. Přeběhl po celé délce k posledním dveřím a za okamžik už stáli na můstku se zábradlím na samotném konci transsibiřského expresu a dívali se na ubíhající koleje. Obloha byla jasná, černá a posetá hvězdami. Napravo klesal svah k částečně zamrzlé řece, nalevo Tucker viděl nepravidelně roztroušené závěje. Vlak supěl do mírného kopce a pohyboval se pomaleji než svou průměrnou rychlostí, ale pořád podstatně rychleji, než by se Tuckerovi líbilo.

Vyhrnul si límec kabátu, aby se chránil před nočním chladem.

Kain mu u kolene vzrušeně vrtěl ocasem. To Tuckera nepřekvapovalo. Ovčák byl připravený skočit, ať už je čekalo cokoliv. Tucker si klekl, sevřel Kainovu hlavu v dlaních a zadíval se mu do očí.

„Kdo je hodný kluk?“

Kain se předklonil, dokud se nedotkl čenichem Tuckerova nosu.

„Správně. Ty.“

Byl to jejich malý rituál.

Tucker si stoupl, ale dál držel Kaina za obojek u vesty. Společně sestoupili po schodech na pár desítek centimetrů nad ubíhající zem. Tucker se vyklonil, aby se podíval podél boku vagónu před sebe, a čekal. Konečně uviděl, jak se blíží obzvlášť vysoká závěj.

„Připravený, kamaráde?“ řekl. „Brzy skočíme! Vydrž… vydrž…“

Závěj už byla těsně před nimi. Tucker hodil ruksak do tmy.

„TEĎ, KAINE! SKOČ!“

Ovčák bez váhání skočil do noci.

Tucker zlomek vteřiny počkal a pak ho následoval sám.

8. KAPITOLA

8. března 23.24

Sibiř, Rusko

Tucker okamžitě zjistil, že všechny závěje nejsou stejné, zvlášť na Sibiři. Po týdnech opakovaného tání a tuhnutí se na závěji vytvořil štít v podobě několikacentimetrové vrstvy ledu.

Tucker na něj dopadl bokem a doufal, že se překulí.

To se však nestalo.

Setrvačnost mu zvedla nohy a přehodila mu je přes hlavu, takže Tucker přemetem přeletěl na opačnou stranu závěje. Dopadl na záda a začal sjíždět z dlouhého, příkrého svahu. Paty mu nadskakovaly na ledové krustě. Pokoušel se zarýt do sněhu aspoň lokty, aby zabrzdil, ale neuspěl. Napravo od něj, znepokojivě blízko, se mihla hromada balvanů.

Nad sebou zaslechl vrčení a zaklonil hlavu právě včas, aby viděl, jak se ze svahu žene Kainovo štíhlé tělo. Ovčák se během vteřiny ocitl u něj a chytil ho zuby za límec kabátu. Pak si sedl na zadní nohy a zvedl hlavu – napínal vytrénované zádové svaly, aby udržel Tuckerovu váhu.

Pár desítek centimetrů napravo od nich trčel ze sněhu mladý stromek. Tucker na poslední chvíli vykopl levou nohu a zahákl kotník za kmínek. Setrvačnost je s Kainem otočila, ale pak se s trhnutím zastavili.

Rozhostilo se ticho.

Tucker zůstal nehybně ležet a v duchu zkontroloval všechny svoje kosti. Vypadalo to, že si nic nezlomil. Na límci mu pořád visela Kainova váha.

„Kaine? Jak ti je, kamaráde?“

Ovčák odpověděl tlumeným zavrčením, které si Tucker přeložil jako něco na způsob: Dobře, ale je načase, abys něco podnikl.

„Moment, dej mi vteřinku…“

Tucker zvedl boky, vyprostil pravou nohu zpod svého pozadí a zahákl ji za kmínek stromu nad druhým kotníkem. Se zaťatými zuby pak nohy pokrčil a vytáhl sebe i Kaina kousek do svahu, dokud se nedokázal chytit kmínku i levou rukou. Pravačkou popadl Kaina za vestu.

Ovčák otevřel tlamu a s Tuckerovou pomocí se vyškrábal po ledové vrstvě ke stromku.

Nakonec se Tucker otočil, aby ležel hlavou do svahu. Několikrát kopl patami do sněhu, dokud si nevytvořil opěrné důlky, lehl si na záda a párkrát se zhluboka nadechl.

Kain mu olízl ruku: s úlevou, ale zároveň aby se uklidnil.

Tucker si sedl a rozhlédl se. Když se řítil dolů v téměř naprosté tmě, připadal mu svah velice strmý. Teď viděl, že nemá víc než pětadvacet stupňů.

Mohlo to být horší…

Patnáct metrů napravo od nich vyrůstala řada bříz připomínajících kostlivce a mohutných sibiřských borovic. Hluboko dole svah kolmo protínala tmavá šmouha.

Řeka. Jenže která? Na každý zmapovaný potok a jezero jich na Sibiři připadal další tucet nezakreslených a nepojmenovaných. I tak, řeka znamenala civilizaci. Stačí ji sledovat a člověk nevyhnutelně přijde do nějaké osady.

Nejdřív ale Tucker potřeboval najít batoh. Měl v něm veškeré vybavení.

Rozhlédl se po okolním sněhu, ale nic neviděl. Ve tmě nedokázal rozeznat žádné podrobnosti. A ničím nebrzděný batoh se mohl skutálet až dolů k řece a spolu s ním všechno, co Tucker potřeboval k přežití ve zdejším drsném prostředí.

Měl jedinou šanci: použít bystřejší smysly někoho jiného.

Obrátil se ke Kainovi. „NAJDI BATOH,“ přikázal.

Batoh naštěstí patřil k tisícovce slov, jimž Kain rozuměl. Na cestách batoh obsahoval většinu Tuckerova majetku – a nástrojů k přežití.

Po dvaceti vteřinách Kain tiše kníkl.

Tucker se otočil a podíval se stejným směrem jako ovčák – nahoru ke stromům. Trvalo mu půl minuty, než si batohu všiml: vklínil se do rozsochy jedné břízy.

Tucker se zvedl na všechny čtyři, levou rukou vzal Kaina za obojek a začal stoupat ke stromům. Pokaždé nejprve vykopal špičkami nohou do ledové vrstvy opory, ale šlo to pomalu – přesun zabíral příliš času. V polovině cesty si Tucker uvědomil, že Kain jeho pomoc nepotřebuje. Psí drápy fungovaly jako přírodní cepíny.

Společně dorazili k okraji lesa. Pod korunami stromů byl sníh sypký a měkký. Tucker nechal Kaina u jednoho kmene a sám vyšplhal ke stromu s batohem.

Vtom v dálce praskla větev.

Zvuk se rozlehl nočním tichem – a odezněl.

Tucker ztuhl. Odkud se to ozvalo?

Podle jeho odhadu shora.

Pomalu se natáhl, chytil se nejbližšího kmene a přitiskl se k zemi. Podíval se do svahu, jestli nezahlédne nějaký pohyb, a po deseti vteřinách ticha k němu dolehl další jasný zvuk: tlumené křupnutí kroku ve sněhu.

Tucker napínal smysly a ticho se protahovalo – pak se ozvalo další křupnutí.

Někde nad nimi se pohyboval nějaký člověk, navíc ne jen tak ledabyle, ale cílevědomě. Lovec, nebo Felice. Pokud je to ona, byla ještě nebezpečnější, než Tucker tušil. Od chvíle, kdy s Kainem skočili z vlaku, uplynulo patnáct minut. Felice musela určit jejich polohu, zvolit si vlastní místo seskoku a doběhnout zpátky sem.

Dalo se to zvládnout, ale taková pohotovost a rychlost vypovídaly o její lovecké zdatnosti.

Byla to však skutečně ona?

Ohlédl se. Sedm metrů pod ním se Kain tiskl břichem k zemi, zpola zabořený do měkčího sněhu, upřeně sledoval Tuckera a čekal na pokyny.

Tucker mu volnou rukou zasignalizoval, aby se přesunul hlouběji mezi stromy a přikrčil se.

Kain se nehlučně odplížil. Za pár vteřin ho Tucker ztratil z dohledu.

Okamžitě obrátil pozornost zpátky k vetřelci a lokty a koleny se zahrabal do sněhu až po oči. Uplynuly dvě minuty, potom pět. Kroky nadále opatrně sestupovaly ze svahu: krok, přestávka… krok, přestávka. Konečně se zpoza stromu vynořil stinný obrys, zastavil se a shýbl se k zemi.

Dotyčný měl štíhlou, atletickou postavu v přiléhavém kabátě příliš moderního a vojenského střihu. Rozhodně nešlo o místního lovce. Stopař otočil hlavu a zpod tmavé vlněné kapuce se ve svitu hvězd zaleskly plavé vlasy.

Spolu s něčím dalším.

Zpoza ramene vyčnívala hlaveň. Jak se Felice podařilo propašovat do vlaku odstřelovačskou pušku? pomyslel si Tucker, zatímco sledoval, jak snímá zbraň z ramene a opírá si ji o hruď.

Byla necelých patnáct metrů vpravo nad ním. Pokud bude dál postupovat stejným směrem, projde jen pár metrů od Tuckerova batohu. To nebylo dobré. Tucker si hrál na schovávanou s odstřelovačem, který prošel výcvikem v SIG. Řešení bylo prosté, byť nikoliv snadné: zabít Felici, dokud má Tucker na své straně moment překvapení.

Pomaloučku si sáhl k opasku a vytáhl ukradenou pistoli P22. Nehlučně ji zvedl podél těla a namířil na Felici, přímo na její trup. Odjistil zbraň a chystal se stisknout spoušť.

To, co se stalo v další chvíli, Tucker musel připsat intuici zkušeného vojáka.

Aniž by se Felice narovnala, bleskurychle uskočila za strom.

Sakra.

Tucker nechával zbraň připravenou k výstřelu a čekal, až se mu naskytne další příležitost, ale z kradmých vzdalujících se zvuků pochopil, že je Felice v pohybu – mířila zpátky nahoru, v úkrytu za stromy. Po pěti minutách zvuky odezněly, Tucker však dokázal uhodnout její plán. Hodlala zamířit hlouběji do lesa a seběhnout dolů. Sázela na to, že Tucker s Kainem ještě nedospěli k řece a že o ní nevědí. Dole si pak na ně počká v záloze.

To se načeká, pomyslel si Tucker.

Dal Felici dalších pět minut náskok, uklidil pistoli za opasek a vyplížil se ze svého úkrytu pro batoh. Chytil ho za popruh a stáhl ze stromu.

Pak znehybněl a zaposlouchal se.

Ticho.

Hodil si batoh na záda, namířil ruku k místu, kde Kaina viděl naposled, a zasignalizoval – věřil, že se ovčák podle výcviku vzdálil jen natolik, aby neztratil Tuckera z očí.

Vrať se, pokynul mu.

Nemusel čekat dlouho. Ozvalo se tlumené zaševelení a Tucker spatřil Kaina, jak se krčí ve sněhu pár metrů od něj. Tucker se k němu natáhl a pohladil ho po kožichu na krku.

„ZA MNOU,“ zašeptal ovčákovi do ucha.

Společně začali pomalu stoupat k železničnímu náspu.

23.50

Návrat nahoru do svahu trval déle, než Tucker doufal – a nahoře zjistil, že mu cestu ke kolejím blokuje vysoká závěj vytvářející strmou stěnu třikrát vyšší než Tucker. Bude muset najít místo, kde ji při seskoku narušil, a tudy se vrátit k trati.

Tucker však udělal jediný krok od stromů na zrádnou ledovou plochu, když tu ucítil, jak mu něco povoluje pod botou. Hlavou mu blesklo: kláda, ale neměl čas reagovat. Kmen stromu o tloušťce Tuckerova stehna, pohřbený pod vrstvou sněhu a ukotvený na místě tenkou ledovou vrstvou, se uvolnil a začal se kutálet dolů, i s Tuckerem a širokým pásem sněhu.

Strhl lavinu.

Tucker odstrčil Kaina stranou – věděl, že se ho ovčák opět pokusí chytit. „USTUP!“ zasykl.

Pokyn byl v rozporu s Kainovým instinktem chránit svého přítele. Ovčák zaváhal jen na zlomek vteřiny, vzápětí však uskočil zpátky mezi stromy.

Tucker věděl, že je v maléru. Klouzající sníh ho unášel rychleji a rychleji ze svahu. Díky batohu na zádech se aspoň Tucker nezačal kutálet, pádloval rukama a nohama a snažil se dostat na vrchol sněhové vlny, ale marně. Dělal vše, aby přežil, zarazil loket do země a opřel se o něj – v další chvíli se otočil na břicho, hlavou dolů ze svahu.

Necelých padesát metrů pod ním se klikatila černá, nehybná hladina řeky. Tucker zadoufal, že je zamrzlá. Jestli ne, jeho osud byl zpečetěn.

Hlavou mu probleskovaly myšlenky.

Kde je Kain? A kde Felice?

Určitě lavinu slyšela – ale vidí v ní i jeho? Na odpověď nečekal dlouho. Vpravo nad ním zpoza křovin na břehu vyšlehl do noci oranžový plamen.

Záblesk z hlavně.

Tucker se aspoň ze svahu řítil tak rychle, že Felice první ranou minula. Druhá bude lepší. Třetí ho zasáhne naprosto přesně. Tucker sáhl pro pistoli, s jistým úsilím ji vyprostil a namířil k místu, kde se před chvilkou zablesklo.

Na krku ucítil palčivé horko.

Škrábla ho kulka.

Nedbal na bolest a dvakrát stiskl spoušť – střílel víceméně nazdařbůh, ale snad ji to přinejmenším vyvede z míry.

Doklouzal k říčnímu břehu a setrvačností vyletěl do vzduchu. Srdce mu vyskočilo až do hrdla. O vteřinu později dopadl břichem na led, jednou se odrazil a roztočil se na zamrzlé hladině. Prudce, bolestivě se zastavil až o několik stromů vyčnívajících z ledu.

Zalapal po dechu a překulil se na bok. Bojoval s nutkáním schoulit se do klubíčka, rukama hmatal kolem sebe, aby našel svoji pistoli. Vypadla mu z prstů, když narazil do ledu.

Kde…?

Pak ji uviděl. Zbraň ležela metr od něj ve spleti uschlých větví. Sáhl po ní.

U špiček prstů mu vybuchl led a štiplavé úlomky ho zasáhly do obličeje. Výstřel zněl jako tiché prasknutí větve. Používala tlumič.

„Ani hnout!“ zavolala Felice Nilssonová odněkud zprava.

Tucker otočil hlavu. Byla necelých patnáct metrů od něj – klečela na břehu, s puškou přitisknutou k rameni. Na tuhle vzdálenost by mu dokázala prostřelit ucho.

Místo toho mírně pohnula hlavní, aby ho nezabila, ale jen bolestivě zmrzačila. Led se leskl v měsíčním svitu, který zvyšoval kontrast celé scény.

„Řekněte mi, kde jste se měl setkat s Bukolovem,“ vyzvala ho.

Tucker místo odpovědi pomalu zvedl ruku z ledu.

„Opatrně!“ vyštěkla. „Nebo vám ji ustřelím. O tom ani na vteřinu nepochybujte.“

„Já o tom nepochybuju,“ řekl Tucker a zvedl dlaň, jako kdyby ji prosil, ať zůstane v klidu. Místo toho však na ni ukázal prstem.

„Co to…?“

Tucker stočil ruku tak, aby prsty mířily k ledu.

„Sbohem, Felice,“ procedil přes drkotající zuby.

Z lesa za ní se vyřítil Kain.

Před chvilkou si Tucker všiml, jak se k ní ovčák plíží – byl vidět jen jako hra stínů v odraženém měsíčním světle. Kain poslechl Tuckerův jednoduchý pokyn.

Zaútoč.

Kain se řítí k cíli a na poslední chvíli krčí zadní nohy.

Sledoval tu ženu lesem, mezi srnčími a králičími stopami. Poznává ji z vlaku a pamatuje si nenávist v jejím hlase. Pak se ozvaly tlumené výstřely z pušky a ostřejší prásknutí pistole.

Jeho příteli hrozí nebezpečí.

V hlavě měl dosud vyrytý jeho poslední pokyn.

Ustup.

A tak se držel v úkrytu a plížil se za závanem kouře ze zbraní a pižmem horké pokožky dolů k proudící vodě a praskajícímu ledu.

Tam, za tou ženou, vidí na ledu svého partnera. Potlačuje v sobě ustarané kníknutí – chce na něj zavolat.

Pak vidí pohyb.

Zvednutou ruku.

Pokyn.

Teď podle něj jedná.

Žena se otáčí a z kůže jí čpí strach. Hlaveň její pušky lehce poklesla.

Kain se odráží zadníma nohama k vysokému skoku.

Tucker sledoval, jak Kain sráží Felici jako vysunutý obránce v americkém fotbale a ještě před dopadem na zamrzlou hladinu řeky jí svírá paži v zubech. Felice vykřikla a zazmítala se, ale pušku nepouštěla.

Odstřelovač až do konce, pomyslel si Tucker. Když přijdeš o pušku, přijdeš o život.

Zvedl se, aby pomohl svému společníkovi, ale vtom pod sebou uslyšel ostré prasknutí. Ke Kainovi a Felice se od něj rozšířila puklina, z níž se vyřinula tmavá, ledová voda.

„Přestaňte se bránit, Felice!“ zavolal Tucker. „Ležte nehybně!“

Felice však v panice neposlechla a dál se zmítala, s levou rukou dosud sevřenou kolem pažby.

Tucker se vyhrabal na kolena a pak na nohy. Led se pod ním zhoupl. Tucker udržoval rovnováhu na kymácejících se krách a skákal ke Kainovi a Felici, jako kdyby hrál mnohem nebezpečnější verzi dětského panáka.

Puklina dosáhla až k nim a pavučinovitě se rozšířila do stran. Vzápětí pod nimi led s hlasitým šplouchnutím povolil a zápasící dvojice spadla do mrazivé vody. Tucker viděl, jak se okraje ledu chytá bílá ruka a kousek od ní se nad hladinu vynořuje Kainova hlava se zvednutým čenichem.

Ovčák odfrkl a rozkašlal se.

Tucker si lehl vedle díry, popadl Kainův obojek a vytáhl za něj mokrého psa z vody.

Koutkem oka viděl, jak se z vody vynořuje hlaveň Feliciny pušky a obrací se k nim.

Ani teď nevzdala svůj boj.

Zkrvavenou rukou se chytila ledu a druhou se pokoušela zamířit.

Tucker se překulil na bok, zapřel se nohou a druhou patou vykopl Felici pušku z ruky. Zbraň odklouzala po ledu do sněhové závěje na opačném břehu řeky.

Felicina paže s posledním křečovitým zazmítáním zmizela pod vodou. Proud ji strhl pod hladinu a v další vteřině byla pryč.

Tucker s Kainem se společně doplazili ke břehu, ale nepřestávali se ohlížet. Tucker zpola očekával, že se Felice ještě objeví. Až po dvou minutách si troufl říct: „Myslím, že je po ní.“

Přesto ještě zůstal hlídkovat na břehu a ohmatával si zranění na krku. Rána byla úzká, ale hluboká. Kain se vedle něj oklepal od hlavy až po ohon, až kolem odstřikovaly kapky ledové vody.

Tucker se přesvědčil, že jeho společník není zraněný, a vysloužil si za to olíznutí teplým jazykem na studené tváři. Dalo se snadno uhodnout, co tím pes říká: Jsem rád, že žijeme.

„Já vím, kamaráde, já taky,“ zahučel Tucker.

Shodil z ramene batoh, rozepnul postranní kapsu a vytáhl lékárničku. Po hmatu si vymáčkl do rány silný pruh chirurgického lepidla a sevřel okraje k sobě. Mimoděk zaťal zuby – pálilo to jako čert.

Když skončil, roztřásl se chladem. I Kain se klepal. V takové zimě se chlad ledové vody ještě násobil. Bezprostředně jim hrozilo podchlazení.

„Půjdeme,“ řekl Tucker, ale zbývalo ještě vyřídit poslední věc.

O necelých padesát metrů dál našel silnější led, který snadno unesl jeho váhu, a přešel po něm na druhý břeh. Tam se vrátil proti proudu, zvedl Felicinu pušku a prohlédl si ji. Byla to standardní odstřelovačská puška švédské armády: PSG-90, typ D. Tucker v rychlosti zkontroloval, zda zbraň není poškozená, a rozebral ji na čtyři části, všechny kratší než pětačtyřicet centimetrů.

„Teď se musíme zahřát.“

Našel s Kainem skupinku stromů a zřídil u nich dočasný tábor. K rozdělání ohně posloužilo opuštěné ptačí hnízdo a kousky březové kůry. Za pár minut už před nimi praskal táborák.

Tucker svlékl Kainovi vestu a zavěsil ji nad plameny, aby oschla.

Ovčák se bez pobízení natáhl vedle ohně a spokojeně vydechl.

Tucker se podíval na GPS, aby přesně určil polohu. „Je načase zjistit, v jak velké bryndě jsme,“ zabručel.

Podle mapy se odtud dalo snadno pěšky dojít do dvou vesnic: Borščovky a Bjankina. Tucker by nejradši vyrazil k jedné z nich, ale rozhodl se jinak. Felice byla chytrá. Jakmile vyskočila z vlaku, jistě podala hlášení kolegům či tomu, kdo ji najal – ať už to byl kdokoliv. V takovém případě by každá pátrací skupina začala hledat právě v těchto dvou vesnicích.

Ze stovek pouček, které Tuckerovi v armádě vtloukali do hlavy, se jedna přesně hodila na jejich současnou situaci: Nebuďte tam, kde vás nepřítel očekává.

Znovu se sklonil k mapě. Šestnáct kilometrů na severovýchodě leželo městečko Něrčinsk. Tam se mohl rozhodnout, jak se co nejlíp dostat do Permu a ke svému kontaktu.

Podíval se na psa a na jasné hvězdy nad hlavou.

Snadno mohl misi ukončit.

Ale byla prolita krev.

Vybavil si popelavý obličej mrtvého průvodčího a vzpomněl si na jeho úsměv a radost, s níž hladil Kaina. To mu připomnělo další poučku, vtištěnou do mozku každého rangera: Převezmi iniciativu a dokonči misi.

Přesně to měl v úmyslu.

9. KAPITOLA

9. března 17.44

Něrčinsk, Sibiř

Rychle vyšlo najevo, že jednodenní pochod do Něrčinska je náročnější, než se Tucker domníval.

Okolní krajina se pozvolna měnila ze zalesněné vysočiny do zvlněné pahorkatiny s nízkými, zasněženými kopci a nakonec se před nimi otevřelo údolí východně od města Něrčinsk.

Prvních osm kilometrů se Tucker s Kainem plahočili sněhem, který jim dosahoval po stehna a místy v závějích dokonce dvojnásobně překonával Tuckerovu výšku. Časně odpoledne je začal sužovat silný mrazivý vítr, který pronikal do každé skulinky Tuckerovy bundy. Kain byl naproti tomu v sedmém nebi – prodíral se sypkým sněhem a občas se s rozzářenýma očima a plandajícím jazykem rozhlížel po okolí.

Známek civilizace si všimli jen dvakrát. Poprvé šlo o lovce, který se v dálce pohyboval na okraji lesa, podruhé o prorezlý obrněný transportér z padesátých let naložený desítkami rozesmátých dětí, jenž se s hučením dieselového motoru valil po úzké silnici do Něrčinska.

Konečně, osm hodin poté, co vyrazili, a jen pár hodin před setměním, vystoupali na kopec a před nimi se objevil pravoslavný kostel se zlatou kupolí a bílými stěnami, obehnaný polorozpadlým plotem, který ohraničoval malý hřbitov. Řada oken byla zatlučena prkny a okapy se na několika místech utrhly od střechy.

Tucker si našel kryté místo za nedalekým balvanem a vytáhl dalekohled. Pár set metrů východně od kostela stála skupina jednopatrových domků se sedlovou střechou, omítnutá různými odstíny pastelově modré, žluté a červené. Zdálo se, že Něrčinsk je klidné městečko: vidět bylo jen několik chodců a pár hranatých levných vozů, které rachotily po ledových ulicích v oblacích dýmu z výfuků.

Tucker namířil dalekohled na krajinu za městem. Na severozápadě rozeznal plochu, která vypadala jako zchátralé letiště.

Při bližším prozkoumání si ale Tucker uvědomil svůj omyl.

To nebylo letiště, ale letecká základna.

Na několika budovách a hangárech se dosud skvěla kruhová loga s rudými hvězdami, typická pro ruské letectvo. Je ta základna opuštěná? Zaostřil na hangáry a s potěšením zaznamenal, že před vraty je odklizený sníh. Někdo základnu pořád udržoval, což zvyšovalo naději, že tam bude nějaké provozuschopné letadlo.

Tucker obrátil pozornost zpátky k městečku, aby se pokusil najít motel nebo obchod se smíšeným zbožím. Na jednom rohu zahlédl vojáka v olivovém zimním plášti a s cigaretou v ruce. Tohle nebyl žádný starý veterán, ale někdo v aktivní službě. Měl upravenou, čistou uniformu a čapku předpisově usazenou na hlavě. Když dokouřil, odhodil nedopalek a vykročil do postranní ulice.

„Odkud ses tu vzal?“ zahučel Tucker.

Pozorně se podíval směrem, kterým šel ten voják, a všiml si druhé zvláštnosti: nad jedním domem na konci města vyčníval rotor vrtulníku. Jednalo se o vysoký stroj, vedle něhož vypadal dům jako trpaslík. Podle strakatě šedého nátěru muselo jít o vojenský vrtulník.

Tucker nevěděl, co vojákova přítomnost znamená, ale v každém případě si potřebovali s Kainem najít úkryt. Oba byli prochladlí, unavení a vzhledem k nadcházející noci teploty brzy klesnou ještě podstatně níž.

Podíval se k neudržovanému kostelu a dalších třicet minut v houstnoucí tmě sledoval, jestli u něj nespatří nějaké známky života.

Nic.

I tak se cestou dolů k hřbitovu co nejvíc kryl za sněhovými závějemi. S Kainem po boku se proplížil mezerou v plotě, obešel budovu k přednímu vchodu a zkusil vzít za kliku. Bylo odemčeno, a tak oba rychle vklouzli do šera.

Přivítala je vlna tepla a pach kouře a mrvy. Přímo před nimi vrhala kamna na dřevo po vnitřku kostela mihotavou oranžovou záři. Od kamen vedl nahoru k druhému podlaží kovový kouřovod.

Tucker zůstal u dveří, počkal, až jeho oči přivyknou tmě, a zavolal rusky: „Dobrij vječer?“

Žádná odpověď.

Zkusil to znovu, tentokrát hlasitěji, ale opět se nedočkal odpovědi.

Povzdychl si a vykročil po vybledlém červeném běhounu k hlavní chrámové lodi. Na oprýskané stěně za malým oltářem byly zašlé ikony a goblény a taky další dveře, které patrně vedly do sakristie.

Tucker je za vrzání starých pantů otevřel a ocitl se u úpatí točitého schodiště. Vystoupal po něm s Kainem až do malé kanceláře. Vzhledem k tomu, že v rohu stál dřevěný kavalec, skříň a miniaturní kuchyňský kout, místnost zřejmě zároveň sloužila jako ubytování.

Podle vrstvy pavučin tu nikdo nebyl řadu měsíců. Z kouřovodu, který mu procházel nad hlavou, sálalo teplo.

Tohle bude stačit.

Shodil z ramen batoh i bundu a položil je na kavalec, kde už se uvelebil Kain. Tucker ještě prohledal kuchyňský kout, ale objevil v něm jen pár otlučených talířů, zčernalou stříbrnou vidličku a pod dřezem zrezivělou bednu s nářadím. Ve skříni visel starý záplatovaný plášť s rameny pokrytými prachem.

„Vypadá to, že jsme našli sladký domov, co ty na to, Kaine?“

Ovčák unaveně zavrtěl ocasem.

Tucker připravil rychlou večeři složenou z kávy a sušených vojenských dávek – dost pro sebe i pro Kaina. Během jídla si ze zamrzlého, špinavého okénka prohlížel město. Cizinec tu neměl šanci splynout s prostředím. Naopak by vyvolal podezření, zvlášť když neuměl bezchybně a plynně rusky.

To potřeboval nějak vyřešit.

Po chvilkovém přemyšlení se prohrabal starým nářadím, a když našel cívku drátu, odstřihl z ní čtyři krátké kousky, které s pomocí lepicí pásky z batohu vytvaroval do hrubé nápodoby zubařských rovnátek, vložil si svůj výtvor do pusy mezi spodní ret a dáseň a zhodnotil se v ukoptěném zrcadle.

Na první pohled to vypadalo, že má nejnovější návštěvník Něrčinska ošklivě zlomenou čelist. To mu poskytne výmluvu, aby nemusel konverzovat.

„Je načase najít někoho, kdo nás vezme do letadla,“ pronesl Tucker zkusmo. Z úst mu vyšlo sotva srozumitelné huhňání.

Výborně.

Oblékl si zaprášený plášť ze skříně, znovu si nasadil na hlavu beranici a stáhl ji těsně nad oči.

„Zůstaň tady,“ přikázal Kainovi. „Mimo dohled.“

Ovčák si s plným žaludkem spokojeně hověl v teple a nic nenamítal.

Tucker sestoupil po schodech, vyklouzl z kostela a s nahrbenými rameny vykročil po cestě plné bláta a sněhové břečky k městečku. Doufal, že vypadá jako člověk, který strávil celý život na šedivé, mrazivé Sibiři. Počasí mu bylo v této snaze nápomocné – teplota klesla o dalších deset stupňů, vydechoval hustá oblaka páry a pod botami mu křupalo zmrzlé bláto.

Ulice už byly prázdné. Z několika špinavých oken se linula žlutá záře, doplňovaná občasnou neonovou vývěskou, ale jinak nic. Tucker došel na roh, kde prve viděl kouřit toho vojáka, a vyrazil v jeho stopách, dokud se neocitl kousek od vrtulníku.

Pokradmu si ho prohlédl.

Rozhodně šlo o vojenský stroj: útočný vrtulník Mi-28 Havoc. Tyhle stroje Tucker znal jako svoje boty. Mohl být vyzbrojen až padesáti raketami a navíc ještě kulometem ráže 30 mm.

Ale nebyly na něm žádné ruské symboly – trup byl jen nastříkán vzorem šedočerných skvrn, který Tucker nepoznával. Stroj mohl patřit FSB, Federální službě bezpečnosti, dříve známé jako KGB, ale co by dělal tady, v takovém zapadákově?

Tuckerovi bylo jasné, jak zní nejpravděpodobnější odpověď.

Hledají mě.

Zpoza ocasní vrtule vystoupily dvě postavy: jedna v uniformě, druhá v civilních šatech.

Tucker couvl z dohledu, ale ještě předtím si všiml nárameníků uniformy. Rudý hvězdný diamant na černém pozadí.

Mýlil se.

Ti muži nepatřili k FSB, ale ke GRU, Hlavní rozvědkové správě, která sloužila jako zpravodajská pobočka ruského ministerstva obrany. Při tajných operacích se spoléhala takřka výhradně na vojáky Spetsnaz, nejlepší plnokrevníky z už tak elitní stáje ruských Speciálních sil.

Jestli jdou po mně tihle…

Odspěchal ulicí s vědomím, že jeho odchod z oblasti je ještě naléhavější – stejně jako dlouho odkládaný telefonát Ruth Harperové.

19.55

Tucker bloumal po ulicích, dokud nenarazil na rušnou hospodu. Neonový nápis nad dveřmi byl v azbuce, ale chraplavý smích a pach piva představovaly dostatečnou reklamu.

Tohle bylo stejně vhodné místo, kde začít, jako kterékoliv jiné.

Tucker se ujistil, že má protézu na svém místě, zhluboka se nadechl a vešel dovnitř.

Hradba horka, cigaretového kouře a tělesného pachu ho udeřila do obličeje jako pěst. Přivítala ho halasná ruština doplněná o hlasité výbuchy smíchu a občasné kletby. Nikdo mu nevěnoval pozornost.

Tucker nahrbil ramena a prodral se masou těl k místu, kde předpokládal, že bude výčep. Po chvíli strkání a bručení přes protézu se ocitl u dlouhého sukovitého pultu z borového dřeva.

Hospodský si jako zázrakem okamžitě všiml nového zákazníka a přešel k němu. Cosi vyštěkl – Tucker předpokládal, že se ho ptá, co si dá k pití.

Místo odpovědi jen něco neurčitě zahučel.

„Hm?“

Odkašlal si a znovu nesrozumitelně zahuhlal.

Hospodský k němu naklonil jedno ucho.

Tucker pootevřel rty, aby bylo vidět jeho drátěný výrobek, a pantomimicky naznačil úder pěstí do brady zakončený unaveným pokrčením ramen.

Hospodský chápavě přikývl.

Tucker trhl palcem k sousedově pivu a o chvíli později před ním s hlasitým klapnutím přistála sklenice s pěnou skapávající přes okraj. Tucker podal hospodskému hrst rublů a drobné strčil do kapsy.

Nevýslovně se mu ulevilo. Pokud někdo nebude vyžadovat náročnější komunikaci, mohlo by to fungovat.

S námahou srkal pivo a rozhlížel se po vojácích. Bylo jich tu nejmíň deset, ale podle stavu jejich oblečení žádný v aktivní službě. V Rusku mnozí veteráni nadále nosili uniformy i po odchodu z armády, částečně z nutnosti a částečně kvůli ekonomickým výhodám. Bylo běžné, že občané bývalým vojákům občas podstrčili nějakou tu minci a zaplatili jim pití nebo jídlo. Jednalo se o charitu stejně jako o pojistku. Nikdo nestál o to, aby se po ulicích potulovali vyhladovělí zabijáci.

Jakmile se Tucker ujistil, že v baru nejsou žádní příslušníci GRU, zaměřil se na svůj hlavní cíl: dostat se odtud do Permu. Pokusil se vytipovat člověka, kerý by měl nějakou spojitost se sousední leteckou základnou, ale na první pohled si nikoho takového nevšiml. Možná se nakonec nevyhne náročnějšímu postupu a…

„Máte krásného psa,“ pronesl mu u ramene chraplavý hlas. Mluvil slušnou angličtinou, ale se silným přízvukem. „Německý ovčák?“

Tucker se otočil k drobnému muži po šedesátce, s dlouhými bílými vlasy, prošedivělým plnovousem a pronikavýma, ledově modrýma očima.

„Hm?“ zabručel Tucker.

„Ach, chápu,“ přikývl cizinec. „Nechte mě hádat, jste boxer na cestách.“

Tucker se s bušícím srdcem rozhlédl. Zdálo se, že jim nikdo nevěnuje pozornost.

Muž na něj zakýval prstem a naklonil se k němu blíž.

„Vím, že nejste Rus, příteli. Slyšel jsem, jak v kostele mluvíte na svého psa. Radši pojďte za mnou.“

Otočil se a vykročil davem pryč. Ostatní hosté se před ním rozestupovali a uctivě mu kývali na pozdrav.

Tucker neměl jinou možnost, než ho nervózně následovat k neobsazenému stolku v rohu, za kamenným krbem.

Muž přimhouřil oči. „Slušný převlek. Zvládl jste sibiřské držení těla – nahrbená ramena, skloněnou bradu. Zima vám ho tady vnutí – ohne vás tolik, že když tu žijete dost dlouho, začnete tak chodit normálně.“

Tucker nic neříkal.

„Jste opatrný. Dobře, velmi dobře. Předpokládám, že jste viděl ty vojáky. Myslím ty chlapce z Moskvy s výsadkovým oddílem a fajnovým vrtulníkem. To je poprvé za několik let, co jsme tady viděli někoho takového. A úplně poprvé, co se v mém domě utábořil nějaký Američan s obrovským psem. Hádám, že nejde o náhodu.“

Tucker pořád mlčel.

„Kdybych se vás chystal nahlásit, už bych to udělal.“

Tucker se nad tím zamyslel. Usoudil, že to je pravda a že nastal čas, aby trochu zariskoval. Nenápadně si vytáhl z úst drátěný výtvor a napil se piva.

„Malinois,“ řekl.

„Prosím?“

„Není to německý ovčák, ale belgický. A pro vaše vlastní dobro doufám, že je v pořádku tam, kde jsem ho nechal.“

„Jistě,“ usmál se cizinec a podal Tuckerovi ruku. „Jsem Dimitrij.“

„Já jsem…“

„Neříkejte mi svoje jméno. Čím míň budu vědět, tím líp. Jsem něrčinský biskup. Starám se o tohle město a pár okolních vesnic. Moje stádečko je malé, ale i tak ho mám rád.“

Starší muž se láskyplně rozhlédl po plné hospodě.

Tucker si vybavil, jak mu ostatní uctivě kývali na pozdrav a ustupovali mu z cesty. „Mluvíte velice dobře anglicky.“

„Díky satelitu. Sleduji americkou televizi. A samozřejmě taky internet. Pokud jde o vaši ruštinu, tedy, ta…“

„Stojí za houby,“ dokončil Tucker s úsměvem. „Ale jak jste o nás věděl?“

„Byl jsem na lovu a narazil jsem na vaše stopy. Sledoval jsem je až ke svému kostelu.“

„Omlouvám se, že jsme tam tak vnikli.“

„Vůbec se neomlouvejte. Pravoslavné kostely jsou zamýšlené jako útočiště. Pořád v nich udržujeme kamna žhavá, aby se tak řeklo. A když už mluvíme o horku…“ Dimitrij kývl ke dveřím hospody. „Zdá se, že máte pořádně horkou půdu pod nohama.“

Tucker pokrčil rameny. „Nevím jistě, jestli jsou ti vojáci ve městě kvůli mně, ale taky moc nevěřím náhodám.“

„Takhle velký oddíl jsem tady naposledy viděl ještě před pádem zdi. Hledali nějakého cizince, Angličana.“

„Co se s ním stalo?“

„Objevili ho tři kilometry od města. Zastřelili ho a pohřbili na místě. Podrobnosti neznám, ale byl na útěku jako vy a váš pes.“

Tucker zřejmě pobledl, protože mu Dimitrij poklepal na ruku. „Ale vy máte oproti tomu Angličanovi jednu výhodu.“

„Jakou?“

„Máte ve městě přítele.“

Tucker se pořád necítil o nic líp. „Znáte obrat hledět darovanému koni na zuby?“ zeptal se zamračeně.

„Být podezřívavý vůči nenadálému štěstí?“

„Víceméně.“

„Rozumím vašim obavám. Nechme formality stranou a ujasněme si pár věcí. Způsobil jste nebo hodláte způsobit škodu Matičce Rusi?“

„Ne.“

„Ublížíte mému stádečku?“

„Ne, pokud se nebudou snažit ublížit oni mně.“

„Nět, jistěže nebudou.“ Dimitrij odmítavě mávl rukou. „Když jsme tedy vyřídili tuhle záležitost, budu předpokládat, že jste jednoduše cestovatel, který zabloudil, a ty moskevské gangstery za vámi poslali, protože jste v posledním hotelu ukradl mýdlo.“

„Dobře.“

„S vládou jsem si užil dost už v osmdesátých letech, když jsem sloužil jako výsadkář v Afghánistánu. Zabil jsem hodně džihádistů a armáda mi dala plno zářivých stužek, ale pak na mě zapomněli, stejně jako na většinu vojáků z té války – přinejmenším na ty, kteří si doopravdy špinili ruce. Miluju svou zemi, ale vládu už tolik ne. Dává vám to smysl?“

„Víc, než si umíte představit.“

„Výborně. A proto, můj pronásledovaný příteli, vám pomůžu. Předpokládám, že jste s vaším bystrozrakým kamarádem zaznamenali tu leteckou základnu.“

„Ano.“

„Umíte pilotovat letadlo?“

„Ne.“

„Já taky ne. Ale jeden můj přítel ano. Vlastně…“ Dimitrij napůl vstal a rozhlédl se po místnosti. „Támhle je.“

Dimitrij ukázal ke stolu poblíž okna, u kterého seděli dva muži.

„Který z nich?“

„Ne, ne, dole.“

Tucker přimhouřil oči a opravdu rozeznal třetí osobu pod stolem. Muž měl natažené nohy a hlavu vyvrácenou ke straně, protože mu na lebku doléhala stolní deska. Z koutku úst mu na rukáv vytékal pramínek slin.

„To je Fedor,“ řekl Dimitrij. „Náš pošťák. Létá sem s poštou.“

„Je opilý.“

„Jako doga,“ souhlasil Dimitrij. „Koneckonců je noc. Ráno bude střízlivý. To ale samozřejmě tak úplně neřeší váš problém. Moskevští rabiáti budou přes den hlídkovat na obloze. S odletem je třeba počkat na zítřejší noc, což znamená, že musíme udržet Fedora střízlivého po delší dobu, než je zvyklý.“ Zachmuřeně se zarazil. „To je slabina našeho plánu. Ale co se dá dělat, vyřešíme ji později.“

„Pojďme ji vyřešit hned,“ navrhl Tucker. „Fedor určitě není jediný pilot v okolí.“

„Ne, ale je nejlepší. A taky je zkušený pašerák. Něrčinsk není živ jenom chlebem, chápete? Za správný obnos vás odveze vládě přímo pod nosem a nepoví o tom živé duši. A náhodou má taky hrozně rád psy.“

Tuckera to vůbec neuklidnilo.

Dimitrij dopil pivo a postavil se. „Tak pojďte, vyzvedneme si ho.“

10. KAPITOLA

10. března 18.45

Něrčinsk, Sibiř

Tucker se probudil ještě před úsvitem – zvyk starého vojáka. Zaúpěl, jak měl ztuhlá záda, a s bodnutím na poraněném krku se posadil na kavalci v podkroví kostela a spustil bosé nohy na podlahu.

Večer odtáhli opilého pošťáka přes město až sem. Cestou potkali trojici vojáků Spetsnaz, ale ti jim nevěnovali žádnou pozornost až na pár žertů na účet jejich indisponovaného společníka. V kostele Dimitrij nabídl Tuckerovi a Kainovi svoje lůžko a sám si pro sebe a Fedora vynesl dva slamníky.

Tucker se rozhlédl po podkrovní místnosti a uvědomil si, že je tu sám.

Fedor a Dimitrij zmizeli, spolu s Kainem.

Potlačil paniku a sestoupil po schodech. Našel Fedora, jak sedí nahý před rozžhavenými kamínky v kaluži vlastního potu. Vedle něj stál plastový džbánek zpola plný čiré tekutiny. Za střízliva Fedor vypadal mladší, spíš na pětatřicátníka než čtyřicátníka, měl dlouhé tmavé vlasy a postavu obránce v americkém fotbale – z větší části navíc zarostlou chlupy jako pravý ruský medvěd.

Metr od něj seděl Kain a zvědavě ho pozoroval, ale ohlédl se na Tuckera a zavrtěl ocasem na pozdrav.

Fedor zvedl džbánek, přiložil si ho ke rtům a dlouze se napil.

Pak s kalným zrakem zvedl nádobu Tuckerovým směrem a zachraptěl: „Vada. Naturalnaja vada.“

Tato dvě slova Tucker znal.

Pramenitá voda.

Určitě šlo o Fedorův rituál při střízlivění: extrémní horko a velké množství vody.

„Kněz mi říkat já letět,“ dodal Fedor lámanou angličtinou. „Letět vás dnes v noci.“

Tucker přikývl. „Spasiba.“

„Da. Vaše ruština hrozná.“ Přitiskl si dlaně ke spánkům. „Bolet mě z ní hlava.“

To nebude mým špatným přízvukem.

„Váš pes krásný. Milovat ho. Smět ho koupit, prosím?“

„Ne, prosím.“

Fedor pokrčil rameny a napil se vody. „Vyměnit let za pes, da?“

„Nět. Peníze.“

Objevil se Dimitrij s dalším topivem do kamen. „Vidíte? Už je na tom mnohem líp. Dohodneme podmínky. Budu překládat. Půjde to mnohem rychleji.“ Dimitrij si nejdřív promluvil rychlou ruštinou se svým přítelem a potom řekl Tuckerovi: „Odletí s vámi dnes v noci, ale chce příplatky.“

„Pokračujte.“

„Nepřekládá se to snadno, ale musíte připlatit za to, že dnes přijde o pitku. Další příplatek je za to, že jste cizinec. A nakonec musíte připlatit, protože vás hledají ti Moskvané.“

„Řekl jste mu, že mě hledají?“

„Jistěže ne, ale Fedor je opilec, ne pitomec.“

„A dál?“

„Líbí se mu váš pes…“

„Na to zapomeňte. Dál?“

Dimitrij řekl něco Fedorovi, chvíli poslouchal a pak se obrátil na Tuckera. „Kam si přejete letět?“

O tom už Tucker přemýšlel. Fedorovým letadlem neměli šanci doletět až do Permu. Ten byl příliš daleko. Kromě toho se mu nechtělo prozrazovat svůj cíl. Nejlepší bude odcestovat k nějakému bližšímu velkému městu, které nabízelo podstatně víc možností, jak urazit poslední úsek cesty do Permu.

„Potřebuju se dostat do Novosibirska,“ řekl nahlas.

„Moc daleko,“ přeložil Dimitrij. „Spotřebuje hodně paliva.“

Tucker čekal, zatímco si Fedor něco mumlal, okázale počítal na prstech a mračil se. Nakonec řekl anglicky: „Devět tisíc rublů.“

Tucker si to v duchu převedl: 275 dolarů. To bylo skoro zadarmo. Měl co dělat, aby potlačil úsměv. Chvíli se rozmýšlel a nakonec pokrčil rameny: „Platí.“

Fedor si plivl do dlaně a natáhl ji k Tuckerovi.

Tucker mu s ní zdráhavě potřásl.

13.15

Po tvrdém vyjednávání strávili Tucker s Kainem zbytek dopoledne v kostele, zatímco Dimitrij a Fedor vyřizovali různé pochůzky, sháněli zásoby a připravovali letadlo.

Časně odpoledne se Dimitrij vrátil s proviantem a novinkami. „Zjistil jsem, že v oblasti jsou další dva oddíly GRU.“

Tucker vstal od kamínek. „Cože? Kde?“

„Na západ odtud, kolem města Čita. Ale podobně jako tady nic moc nedělají, jenom kouří a povalují se v hotelech.“

Čita?

Šlo o další velkou zastávku na trase transsibiřské magistrály. Ale co z toho plynulo? Když se nad tím Tucker zamyslel, vycházel mu jediný závěr. Skutečnost, že ho pátrací oddíly aktivně nehledají, jen lelkují kolem, naznačovala, že Felice možná neměla čas informovat nadřízené, že Tucker vyskočil z vlaku. Zřejmě doufala, že kulka z odstřelovací pušky napraví její selhání, než se šéfové dozvědí pravdu.

To bylo dobře – přinejmenším prozatím.

Jakmile však vlak dorazí do Čity a vyjde najevo, že v něm Tucker nesedí, pátrací týmy včetně zdejšího oddílu přejdou do plné pohotovosti.

Tucker vytáhl jízdní řád z vlaku a podíval se na hodinky. Souprava dorazí do Čity za tři hodiny, přibližně čtyři hodiny před setměním. To znamenalo, že nemohou čekat s odletem až na soumrak.

„Musíme odstartovat dřív,“ řekl Dimitrijovi. „Hned, pokud to jde.“

„To není možné, příteli. Čerpací pumpa je rozbitá. Fedor ji spravuje.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Nevím, ale půjdu to zjistit.“

Jen co Dimitrij odešel, Kain si sedl vedle svého společníka a opřel se mu o nohu – vycítil Tuckerovo napětí.

Tucker ho pohladil po krku, aby ho uklidnil. „Byli jsme v horším srabu, než je tenhle.“

Ne o moc, ale přece jenom horším.

Nastavil si na hodinkách odpočet.

Za tři hodiny, až vyjde najevo, že už není ve vlaku, se začnou v Něrčinsku rojit vojáci Speciálních sil. A všichni budou hledat právě jeho.

14.36

O hodinu později vrazil do kostela Dimitrij. Při pohledu na jeho vyděšený výraz se Tucker s Kainem vymrštili na nohy.

„Jdou sem!“ zavolal Dimitrij a rychle za sebou zavřel dveře. „Vojáci.“

Tucker se podíval na hodinky. Bylo příliš brzy. Vlak ještě nedorazil do Čity. „Klid. Povězte mi, co se děje.“

Dimitrij k nim přiběhl. „Vojáci patrolují po celém městě. Nezdá se, že by pospíchali, ale jeden stejně jde sem.“

Co ta náhlá změna znamená? Kdyby byl vyhlášený poplach, vojáci by začali rozkopávat dveře a vyvádět obyvatele z domů. Možná se jenom místní velitel snaží narušit monotónní rutinu.

Znudění vojáci podávají špatné výkony, pomyslel si.

Přesto, jak říkal Dimitrij, na tom nezáleželo. Jeden z nich sem měl namířeno.

Tucker si hodil na záda batoh a utáhl řemínky Kainovy vesty.

„Tudy,“ ukázal Dimitrij.

Odvedl je k boční stěně svatostánku a klekl si před stolem potaženým gobelínem. Odsunul stůl stranou, zvedl koberec a loveckým nožem z opasku vypáčil široké prkno. Pod ním se objevila svislá šachta.

„Proč tu…?“

„Kvůli kozákům, nacistům, Napoleonovi… kdo ví? Byla tu dlouho přede mnou. Honem dovnitř!“

„Skoč dolů, Kaine,“ pokynul Tucker.

Ovčák se bez váhání vrhl do otvoru, dopadl do vrstvy prachu v podzemní chodbě a zmizel někam doleva.

Tucker ho následoval – šachta byla hluboká pouhý metr.

Dimitrij zůstal stát nad otvorem. „Jděte tou chodbou. Východ je zhruba dvě stě metrů odtud. Přesuňte se k východní straně letecké základny a počkejte tam na mě. Kousek od rozbořené části plotu je bouda. Snadno ji najdete.“

Dimitrij zaklopil prkno a o chvilku později i ta trocha světla, která dolů dopadala škvírami, zmizela – to Dimitrij vrátil koberec a stůl na svá místa.

K Tuckerovi dolehlo rázné bušení na dveře kostela.

Po dřevěné podlaze oddusaly Dimitrijovy kroky a následovalo zavrzání veřejí. „Dobryj děn!“ pozdravil biskup.

Mrzutý hlas odpověděl stejně, ale Tucker nečekal na to, co bude následovat.

Přikrčeně vyrazil s Kainem. Po deseti krocích si připadal natolik v bezpečí, aby vytáhl tužkovou baterku s LED diodou a namířil tenký kužel světla do chodby před sebou. Ze špinavých stěn trčely kořeny stromů a ve stropě se střídala ztrouchnivělá prkna s novými. Někdo chodbu zjevně udržoval v provozuschopném stavu.

Pokračovali dál. Kainovi se tudy procházelo lehce a každou chvíli vybíhal kupředu na průzkum. Tucker se naproti tomu musel kolébat prakticky v dřepu a po několika minutách ho pálila stehna. Nedbal však na bolest a plahočil se dál. O deset minut později chodba skončila u krátkého žebříku omotaného kořeny, který vedl k dřevěnému poklopu deset centimetrů nad Tuckerovou hlavou.

Tucker se zaklonil, přitiskl ucho ke dřevu a na minutu se zaposlouchal. Ticho. Znovu se přikrčil vedle Kaina a podíval se na hodinky.

Za hodinu a něco vlak dorazí do Čity.

Tou dobou už potřeboval být ve vzduchu.

V duchu si vybavil mapu oblasti. Jestli se Dimitrij nemýlil, poklop by měl ústit někde ve výběžku lesa na hranicích pozemků kolem kostela. Letecká základna ležela necelé dva kilometry odtud, za lesem a otevřenými plochami polí. Za běžných podmínek by šlo o snadnou cestu, ale teď budou muset překonávat hluboké závěje a držet se mimo dohled patrolujících vojáků.

Tucker za normálních okolností nebyl pesimista, realistický odhad mu však sděloval jedinou věc:

To nikdy nestihneme.

11. KAPITOLA

10. března 14.48

Něrčinsk, Rusko

Tucker se shýbl vedle Kaina a opatrně poklop zavřel. Ústí chodby maskovala borovice, ale Tucker stejně poklop zakryl sněhem, aby nebyl tak na očích. Nakonec se prodral z houští na otevřené prostranství.

Kain si za ním oklepal sníh z kožichu.

„Těšíš se, jak se proběhneme?“ zeptal se ho Tucker a ukázal na východ, k okraji lesa. Tlačil je čas. „PRŮZKUM.“

Kain vyrazil – skákal sněhem a prorážel si cestu závějemi.

Tucker se vydal klusem za ním.

Postupovali poměrně rychle – za hodinu urazili něco přes kilometr. Mohli se přesouvat ještě rychleji, ale Tucker se snažil držet za zasněženými hřebeny zvlněného terénu, mimo dohled z městečka. Nestál o to, aby si ho náhodou všiml nějaký voják.

Když dospěli k březovému hájku pár set metrů od letecké základny, Tuckerovi zavibrovaly na zápěstí hodinky.

Podíval se na ně – nastavený odpočet právě doběhl k nule.

Se stisknutými rty si představil, jak vlak vjíždí na nádraží v Čitě.

Jak dlouho bude trvat, než někdo zjistí, že v něm nejsem?

Neměl jinou možnost než pobídnout Kaina a sám se navzdory únavě vydat za ním. Soustředil se na každý další krok sněhem.

Po deseti minutách dorazili k okraji letecké základny. Obvodový plot s ostnatým drátem měli pouhých padesát metrů před sebou.

Náhle se Kain zastavil a naklonil hlavu ke straně.

Pak to uslyšel i Tucker.

Rytmické bušení.

Chvilku počkal a zvuk se ozval znovu. Tentokrát ho Tucker poznal.

Údery kladiva do kovu.

Ozývaly se odněkud zepředu a zleva, poměrně zblízka. Tucker se odplížil k volnému místu mezi stromy, kde zůstal stát Kain.

Za plotem se táhla jediná dlouhá přistávací plocha lemovaná šesti hangáry a dvanácti dalšími budovami, z nichž většinu pokrývaly záplaty kovových plechů. Východní strana základny byla dál vpravo, mimo přímý dohled. Tam někde stála bouda, u které se měli setkat s Dimitrijem.

Hlasité bušení ze základny neustávalo.

Tucker zvědavě vytáhl dalekohled a postupně s ním prozkoumal jednotlivé budovy. Po chvíli zdroj zvuku našel u postranních dveří jednoho zrezivělého hangáru.

„To snad nemyslí vážně,“ zahučel.

Ve dveřích stál Fedor. Jednou rukou svíral vrtuli z letadla a druhou tříkilové ocelové kladivo, kterým tloukl do jednoho jejího listu.

Buch.

Zvuk se nesl ozvěnou až k Tuckerovu úkrytu.

Buch buch buch.

Tucker spustil dalekohled a stiskl si palcem a ukazováčkem kořen nosu. Bylo příliš pozdě něco měnit. Už připřáhl svou bryčku za tohoto ruského medvěda.

Znovu vyrazil, tentokrát doprava, aby vyhledal rozbořený úsek plotu, u něhož měla stát ta bouda. Aspoň že terén nabízel slušný úkryt. Základna byla opuštěná dost dlouho, aby se okolní les, kdysi z bezpečnostních důvodů v blízkosti plotu vykácený, začal vracet na původní území. Tucker se držel mezi stromy a stálým tempem mířil k východní straně základny.

Zrovna se zastavil na krátký odpočinek, když uslyšel tepání vrtulníku. Zaklel, schoval se do stínu borovice a hvízdl na Kaina.

Ovčák mu přiběhl k noze. Tucker zaklonil hlavu – hluk zesílil natolik, že se dalo těžko rozeznat, z kterého směru přichází. Vtom se těsně nad korunami stromů objevil tmavý podbřišek vrtulníku Havoc.

Vrtule zvedala sypký sníh do víru, z něhož odletovaly štiplavé krystalky ledu, a větve se kymácely ze strany na stranu.

Spatřila je posádka?

A co jejich stopy ve sněhu?

Pronásledování ze vzduchu představovalo obzvlášť velký problém. Všechny instinkty Tuckera nabádaly, aby se rozběhl, ale zároveň věděl, že by to byl nejrychlejší způsob, jak se nechat rozstřílet kulometem.

A tak zůstal schovaný.

Vrtulník se přesunul dál a pomalu postupoval kolem letecké základny. Zdálo se, že se drží obvodového plotu. Tucker ho nespouštěl z očí a zůstával v úkrytu, dokud slyšel tepání vrtule.

Pak počkal ještě dalších deset minut, čistě pro jistotu. Čas využil k tomu, aby složil Felicinu odstřelovačskou pušku a ještě jednou ji zkontroloval. Teprve potom vyrazil dál, uklidněný tíhou zbraně na rameni.

Po třiceti metrech dorazil k rohu letecké základny. Zastavil se a dalekohledem se rozhlédl po její východní části.

Jak Dimitrij říkal, jeden úsek plotu zhruba sto metrů od Tuckera přimáčkl spadlý strom k zemi. A vedle stála bouda.

Tucker by nejradši hned vyběhl do relativního bezpečí chatrče, ale místo toho se rozhlédl po okolí a zamířil hlouběji mezi stromy. Hodlal boudu širokým obloukem obejít a přiblížit se k ní zezadu. Kryl se za závějemi i v prohlubujících se stínech – postupoval pomalu a uvážlivě.

Konečně znovu uviděl chatrč. Byla malá, široká sotva čtyři metry, se střechou porostlou lišejníkem a prkennými stěnami. Nesvítilo se v ní a Tucker ani necítil kouř z hořícího dřeva.

Uspokojeně se sklonil, zvedl kameru na Kainově obojku a ujistil se, že ovčák má v levém uchu vysílačku. Nakonec zkontroloval, že se mu na telefon přenáší obraz i zvuk.

S protivníky v podobě oddílu GRU nehodlal nic riskovat.

A rozhodně nehodlal vstoupit do té chatrče naslepo.

Ukázal k boudě, zakroužil paží a zašeptal: „TICHÝ PRŮZKUM.“

Kain se plíží od svého společníka. Nemíří přímo k chatrči, ale hlouběji do lesa, aby se k ní přiblížil z boku. Tlapami si vybírá měkčí sníh nebo holou půdu a našlapuje zcela neslyšně. Zůstává ve stínu, přikrčeně se pohybuje pod větvemi, které voní borovou smolou. I přes jejich štiplavý pach cítí hořký ptačí trus i rozkládající se mrtvolu myši pod sněhem, která ho vábí k sobě.

Natáčí uši všemi směry a vnímá i ty nejtišší zvuky.

Ševelení sněhu, který padá z přetížených větví…

Šum jehličí v poryvech větru, které připomíná chrastění kostí…

Škrábání drobných tvorů ve sněhu nebo jejich let vzduchem…

Vidí před sebou chatrč a ohlíží se na svého společníka – nespouští ho z dohledu. Plíží se ke vzdálenější stěně boudy do nejtemnějšího stínu. Ví, že je to pro první přiblížení nejlepší. Tady nebude tak na očích.

V levém uchu slyší pokyn, rázný, ale vítaný.

„ZŮSTAŇ.“

Ustupuje do nejbližšího úkrytu: za padlý kmen páchnoucí hnilobou a plísní. Tiskne se břichem k zemi, s nohama pod sebou a s napjatými svaly, připravený okamžitě vyrazit. Sklání hlavu, až se spodní čelistí dotýká sněhu.

Nespouští z očí cíl. Zhluboka nabírá vzduch do plic a každý pach analyzuje, jestli nepředstavuje nebezpečí: starý kouř, moč lidí a zvířat, pryskyřici ze štípaných polen, pach silné vrstvy lišejníků na střeše.

Čeká na další pokyn. Ví, že jeho společník sleduje chatrč stejně pozorně jako on. Konečně se ozývá.

„PŘIBLIŽ SE. PRŮZKUM ZBLÍZKA.“

Kain se zvedá na nohy a plíží se k cíli. Pořád větří a špicuje uši. U okna se zvedá na zadní nohy, dívá se do temného skla a natáčí hlavu do všech koutů.

V tmavém nitru boudy nevidí žádný pohyb, a tak se spouští zpátky na všechny čtyři.

Otáčí se ke svému společníkovi ukrytému mezi stromy a zůstává nehybně stát – signál, že nehrozí nebezpečí.

Společník mu rozumí.

„VZDAL SE. TICHÝ PRŮZKUM.“

Kain se otáčí a vychází zpoza rohu. Rozhlíží se na obě strany, všímá si druhého okna a dlouze větří k zavřeným dveřím. Nakonec se vrací k původnímu místu.

„HODNÝ KLUK. ZPÁTKY.“

Kain však neposlechne a místo toho si znovu lehá na břicho u ztrouchnivělého kmene.

V hrudi mu zaduní sotva slyšitelné vrčení.

Varování.

*

Tucker viděl, jak se záběr zhoupl, když se Kain opět přikrčil na břicho a položil čenich do sněhu. Z vysílačky slyšel tiché vrčení a všiml si ovčákova upřeného pohledu do hloubky lesa napravo od boudy.

Pozorně se zadíval na záběry kamery na telefonním displeji. Ani s pomocí kamery se jeho zrak nemohl měřit s Kainovým. Přimhouřenýma očima se snažil rozeznat, co zaujalo Kainovu pozornost. Po deseti dlouhých vteřinách zahlédl o padesát metrů dál pohyb.

Mezi stromy se přímo k chatrči plížila osamělá postava.

Tucker v duchu zaklel. Tiše si lehl na břicho, přiložil si pažbu odstřelovačské pušky k rameni a odjistil ji.

Nově příchozí taky nesl zbraň – podle tvaru útočnou pušku. Plížil se ve stínech, takže na něj nebylo pořádně vidět, a na sobě měl zimní vojenskou kombinézu. Pohyboval se jako člověk, který je zvyklý lovit v lese. Každý jeho opatrný krok upevňoval Tuckerovo podezření, že se jedná o vojáka Spetsnaz, ne o místního lovce.

Díkybohu za Kainovu bystrost.

Ale je tu jen jeden?

Kdyby jich bylo víc, Kain by ho na ně upozornil.

Nedávalo to smysl. Jestli vojáci věděli, že Tucker s Kainem jsou někde poblíž, vtrhli by sem s plnou parádou. Zřejmě šlo o osamělého průzkumníka. Tucker si vzpomněl na vrtulník, který kroužil nad leteckou základnou. Velitel zdejšího oddílu zřejmě vyslal jednoho či dva muže, aby obhlídli situaci přímo ze země.

Tucker se podíval do hledáčku pušky, a jakmile zaměřil cíl, neslyšně pronesl do hrdelního mikrofonu další pokyn pro svého společníka.

„POTICHU SE PŘIBLIŽ K CÍLI.“

Tento rozkaz Kain znal ze společně strávené doby v Afghánistánu až příliš dobře: přibliž se k nepříteli, jak nejvíc to půjde, a připrav se.

Kain se vyplížil k cizímu muži.

Tucker přiložil líc k pažbě pušky a znovu se podíval do hledáčku. Cíl byl vzdálený čtyřicet metrů a postupoval úsporně dál. Nikdy se nezastavil na otevřeném prostranství, vždycky v úkrytu za stromem. Jeho současný směr by ho dovedl přímo ke Kainovi.

Třicet metrů.

Vzhledem k mužově pozici by rána do hlavy byla riskantní, a tak Tucker spustil vlasový kříž v hledáčku níž, několik centimetrů pod mužovu levou bradavku.

Voják dospěl k dalšímu stromu a na chvíli znehybněl – ani na okamžik nezapomínal na obezřetnost. Minuly dvě vteřiny. Muž se opět vynořil z úkrytu a vykročil k chatrči.

To byla Tuckerova nejlepší šance. Zvýšil tlak prstu na spoušť, nadechl se, vydechl – a vypálil.

V posledním zlomku vteřiny voják předsunul před tělo paži. Kulka mu proletěla loktem a roztříštila kost i chrupavku, ale odchýlila se od původního směru – nešlo o smrtelný zásah.

Muž se bleskurychle otočil proti směru hodinových ručiček a zmizel za smrkovým kmenem.

„STRHNI!“ zavolal Tucker na Kaina.

Nečekal na svého společníka, odhodil odstřelovací pušku a vyřítil se kupředu. Za běhu tasil pistoli P22.

Vlevo před ním se mihl Kain a ztratil se mu za smrkem. Ozval se výkřik následovaný dávkou z automatu, která rozcupovala jehličí na nedalekém stromě.

Tucker doběhl ke smrku, chytil se větve a s pozvednutou pistolí skočil za kmen. Voják se zmítal na zádech na zemi, Kain stál na něm a v zubech svíral mužovo pravé zápěstí. Útočná puška ležela opodál, ale voják držel ve volné ruce pistoli Makarov.

Tucker měl náhle pocit, že se čas zpomalil. Ruka s pistolí se otočila, jak se muž pokoušel obrátit hlaveň proti Kainovi. Pak sebou pistole škubla. Kaina ozářil oranžový záblesk z hlavně, ale kulka ho minula. Voják hrůzou a bolestí vystřelil příliš brzy.

Tucker mu nehodlal dávat druhou šanci.

Ukročil stranou, namířil a vypálil jedinou ránu. Kulka prorazila úhledný otvor v mužově pravém spánku. Vojákovo tělo ochablo.

„PUSŤ,“ zachraptěl Tucker.

Kain poslechl a o několik kroků couvl.

Tucker položil podrážku na pistoli, zpola zabořenou ve sněhu. Nemělo smysl kontrolovat vojákův pulz – byl mrtvý. Měli však další problém. Přestřelka se mezi stromy mohla rozléhat poměrně daleko.

Ale jak daleko? Kdo ji mohl slyšet?

Tucker se ujistil, že Kain není zraněný, v rychlosti ho pohladil po krku a ukázal směrem, ze kterého voják přišel.

„TICHÝ PRŮZKUM.“

Potřeboval vědět, jestli se neblíží posily.

Jakmile Kain vyrazil, Tucker si strčil pistoli do kapsy, svlékl mužovy maskáče a nacpal si je do batohu. Navzdory časové tísni zaházel tělo sněhem. Takový hrob neměl šanci odolat bližšímu průzkumu, ale mohl Tuckerovi dopřát pár drahocenných vteřin.

Nakonec si došel pro svoji pušku a stáhl se hlouběji mezi stromy, k hromadě popadaných kmenů, která mohla v případě nutnosti posloužit jako příhodné stanoviště pro odstřelovače.

Podíval se na záběry Kainovy kamery – zdálo se, že je vzduch čistý. Tucker úlevou vydechl a zavolal svého společníka vysílačkou.

„ZPÁTKY.“

O půl minuty později už se Kain udýchaně krčil vedle něj.

„Dobrá práce, kamaráde.“

Kain olízl Tuckerovu tvář.

Tucker využil momentální klid a oblékl si zimní kombinézu.

„Teď budeme čekat.“

16.39

Po několika dlouhých minutách ticha zapraskala větev. Někdo se blížil zleva. Dusání sílilo – tenhle člověk se pohyboval úplně jinak než voják.

Tohle není příslušník Spetsnaz.

O chvilku později se mezi stromy objevil Dimitrij.

Tucker zůstal schovaný a podezřívavě čekal.

Až když byl Dimitrij – podle všeho opravdu sám – jen asi tři metry od něj, Tucker zavolal: „Stát!“

Dimitrij nadskočil. Tucker ho nefalšovaně polekal. Zvedl obě ruce a ukázal prázdné dlaně. „To jsi ty, příteli?“

Tucker stále nevycházel z úkrytu. „Děláte velký hluk.“

„Úmyslně,“ odpověděl Dimitrij s nepatrným pousmáním. „Nechtěl jsem, aby mě někdo zastřelil. Slyšel jsem rány.“

Tucker se trochu uvolnil. „Měli jsme návštěvu,“ připustil. „Ze Spetsnaz.“

„Je…?“

„Mrtvý. Dimitriji, neprozradil jste nás vy?“

„Nět. Ale jste chytrý, že se ptáte. Přísahám, že jsem o vás nikomu neřekl.“

„A Fedor?“

Dimitrij zavrtěl hlavou. „Má svoje mouchy, ale nikdy by nezradil mě ani zákazníka. Kromě toho musíte někomu věřit, jinak se odtud nedostanete.“

Tucker mu věřil a zároveň věděl, že má pravdu. Dokonce i Kain zavrtěl ocasem – chtěl Dimitrije pozdravit. Tucker konečně vyšel ze svého úkrytu.

Dimitrij se podíval na jeho kombinézu. „Vidím, že máte nové oblečení.“

„Někdo už ho nepotřeboval.“ Tucker ukázal k letecké základně. „Je Fedor připravený k odletu? Začíná tu být horko.“

„Myslím, že ano. Když jsem mu volal, právě končil s nějakými úpravami vrtule. Prý ji trochu doladil.“

Tucker si vzpomněl na těžké kladivo a usmál se. „To jsem viděl.“

Společně zamířili kolem chatrče přes leteckou základnu. Kráčeli po klikaté cestě, která se z větší části držela mimo otevřené prostranství, k hangáru.

„Jsem rád, že jste v pořádku,“ řekl Dimitrij. „Když jsem vás nechal v té chodbě…“

„Co je to přesně za chodbu?“ skočil mu do řeči Tucker – vzpomněl si na čerstvá prkna podpírající strop.

„Našel jsem ji náhodou jednou ráno. Cítil jsem od podlahy zvláštní průvan a zvedl jsem prkna.“

„A udržujete ji ve funkčním stavu?“ zeptal se Tucker s jasným podezřením.

Dimitrij se usmál. „Já a Fedor. Říkal jsem vám, že je pašerák.“

Tucker povytáhl na zdejšího kněze obočí. Najednou si vybavil, jak uctivě se všichni v hospodě k Dimitrijovi chovali. Uctivěji, než se dalo vysvětlit pobožností.

„No dobře, Fedor má společníka,“ přiznal Dimitrij. „Je těžké spravovat farnost jen vírou. Ale nepašujeme nic nebezpečného. Hlavně léky a jídlo, zvlášť během zimy. Mnoho dětí je nemocných, chápete.“

Tucker neviděl na takovém podnikání nic špatného. „Děláte dobrou věc.“

Dimitrij rozpřáhl ruce. „Tady si sousedé pomáhají, jak můžou. Držíme spolu, abychom přežili.“ Ukázal před sebe. „Támhle je Fedorův hangár. Nejdřív si ověřím, že je všechno v pořádku, ano?“

Tucker s Kainem čekali, zatímco Dimitrij vyrazil napřed. O dvě minuty později se vrátil a kývl na ně.

„Vzduch je čistý.“

Provedl je vraty do hangáru. V malém prostoru stálo vrtulové letadlo s jedním motorem, osvětlené jedinou žárovkou. Tucker nepoznal, o jaký model letadla jde, ale jako všechno na základně se stroj zdál být směsicí nejrůznějších kusů a součástek. Fedor ale aspoň vrátil na místo vrtuli.

Sám teď klečel na zemi vedle červené bedny s nářadím.

Než k němu stačili dojít, Kain tiše zavrčel. Zůstal stát u vrat a vyhlížel ven.

Tucker k němu přispěchal a odtáhl Kaina za obojek dovnitř. Viděl, jak hlavní bránou základny projely dva reflektory, zatočily a vyrazily jejich směrem. Zjevně se jednalo o vojenský vůz.

Tucker tasil pistoli, přešel k Fedorovi a namířil mu ji na čelo. „Máme návštěvu. Ať se stane cokoliv, vy to odskáčete jako první.“

Fedor vykulil oči a zadrmolil něco rusky a potom anglicky. „Já nikomu neříct! Nikomu!“ Pomalu vstal, s dlaněmi obrácenými k Tuckerovi. „Pojďte, pojďte! Za mnou. Já ukážu, kde vy schovat.“

Rachot naftového motoru zněl stále hlasitěji a Tucker zvažoval svoje možnosti. V hlavě mu zněla Dimitrijova nedávná slova: Musíte někomu věřit, jinak se odtud nedostanete.

Neměl na vybranou – musel se tím řídit. Schoval zbraň do kapsy. „Ukažte.“

Fedor je zavedl do zadní části hangáru, k obří zrezivělé cisterně na splasklých pneumatikách. Vedle ležela stočená hadice. Tucker poznal starý cisternový vůz, z jakých se doplňovalo palivo do letadel.

Fedor ukázal k žebříku na boku nádrže. „Nahoru! Poklopem dovnitř.“

Tucker už se rozhodl, že mu bude věřit, a tak přistoupil k žebříku a shýbl se. Otočil se ke Kainovi a poklepal mu na plece. „NAHORU.“

Kain o krok ustoupil a vyskočil Tuckerovi na ramena. Společně pak vystoupali po žebříku a dolezli po střeše cisterny k poklopu.

Fedor zamířil ke vratům hangáru, ale předtím je ještě naposledy varoval: „Ticho. Já vrátit.“

Tucker rychle uvolnil a odklopil poklop a podíval se dovnitř. Zdálo se, že v nádrži je sucho.

Aspoň nebudu stát po pás v naftě.

Ukázal dolů a Kain nehlučně proskočil poklopem. Tucker ho o něco neohrabaněji následoval. Taky měl co dělat, aby za sebou zajistil poklop. S hlasitým zaduněním dopadl na dno prázdné nádrže. Přikrčil se a znehybněl, ale bručení motoru blížícího se vojenského vozidla ránu přehlušilo.

Tucker v naprosté tmě tasil pistoli. Oči a nos už ho pálily od zbytkových výparů, zároveň ale cítil čerstvé banány, což nedávalo žádný smysl. Přesunul se o kousek ke straně, když náhle nohou narazil do něčeho dřevěného.

Co to sakra…?

Vytáhl tužkovou baterku a rozsvítil. V úzkém kuželu záře viděl, že zadní polovinu nádrže vyplňují bedny a krabice, zčásti popsané azbukou, zčásti jinými jazyky. Všiml si bedny s velkým červeným křížem. Lékařské zásoby. Na jejím víku ležel velký trs banánů.

Měl před sebou sklad Dimitrijova a Fedorova pašovaného zboží.

Zdálo se, že teď k němu patří i on.

Zvenku slyšel tlumené hlasy ruských vojáků. Vtom se přiblížily. Tucker zhasil svítilnu a sevřel pistoli v obou rukách. Znělo to, jako kdyby venku probíhala hádka. Rozeznal Fedorův vzteklý hlas – takhle mluví člověk, který o něčem zuřivě vyjednává. Pak se rozhovor opět vzdálil a ztichl.

Po dalších deseti minutách vůz nastartoval, na vlhkém asfaltu zakvílela kola a auto rychle odjelo. Za pár vteřin někdo vystoupal po žebříku a poklop se otevřel.

Tucker zvedl pistoli.

Fedor se zamračil. „Nestřílet, prosím. Teď už bezpečí.“

Tucker zavolal: „Dimitriji?“

„Všichni jsou pryč, příteli!“

Fedor se ušklíbl. „Da, da. Jak já říkat, bezpečí.“

Tucker se vytáhl nahoru, vystrčil hlavu z cisterny a rozhlédl se. Jakmile se ujistil, že je velký hangár opravdu prázdný, spustil se zpátky dolů, zvedl Kaina a vylezl ven.

„Teď vyšší cena,“ oznámil Fedor.

Dimitrij vysvětlil: „Hledali vás, ale hlavně se doslechli o našem zdejším podnikání. Nebylo to tak těžké. V každé vesnici na Sibiři funguje podobný černý trh a lidi si pouštějí pusu na špacír. Vojáci přijeli vybrat to, co se dá nejvlídněji popsat jako daň.“

Tucker pochopil. Vojákům zjevně nebylo proti mysli menší vydírání.

„Stát mě nejlepší bedna vodky,“ řekl Fedor a položil si sevřenou pěst na hrudník, jako kdyby ho to hluboce ranilo.

„Řekli jsme jim, že se chystáme odletět s poštou,“ pokračoval Dimitrij. „Po zaplacení daně by neměl být s odletem problém. I vojáci vědí, že pošta musí zůstat v provozu. Jinak by vyschl přísun vodky.“

Tucker tomu rozuměl. „Ani sníh, ani déšť, ani noční temnota…“

Fedor se na něj tázavě podíval. „To báseň? Vy napsat?“

„To je jedno. Kolik vám ještě dám?“

Fedor si to náležitě promyslel. „Dva tisíce rublů. Vy zaplatit, ano?“

„Zaplatím.“

Fedor tleskl dlaněmi. „Výborně! Čas jít. Vy dát psa do letadla. Pak vy roztlačit letadlo, já řídit. Honem, honem.“

Tucker popoběhl, aby poslechl Fedorovy pokyny.

Nešlo zrovna o služby jako v první třídě, ale nestěžoval si.

2. ČÁST

LOVEC/ZABIJÁK

12. KAPITOLA

11. března 11.15

Novosibirsk, Sibiř

„Jak moc věříte Dimitriji a Fedorovi?“ zeptala se Ruth Harperová.

Tucker stál u veřejného telefonu na rybím trhu pod širým nebem. V chladném vzduchu visel pronikavý pach jeseterů, okounů a korušek. Během posledních deseti minut Tucker seznámil Harperovou se situací. Překvapilo ho, jak rád znovu slyší její jižanský přízvuk.

Jestli není z Tennessee, pak možná…

„Věříte těm Rusům?“ zopakovala.

„Teď už bych vám nevolal, kdyby mě kdokoliv z nich zradil. Nejmíň dvě hodiny chodím po zasněžených ulicích Novosibirsku. Nikdo mě nesleduje. A do Permu je to ještě skoro dva tisíce kilometrů. Jestli se na mě někdo pověsí, budu mít dost času zase ho setřást.“

„Přesto se blížíte k místu schůzky.“

„Bukolov chvíli počká. Ať už po nás jde kdokoliv, kdyby věděli, kde Bukolov je, nestarali by se o mě. To mi připomíná – zjistili jste něco o tom úniku informací?“

„Zatím jsme neměli štěstí. Ale podle toho, co jste mi právě řekl – že je do hry zapojené GRU a Spetsnaz –, víme, že nepřítel má mocné spojence v ruské vládě nebo armádě. Prověřuji ministerstvo obrany a osoby na vládní úrovni.“

„Možná byste měla hledat osobu, která splňuje obě podmínky.“

„To je docela strašidelná možnost. Potřebujete tam pomoc?“

Tucker se nad tím zamyslel. „Zatím ne. Máme v poli dost hráčů. Už tak je poměrně nepřehledné.“

Navíc rád pracoval sám – tedy, ne úplně sám.

Konejšivě pohladil Kaina, který mu seděl u nohy.

„Jestli si to rozmyslím, dám vám vědět, Harperová.“

„Dobře. Stejně vám hned teď nemůžu nikoho poskytnout.“

„Máte hodně práce doma?“

„Jako vždycky. Svět je nebezpečné místo. Sigma vám ale aspoň nabídne logistickou pomoc. Máte pro mě seznam přání?“

Tucker přisvědčil, nadiktoval Harperové požadované vybavení a ukončil hovor. Všechny věci si vyzvedne v Permu v konspiračním bytě.

Nejdřív se tam ale potřeboval dostat.

Harperová mu zařídila nové dokumenty a podle všeho věřila, že ho ruské imigrační a celní úřady nemají na seznamu nežádoucích osob, takže Tucker mohl bezpečně letět. Zpravodajský tým Sigmy navíc zrealizoval další protiopatření – rezervoval falešné jízdenky, hotelové pokoje a pronájem aut. Tucker byl všude a zároveň nikde.

Přesto, ať už to bylo vrozenou ostražitostí vůči všem vládním úřadům, nebo šlo jednoduše o taktický dodatečný nápad, Tucker po ukončení hovoru s Harperovou zavolal do místní půjčovny aut a zarezervoval si SUV na cestu do Omska přibližně šest set kilometrů na západ. Neměl důvod Sigmě nevěřit, ale musel situaci hodnotit realisticky. Jsou s Kainem sami, bez vyhlídky na posily.

Harperová mu dala za úkol dopravit Abrama Bukolova bezpečně z Ruska do Spojených států. Jak přesně úkol splní, záleželo na jeho rozhodnutí.

A Tuckerovi to tak vyhovovalo.

S Kainem na vodítku došel kilometr a půl k půjčovně aut a vyzvedl si range rover neurčitého stáří. Motor ale hladce naskočil a topení taky fungovalo.

Tucker převzal vůz a v poledne vyrazil z Novosibirsku po dálnici směrem na západ do Omska. O tři hodiny později sjel z dálnice a přepravil se deset kilometrů na sever ke skutečnému cíli cesty, Kujbyševu.

Nikdy nezaškodí přidat vlastní protiopatření.

Podle obrazových ukazatelů dojel k místnímu letišti a s pomocí mapy a lámané ruštiny si koupil letenku do Permu.

Šestnáct hodin po odjezdu z Novosibirsku jeho letadlo přistálo na permském letišti Bolšoje Savino. Tucker počkal, až se z nákladového prostoru vynoří Kain, a další hodinu trvalo, než jim imigrační úředníci umožnili volně odejít.

Za pár minut už s Kainem seděl v jiném pronajatém voze, tentokrát volvu, a mířil do centra.

Z auta zavolal do Sigmy, aby informoval Harperovou o nejnovějším vývoji.

„Na imigračním a celním úřadě žádný poplach,“ sdělila mu Harperová. „Jestli vás pořád aktivně hledají, používají jiné metody.“

Nebo čekají, až se spojím s Bukolovem, a pak teprve sklapnou past.

„Je někdo v tom konspiračním bytě?“ zeptal se. Hodlal si vyzvednout požadované vybavení co nejdřív.

„Nebude tam nikdo. Zavolejte na číslo, které jsem vám dala, nechte telefon třikrát zazvonit a pak ještě dvakrát. Potom počkejte deset minut. Dveře budou odemčené. Uvnitř se zdržte maximálně pět minut, ne víc.“

„Děláte si legraci?“

„V jednoduchosti je síla, Tuckere, a tohle je mnohem jednodušší, než abyste se v parku scházel s někým s kytkou v klopě a rozvázanými tkaničkami u bot.“

Tucker musel uznat, že to dává smysl. Jeden z akronymů, podle kterých vojáci žili, zněl POJEB – Postupuj jednoduše, brácho.

„Rozumím,“ řekl a přešel na další téma, které mu dělalo starosti. „Jižní Karolina, viďte?“

„Prosím?“

„Váš přízvuk.“

Harperová si těžce povzdychla, což byla taky odpověď.

Zase vedle.

„Tuckere, podrobnosti o vaší dnešní večerní schůzce najdete taky v tom bytě.“

„A můj kontakt?“

„Jeho jméno a popis budou ve složce. Dá se těžko přehlédnout.“

„Zavolám vám, až budu hotový.“

„Vyhýbejte se malérům,“ řekla.

„Mluvíte k nám oběma, nebo jenom ke Kainovi?“

„Kain by se dal nahradit mnohem hůř.“

Tucker se podíval na svého společníka. „Proti tomu se dá těžko co namítat,“ řekl a ukončil spojení.

Nadcházela těžší část úkolu: vyzvednout Abrama Bukolova, aniž by je někdo chytil.

13. KAPITOLA

12. března 8.55

Perm, Rusko

Tuckerova návštěva konspiračního bytu naštěstí proběhla bez zádrhelů. Odešel z bytu se čtyřmi novými pasy – dvěma pro sebe a dvěma pro Bukolova –, hotovostí, dvojicí kreditek, druhým satelitním telefonem a místem schůzky s kontaktem Sigmy, který ho měl zavést k Bukolovovi.

Tento tajemný kontakt byl zároveň vysoko na seznamu možných zdrojů úniku informací, který Tuckera málem stál život. Složka toho člověka ležela na vedlejším sedadle a Tucker si ji hodlal prostudovat co nejpodrobněji.

Využil seznam místních dodavatelů zanechaný v konspiračním bytě a vyrazil do pekárny, jejíž sklepení zároveň plnilo funkci zbrojnice. Pekař se na nic neptal, jen počkal, až si Tucker z desky se zavěšenými zbraněmi, která sahala od podlahy po strop, vybere, co potřebuje. Pak mu napsal na papírek cenu a podal ji Tuckerovi s chraptivým zavrčením: „Nevyjednávat.“

Další dodavatel, majitel autobazaru, byl podobně mlčenlivý a výkonný. Prostřednictvím Harperové si Tucker objednal černé SUV Marussia F2 ruské výroby. Tvar karosérie tohoto vozu by si dokázala zamilovat jen jeho vlastní matka, ale jednalo se o silný vůz, často upravovaný pro záchranáře jako mobilní velitelství.

Po zaplacení Tucker domluvil s majitelem, kde mu má ten vůz nechat – a kdy.

Šest hodin před nadcházející schůzkou Tucker vyrazil do příslušné oblasti: čtvrti Leninsky na severním břehu Kamy. Zaparkoval volvo a dál pokračoval pěšky. Při pěším průzkumu míst a tras se uvolnil – musel obdivovat výhled, který se mu nabízel.

Perm, vyrůstající na březích řeky Kamy ve stínu zasněžených vrcholků Uralu, měl milión obyvatel. Jakkoliv by návštěvník v tomto městě našel hodně obvyklé sovětské architektury, starší čtvrť Leninsky si uchovala svůj původní evropský šarm. Jednalo se o útulnou spleť ulic lemovaných stromy, s domy s obestavěnými zahradami, s řadou kaváren, řeznictví a pekáren. Navíc ještě z bezmračné modré oblohy zářilo slunce – toho si Tucker v poslední době moc neužil.

Zdálo se, že mu nikdo nevěnuje přílišnou pozornost: vypadal prostě jako muž, který venčí svého psa. Nebyl v tomto ohledu sám. Hodně obyvatel Permu využívalo nádherného dne. Kaina zaujali dva jezevčíci na vodítku, kteří procházeli kolem, a všichni tři psi podstoupili obvyklý rituál očichávání a vrtění ocasem. Tuckerovi to nevadilo, jelikož majitelkou jezevčíků byla dobře stavěná dívka v přiléhavém svetru.

Den se rozhodně zatím vyvíjel příznivě.

Jakmile ale přešli tři čtvrtě kilometru dlouhý most přes Kamu, ocitli se v jiném světě. Na tomto břehu stála viditelně ošuntělejší a méně obydlená čtvrť. Většinu plochy zaujímal les a silnice tu byly buď prašné, nebo plné hlubokých výmolů. Těch pár obyvatel, které potkali, civělo na Tuckera s Kainem jako na vetřelce z kosmu.

Místo setkání s tajemným kontaktem se naštěstí nacházelo jen asi tři sta padesát metrů od řeky. Tucker si ho obhlédl z dálky, aby si udělal obrázek o okolí. Jednalo se o autobusovou čekárnu naproti několika neutěšeným podnikům: obchodu s potravinami, strip klubu a opravny karoserií.

Tucker se rád vrátil přes most zpátky k volvu.

Našli si obyčejný hotel, zapsali se do něj a na chvíli si zdřímli. Tucker věděl, že až bude mít na starosti Bukolova, možná se nevyspí, dokud ho nedopraví přes hranice.

Jestli se k hranici dostanou.

Vůbec se mu nespalo dobře.

20.12

Po setmění už Tucker parkoval u základní školy ve špatné čtvrti – nebo v tomto případě na špatném břehu řeky. Škola měla zabedněná okna a hřiště plné zrezivělého, rozbitého tělocvičného nářadí, které vypadalo jako stvořené pro šíření tetanu.

Tucker si toto místo vybral, protože bylo sto metrů od autobusové zastávky, kde se měl setkat se svým kontaktem. Vypnul motor, zhasl světla a pět minut seděl potmě. Neviděl žádná jiná auta, nikde se nic nehýbalo. Zdálo se, že ho pořád nikdo nesleduje, ale to Tuckera příliš neuklidňovalo. Spíš naopak.

Obvykle vás zabijí problémy, které nevidíte.

Otočil se ke Kainovi a pokynul mu otevřenou dlaní. „ZŮSTAŇ.“

Uvažoval, jestli je moudré tady Kaina nechávat, ale kdyby se schůzka nějak zvrtla, chtěl si být jistý, že má k dispozici únikový vůz. A v takovém sousedství byla Kainova přítomnost v autě lepší než jakýkoliv alarm.

Často řešil podobné dilema. Vzhledem k stále čerstvé vzpomínce na Ábelovu smrt musel bojovat s pokušením nechávat Kaina mimo nebezpečí. Ovčák ale Tuckera miloval, zbožňoval svou práci a nesnášel dlouhé odloučení.

Tvořili dvoučlennou smečku.

I teď dal Kain najevo nespokojenost s Tuckerovým pokynem: tázavě naklonil hlavu ke straně a nakrabatil čelo.

„Já vím,“ odpověděl Tucker. „Jenom hlídej pevnost.“

Ještě si zkontroloval výbavu: za opaskem Smith & Wesson ráže .44 s krátkou hlavní, bezkohoutkový revolver Magnum v kapse kabátu a podobný model ráže .38 v lýtkovém pouzdru. Kromě toho měl v kapsách dva plné zásobníky pro každou z pistolí.

Líp ztělesnit obrat po zuby ozbrojený už nedokázal.

Spokojeně vystoupil, zamkl auto a vykročil.

Přeskočil plot, který mu dosahoval k hrudi, a přešel k severnímu okraji školního hřiště. Cestou minul alej modřínů se silnými kmeny, holých jako kostlivci, a prázdný pozemek s hromadami odpadků. Na druhé straně ulice, padesát metrů před ním, stála autobusová čekárna, kterou tvořila prakticky jen šikmá stříška nad lavičkou počmáranou graffiti.

Pod neonovým znakem strip klubu – siluetou nahé ženy – postávali čtyři rváči, smáli se, kouřili a popíjeli pivo z lahví. Všichni měli vyholené hlavy a džíny zastrkané do černých vysokých bot s ocelovými špičkami.

Tucker zůstal mimo dohled a podíval se na hodinky. Pořád zbývalo dvacet minut.

Teď musel jen čekat.

V hotelu si prostudoval složku o svém kontaktu, muži jménem Stanimir Utkin. Byl to Bukolovův bývalý student a teď první asistent v laboratoři. Tucker si zapamatoval jeho vzhled – ne že by mu to dělalo potíže. Utkin byl sto devadesát pět centimetrů vysoký, ale vážil jen necelých sedmdesát kilo. Takový vychrtlík, navíc se zářivě zrzavými vlasy, se dal těžko přehlédnout.

Přesně v domluvený čas zastavil před čekárnou taxík, otevřely se dveře a vystoupil Stanimir Utkin.

„No tak,“ zahučel Tucker. „Tohle mi nedělej.“

Nejenže Utkin dorazil taxíkem na přesné místo schůzky, čímž prokázal naprostý nedostatek opatrnosti, ale navíc přijel v drahém obleku a jeho zrzavé vlasy zářily v ostrůvku světla pod pouliční lampou jako maják.

Taxík na nic nečekal a rychle odjel.

Taxikář nebyl blázen.

Čtyři rváči na opačné straně ulice si Utkina okamžitě všimli, jako žraloci, kteří cítí kořist. Ukazovali si na něj prstem a smáli se, ale Tucker věděl, že tahle fáze nepotrvá dlouho. Utkin byl příliš lákavý cíl pro oloupení nebo nakládačku – a s největší pravděpodobností pro oboje.

Tucker si vrazil ruce do kapes, sevřel magnum, zhluboka se nadechl a rychle vykročil přes prázdný pozemek k zadní stěně čekárny. Dával si pozor, aby ho nikdo neviděl. K čekárně dorazil za třicet vteřin, během nichž se Utkin začal rozhlížet doprava a doleva jako potkan, který si všiml hada.

Jeden z gangsterů hodil přes ulici láhev. Roztříštila se na chodníku těsně před Utkinem.

Hubený mladík se zapotácel a klesl na lavičku.

Ach bože…

Tucker se zastavil tři metry za čekárnou a tiše promluvil, aby ho slyšel jenom Utkin. Podle složky Utkin uměl plynně anglicky.

„Neotáčejte se, Utkine. Přišel jsem na schůzku.“

Přes ulici přiletěla další láhev od piva a rozbila se na zemi. Následoval hrubý řehot.

„Jmenuju se Tucker. Pozorně mě poslouchejte. Nepřemýšlejte, prostě se obraťte a vyjděte ke mně. Nezastavujte. Hned teď.“

Utkin si stoupl, vyšel z čekárny a zamířil na opuštěný pozemek.

Jeden z gangsterů na něj zavolal a čtveřice vyrazila přes ulici, poháněná patrně stejně tak nudou jako nadějí na snadnou kořist.

Utkin dospěl k Tuckerovi, schovanému za hromadou pneumatik a odpadků.

Mávl na Utkina, ať pokračuje dál. „Jděte. Doženu vás.“

Utkin poslechl, ale pořád se ohlížel přes rameno.

To už čtveřice rváčů dorazila k autobusové zastávce a vstoupila na opuštěný pozemek.

Tucker se narovnal a vytrhl z kapsy pistoli. Postoupil o tři kroky na světlo, pozvedl zbraň a namířil ji na hrudník prvního protivníka.

Čtveřice se rázem zastavila.

Tucker si vybavil jednu z ruských vět, které si nacvičoval. „Jděte pryč, jinak vás zabiju.“

Výhrůžně zamával magnumem. Jeho ruština sice za mnoho nestála, ale komunikovat se dalo i beze slov.

Vůdce rváčů vypadal připravený vyzkoušet Tuckerovo odhodlání, dokud se mu nepodíval do očí. Ať už v nich viděl cokoliv, přimělo ho to rychle změnit úmysl.

Mávl na ostatní a všichni čtyři se moudře stáhli.

Tucker se otočil a odspěchal za Utkinem, který se zastavil u plotu chránícího školní hřiště. Předkláněl se, rukama se opíral o kolena a zrychleně oddechoval.

Tucker nezpomaloval. Bál se, že ti rváči seženou kumpány s větší palebnou silou a půjdou po nich. Chytil Utkina za ruku, narovnal ho a postrčil k blízké brance.

„Jděte.“

Pod Tuckerovým vedením rychle dorazili k autu. Tucker otevřel přední dveře a ukázal Utkinovi, ať si nastoupí, mladík se ale zarazil, když si všiml Kaina. Ovčák se vyklonil ze zadního sedadla, aby si nově příchozího očichal.

Tucker položil Utkinovi dlaň na temeno hlavy a strčil ho dovnitř. Mladík se na místě spolujezdce vyděšeně schoulil do klubíčka a nespouštěl oči z Kaina.

Nešlo zrovna o nejlepší seznámení, ale Tucker neměl na výběr.

Nastartoval a vyrazil.

Teprve za mostem, v bezpečnější čtvrti, se uvolnil, našel dobře osvětlené parkoviště vedle U-rampy a zastavil.

„Ten pes vám neublíží,“ řekl Utkinovi.

„Ví to i on?“

Tucker si vzdychl a otočil se k mladíkovi čelem. „O co jste se tam snažil?“

„Cože?“

„Ten taxík, oblek, tahle čtvrť…“

„Co jsem měl udělat jinak?“

„Všechno,“ odpověděl Tucker.

Ve skutečnosti část viny ležela i na něm. Ze složky věděl, že se Utkin vyzná v laboratoři, ale ne na ulicích. Věděl, že místo schůzky je riskantní. Měl ho změnit.

Utkin se snažil uklidnit a za daných okolností se mu to povedlo nad očekávání dobře. „Asi jste mi zachránil život. Děkuji. Hrozně jsem se bál.“

Tucker pokrčil rameny. „Na strachu není nic špatného. Ten jenom ukazuje, že nejste hlupák. Takže než zabředneme do dalších problémů, pojeďme za Bukolovem. Kde je váš šéf?“

Utkin se podíval na hodinky. „Ještě by měl být v opeře.“

„V opeře?“

Utkin vzhlédl. Zjevně mu vůbec nepřipadalo divné, aby se člověk prchající ze země a pronásledovaný ruskými elitními jednotkami vypravil na veřejnost.

Tucker zavrtěl hlavou. „Jakých pitomostí se ještě dočkám?“

Během dalších pár minut zjistil od Utkina víc. Zdálo se, že se Abram Bukolov před tím, než jednou provždy opustí svou vlast, rozhodl oddat své největší vášni: opeře.

„Hrají jednu z Abramových nejoblíbenějších,“ vysvětloval Utkin. „Fausta. Je to překrásná…“

„O tom nepochybuju. Má mobil?“

„Ano, ale určitě ho vypnul.“

Tucker si povzdychl. „Kde dávají tu operu a kdy skončí?“

„Zhruba za hodinu. Hrají ji v Čajkovského domě, necelý kilometr a půl odtud.“

Skvělé…, prostě skvělé…

Tucker zařadil rychlost. „Navigujte mě.“

22.04

Deset minut před koncem opery našel Tucker místo k zaparkování pár bloků od Čajkovského domu. Jakkoliv se na Bukolova zlobil kvůli tomu, že si těsně před útěkem ze země vyšel ve smokingu na takovou veřejnou akci, už se stalo. Prozrazovalo mu to nicméně další věc: Bukolov je labilní, hloupý nebo arogantní – a žádná z těchto možností nevěstila pro zbytek cesty nic dobrého.

Nechal Kaina v autě a doprovodil Utkina po ulici, ale zastavil se před jasně ozářeným hlavním vchodem a ukázal k masivnímu bílému průčelí.

„Počkám tady,“ řekl. „Dojděte pro něj a přijďte k autu. Nespěchejte a nedívejte se na mě. Setkáme se u volva, jasné?“

„Jasné.“

„Tak pohyb.“

Utkin přešel ulici a zamířil k hlavnímu vchodu.

Tucker si během čekání prohlédl rudý plakát vyvěšený před divadlem. Byla na něm démonická postava v plamenech – vhodná reklama na Fausta, operu o učenci, který uzavřel pakt s ďáblem.

Doufám, že to není můj případ.

O pár minut později vyšel Utkin z budovy s Abramem Bukolovem v závěsu. Miliardářský kapitán překotně se rozvíjejícího ruského farmaceutického průmyslu byl o třicet centimetrů menší a patnáct kilo těžší než jeho asistent. Taky měl až na věneček prošedivělých vlasů lysou hlavu.

Podle Tuckerových pokynů ho Utkin odvedl k autu. Tucker jim dal menší náskok a zpovzdálí vykročil za nimi. Jakmile si byl jistý, že je nikdo nesleduje, připojil se k nim.

„Dobrý den!“ zvolal Bukolov a podal Tuckerovi ruku.

Tucker podrážděně přeskočil formální přivítání a místo toho odemkl dálkovým ovládáním dveře. „Utkin dopředu, Bukolov do…“

„Doktor Bukolov,“ opravil ho muž.

„To je fuk, doktore. Budete sedět vzadu.“

Tucker otevřel dveře a chystal se nastoupit.

Bukolov se za ním zastavil a podíval se dovnitř. „Je tam nějaký pes.“

„Vážně?“ zeptal se Tucker jízlivě. „Jak se tam dostal?“

„Nebudu sedět vedle…“

„Nastupte si, jinak vás tam vtáhne za klopy smokingu.“

Bukolov zavřel pusu a zbrunátněl v obličeji. Takhle s ním zřejmě ještě nikdy nikdo nemluvil. Přesto nastoupil.

O dva bloky dál farmaceutický magnát našel ztracený hlas. „Opera byla fantastická, Stanimire, ačkoliv pochybuji, že byste postřehl jemnější narážky. Poslyšte, řidiči, jak se jmenujete? Je to váš pes? Pořád se na mě dívá.“

Tucker střelil pohledem po Utkinovi. Ten pochopil.

„Pane doktore, co kdybychom si promluvili o té opeře později? Můžeme…“

Bukolov ho nenechal domluvit. Poklepal Tuckerovi na rameno. „Za jak dlouho dorazíme do Kazaně?“

Tucker odolal pokušení zlomit mu prsty, zastavil u nejbližšího chodníku a zařadil neutrál. Otočil se na sedadle čelem k Bukolovovi. „Do Kazaně? O čem to mluvíte?“

„Kazaň je v oblasti…“

„Já vím, kde je, doktore.“ Město Kazaň leželo zhruba dalších šest set kilometrů na západ. „Ale proč myslíte, že tam jedeme?“

„Dobrý bože, copak vám to nikdo neřekl? To je neomluvitelné! Neopustím zemi bez Anji. Musíme ji vyzvednout v Kazani.“

Jak jinak.

„Kdo je Anja?“ zeptal se Tucker.

„Moje dcera. Bez ní z Ruska neodjedu.“

23.22

Tucker se zatím držel původního plánu a zamířil pryč z města. Zastavil se jen na tak dlouho, aby vyměnil volvo za nové SUV Marussia F2. Mohutné vozidlo našli zaparkované přesně tam, kde mělo být, na jižním okraji města, s plnou nádrží a falešnou poznávací značkou.

Po silnici P242 pak Tucker pokračoval hodinu na západ a snažil se nevnímat Bukolovův nesourodý monolog, ve kterém miliardář probíral všechno od tajemné Anji přes průmyslové dějiny oblasti až po Kainův „znepokojivě inteligentní výraz“.

Na předměstí nevelkého Kunguru Tucker zastavil na parkovišti u hotelu a usoudil, že jsou dost daleko od Permu, aby připravili další plán.

Vystoupil, zavolal Harperové a informoval ji o posledním vývoji.

„To je poprvé, co slyším o nějaké Anje,“ řekla Harperová.

„Popsala jste doktora jako výstředního člověka. To jste byla ještě hodně velkorysá.“

„Možná je trochu…,“ odmlčela se, aby našla vhodný výraz, „… odtržený od reality, ale není pochyb o jeho genialitě. Ani o jeho touze opustit Rusko. A abych odpověděla na vaši nevyřčenou otázku, jsme přesvědčeni, že s námi hraje fér.“

„Když to říkáte.“

„Kde je teď?“

„Na zadním sedadle mého SUV. Soupeří s Kainem, kdo koho dřív přinutí sklopit oči. Musel jsem na vzduch. Poslouchejte, Harperová, jestli je Anja nutnou podmínkou pro to, aby Bukolov odjel ze země, fajn, ale než vyrazím do Kazaně, chci vědět jistě, že je skutečná. Máme to odtud sedm hodin cesty.“

„Souhlasím. Řekněte mi její celé jméno.“

„Moment.“ Tucker otevřel dveře auta. „Doktore, jaké má Anja příjmení?“

„Bukolovová, samozřejmě! Je to moje dcera. Co je to za otázku?“

Tucker se narovnal a promluvil na Harperovou. „Slyšela jste ho?“

„Slyšela.“

Bukolov dodal: „Pracuje v Kazaňském ústavu biochemie a biofyziky. Je velice chytrá a…“

Tucker zabouchl před Bukolovovým monologem dveře.

Harperová řekla: „Dělám na tom.“

Bukolov stáhl okénko. „Omlouvám se. Zapomněl jsem. Anja přijala matčino příjmení. Malinovová. Anja Malinovová.“

Harperová slyšela i tohle. „Rozumím. Jmenuje se Malinovová. Jaký máte plán, Tuckere?“

„Pro nejbližší hodiny se ubytujeme v motelu. Tady je skoro půlnoc.“

Počkal, dokud Bukolov znovu nevytáhne okénko, vzdálil se ještě o několik kroků od auta a nakousl citlivější záležitost.

„Harperová, co s Utkinem?“

Mladík zůstával na krátkém seznamu potenciálních zrádců – ale došlo k úniku informací záměrně, nebo náhodou? Tucker důvěřoval svému instinktu a schopnosti odhadnout lidi. U toho mladíka nenacházel nic špatného, jen prostou naivitu.

Harperová zřejmě dospěla ke stejnému závěru. „Nenašli jsme na něj nic podezřelého. Zdá se být poctivý, jak jen to jde.“

„V tom případě se třeba jen někdo podřekl před špatným člověkem. Utkin… nebo i Bukolov. Připadá mi dost nezodpovědný.“

„Budu to dál prověřovat. Mezitím se přes noc podívám na tu věc s Anjou a ráno se vám ozvu.“

Po telefonátu Tucker odvedl všechny do motelu, kde si zarezervoval jediný dvoulůžkový pokoj. Kaina nechal u dveří – věděl, že je ovčák v noci bude hlídat.

Sám klimbal v křesle, zatímco Bukolov přecházel po pokoji, něco si hučel a stěžoval si. Kolem jedné hodiny se konečně uklidnil a sedl si na pelest. Utkin už spal v druhé posteli.

„Omlouvám se,“ řekl Bukolov. „Zapomněl jsem vaše jméno.“

„Tucker.“ Tucker kývl ke svému společníkovi. „To je Kain.“

„Musím říct, že váš pes se zdá být dobře vychovaný. Děkuji, že jste mě přijel vyzvednout.“

„Nemáte zač.“

„Řekli vám o mém objevu?“ Bukolov zavrtěl hlavou, ještě než Tucker stihl odpovědět. „Ne, jistěže ne. Neřekl jsem jim o něm ani já, tak jak by to věděli?“

„O jaký objev jde?“

Bukolov zakýval prstem. „Ve vhodnou chvíli. Ale řeknu tohle: je to kolosální průlom. Změní svět medicíny, mimo jiné. Proto po mně jdou.“

„Generálové z Arzamasu.“

„Ano.“

„Kdo jsou ti generálové?“

„Konkrétně? Nevím. Na to jsou moc šikovní.“

Tucker na něj zkoumavě hleděl. Netrpěl Bukolov náhodou paranoidními představami? Stihomamem? Tucker si přejel prstem po škrábnutí od kulky na krku. To zranění bylo rozhodně reálné.

„Tak mi povězte o Anje,“ vybídl vědce.

„Ach…“ Bukolovovi zjihla tvář a přeletěl po ní náznak úsměvu. „Je úžasná. Znamená pro mě všechno. Pracovali jsme spolu, my dva – samozřejmě na dálku a potají.“

„Myslel jsem, že váš hlavní asistent je Stanimir.“

„Ten? Ha! Je celkem kompetentní, ale nemá mozek na to, co dělám. To ovšem platí pro většinu lidí. Proto to musím dělat sám.“

Bukolov skopl boty, natáhl se na postel a zavřel oči.

Tucker zavrtěl hlavou a opřel se v křesle pohodlněji.

Bukolov ještě se zavřenýma očima zašeptal: „Já nejsem blázen, víte?“

„Když to říkáte…“

„Jen abyste to věděl.“

Tucker si založil ruce na prsou – uvědomil si, jak málo o celé věci vlastně ví.

13. března 6.15

Kungur Rusko

Navzdory nepohodlnému křeslu Tucker spal skoro šest hodin. Když se vzbudil, oba jeho svěřenci ještě pravidelně oddechovali.

Využil chvilky klidu a šel se s Kainem projít, aby si pes protáhl nohy a vyvenčil se. Během procházky mu zavolala Harperová.

„Anja je opravdová,“ řekla místo úvodu.

„Nevím, jestli to je dobrá nebo špatná zpráva.“

Kdyby Anja byla pouhým produktem doktorovy fantazie, mohli okamžitě vyrazit ze země.

Harperová pokračovala: „Podařilo se nám potvrdit, že v Kazaňském ústavu biochemie a biofyziky skutečně pracuje nějaká Anja Malinovová, ale skoro nic jiného. Značná část její složky je tajná. Kazaň není tak drsná jako staré sovětské naukogrady, izolovaná vědecká města, ale její velká část spadá pod pravomoc ministerstva obrany.“

„Čili nejenže musíme jet do Kazaně, ještě je potřeba tu ženskou vzít armádě přímo pod nosem.“

„Je to problém?“

„Budu muset připravit plán. Ne že bych měl na výběr. Požádali jste mě, abych Bukolova dostal z Ruska, a to mám taky v úmyslu – teď to ale vypadá, že s ním povezu ještě jeho dceru, a to je potíž. Mám nové pasy jenom pro Bukolova, ne pro Anju. A když už jsme u toho, co s Utkinem? Po našem odjezdu nepřežije ani den. Nenechám ho tady.“

Mimoděk si vzpomněl na Ábela s vyplazeným jazykem a vrtícím ocasem.

Nehodlal nechat dalšího člena týmu za nepřátelskou linií.

Harperová několik vteřin mlčela. Tucker měl pocit, že až z opačné strany zeměkoule slyší, jak přemýšlí a přizpůsobuje se změněné situaci.

„Dobře. Zařídím to. Kdy se chystáte vyrazit pro Anju?“

„Do čtyřiadvaceti hodin. Víc pokoušet štěstí nemůžeme.“

„To nepůjde. Tak rychle k vám pasy pro Anju a Utkina nedopravím. Ale kdybyste mi sdělil trasu…“

„Ještě ji neznám. Vzhledem k tomu, co už se stalo, se nedá plánovat víc než jeden tah dopředu. A dalším tahem jsem si jistý: osvobodit Anju.“

„Vydržte minutu.“ Linka ztichla, ale za chvíli se Harperová ozvala znovu. „Až vyzvednete Anju, můžete se dopravit do Volgogradu? Vzdušnou čarou je to devět set kilometrů na jih od Kazaně.“

Tucker vytáhl ze zadní kapsy laminovanou mapu a několik vteřin si ji prohlížel. „Tahle vzdálenost se dá zvládnout.“

„Dobře. Jestli dojedete do Volgogradu, dokážu vás všechny dostat ven. Žádný problém.“

Ven znělo dobře. Žádný problém taky.

Ale po posledních dnech Tucker těm slovům moc nevěřil.

14. KAPITOLA

13. března 14.13

Kazaň, Rusko

Časně odpoledne Tucker stál na chodníku v centru Kazaně a díval se na bronzový monolit s bystou zarputile se tvářícího muže. Jak se dalo čekat, pamětní deska byla popsaná azbukou.

Aspoň že s sebou mám průvodce.

„Hle, tohle je rodiště moderní organické chemie,“ pronesl Abram Bukolov s rozpaženýma rukama. „Kazaň je domovem velikánů. Butlerov, Markovnikov, Arbuzov, a tak bych mohl pokračovat dál a dál. A tohoto výjimečného vědce, který je tu zachycen, jistě znáte, že ano?“

„Co kdybyste nám ho připomněl, doktore?“ řekl Tucker.

„Nikolaj Lobačevskij. Ruský průkopník hyperbolické geometrie. Říká vám to něco?“

Ani ne.

Tucker začínal mít podezření, že jeho svěřenec trpí bipolární poruchou. Od odjezdu z hotelu Bukolov sotva dokázal ovládat vzrušení, nebo se naopak utápěl v rozmrzelosti. Když před krátkým časem dorazili na předměstí Kazaně, Bukolov se rozveselil natolik, že požadoval vycházku kolem Kazaňského ústavu biochemie a biofyziky.

Tucker souhlasil hned z několika důvodů.

Zaprvé: aby Bukolovovi zavřel pusu.

Zadruhé: aby si obhlédl celé zařízení zvenčí.

Zatřetí: aby si ověřil, zda neuvidí nějaké známky toho, že po nich někdo jde. Jestli je někdo pořád pronásleduje, každopádně si zvolil diskrétnější postup.

Nejvíc ze všeho ale potřeboval zjistit, kde konkrétně v tomto ústavu bydlí nebo pracuje Anja Malinovová. Doufal, že se mu ji pod rouškou noci podaří propašovat ven.

Utkin šel s Kainem za nimi a snažil se dovolat Anje. Právě tiše mluvil do mobilu. Bylo by to jednodušší, kdyby její otec věděl, kde Anja bydlí nebo kde má pracovnu.

Nikdy jsem tu nebyl, odpověděl Bukolov téměř v slzách – zjevně si o dceru dělal starosti.

Tucker nedůvěřoval Bukolovovi, že dokáže zachovat klid, a tak svěřil telefonát do ústavu Utkinovi.

Mladík konečně spustil ruku s mobilem a přivolal je k sobě. „Máme problém.“

Jak jinak.

Bukolov chytil Utkina za rukáv. „Stalo se jí něco?“

„Ne, je v pořádku, ale není tady.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Tucker. „Kde tedy je?“

„V Kremlu.“

Tucker se zhluboka nadechl. „Ona je v Moskvě?“

Utkin mávl rukou. „Ne, ne. V Kazani je taky Kreml. Kilometr odtud, nad Volhou.“

Ukázal směrem k řece, která protékala kolem města.

„Proč tam je?“ vyptával se Tucker dál. V duchu vydechl úlevou.

Bukolov sebou trhl. „No ovšem, kvůli archívům!“

Promluvil tak hlasitě a pronikavě, až se po něm ohlédl strážný kampusu, který procházel kolem. Tucker nestál o nechtěnou pozornost, a tak vykročil v čele jejich skupinky zpátky do hotelu.

„Říkala, že něco našla,“ pokračoval Bukolov a potřásl hlavou, jako kdyby se snažil sklepat na správné místo nějaké uvolněné kolečko. „Vzpomněl jsem si na to až teď. Něco pro mě chtěla získat. Něco velice důležitého.“

„A co?“ zeptal se Tucker.

Bukolov se na něj podíval. „Deník zesnulého velikána Paulose de Klerka.“ Zajiskřilo se mu v očích.

„Kdo to je?“

„Všeho dočasu. De Klerk možná měl poslední kousek skládačky, který potřebuji.“

Tucker se rozhodl nenaléhat a obrátil se na Utkina. „Za jak dlouho se Anja vrátí do ústavu?“

„Za tři nebo čtyři dny.“

„Tak dlouho čekat nemůžeme!“ prohlásil Bukolov kategoricky.

Tucker s ním projednou souhlasil.

Utkin taky přikývl. „Podle toho, co mi řekli, jsou bezpečnostní opatření přísnější tady než v Kremlu. Když Anja bydlí a pracuje v ústavu, u každého vchodu jsou strážní, vstup je na magnetické karty a všude jsou kamery.“

Tucker vyčerpaně vydechl.

Takže to vypadá, že budeme Anju dostávat z Kremlu.

15.23

O hodinu později Tucker následoval skupinku turistů na pozemky kazaňského Kremlu. Přidělili ho spolu s hloučkem dalších zahraničních návštěvníků průvodkyni, která mluvila anglicky – byla to sto padesát centimetrů vysoká blondýna, která se hodně usmívala, ale měla tendenci úsečně štěkat.

„Teď se držte u mě!“ zvolala a mávla na ně, ať se k ní přiblíží. „Vstupujeme jižním vchodem do Kremlu. Jak můžete uhodnout podle mohutného opevnění, pod kterým procházíme, byl Kreml navržen jako pevnost. Některé budovy jsou více než šest set let staré.“

Tucker se rozhlédl. Už si prostudoval řadu informací z různých internetových stránek, ze satelitních map i cestovatelských blogů. V hlavě se mu začínal rodit plán, ale potřeboval si kazaňský Kreml prohlédnout osobně.

„Nyní se nacházíme na Šejnkmanově ulici,“ vykládala průvodkyně, „hlavní třídě Kremlu. Nad námi je Spasská věž, známá jako Spasitelova věž. Je jednou ze třinácti kremelských věží. Další se ve směru hodinových ručiček jmenují…“

Jednalo se o předposlední dnešní prohlídku. Tucker nechal Utkina v hotelu a zadal mu jistý úkol, při kterém mu pomáhal Bukolov. Kain zůstal s oběma muži a hlídal je.

Cestou přestal poslouchat nekonečný monolog průvodkyně a soustředil se na okolí. Potřeboval si uložit plán Kremlu do paměti. Moskevský Kreml viděl dvakrát, a jakkoliv na něj udělal dojem, kazaňská verze mu připadala snad ještě majestátnější.

Kazaňský Kreml, ohraničený vysokými, sněhově bílými hradbami a věžičkami, představoval směs architektonických slohů realizovaných v různých obdobích: od strohé praktičnosti středověkých kasáren po okázalou vznešenost pravoslavné katedrály. Ještě úchvatnější byla mohutná mešita s modrou kupolí a vysokými věžemi pokrytými taškami.

Tucker následoval průvodkyni čtyřicet pět minut bludištěm upravených tříd s kočičími hlavami, skrytých dvorků a uliček s alejemi stromů. Snažil se oceňovat historickou krásu tohoto místa, ale zároveň ho hodnotit očima vojáka. Zaznamenával stanoviště strážných, slabá místa ostrahy i únikové trasy.

Ke konci prohlídky se turisté směli půl hodiny procházet poměrně svobodně po veřejných prostranstvích, a dokonce i pořizovat snímky. Tucker si sedal na různá místa a počítal, kolikrát kolem něj prošli strážní a ostatní návštěvníci.

Mohlo by to fungovat, pomyslel si.

Konečně mu zazvonil telefon. Volal Utkin se stručnou zprávou.

„Jsme připravení.“

Tucker vstal a zamířil zpátky do hotelu. Doufal, že je všechno v pořádku. Museli jednat rychle. Stačila jediná chyba a celý plán se zhroutí.

16.14

Tucker si spokojeně prohlížel Kaina, který stál na hotelové posteli.

Ovčák měl na sobě svoji obvyklou vestu, ale tu tentokrát zcela zakrývala ještě jedna, tmavě modrá a s nápisem v azbuce KAZAŇSKÝ KREML K9.

„Dobrá práce, Utkine,“ přikývl Tucker. „Mohl byste se klidně živit jako švadlena.“

„Tu vestu jsem koupil v místním zverimexu a písmena jsem na ni nažehlil.“

Když se Tucker podíval zblízka, všiml si, jak se jednomu z písmen azbuky odlepuje růžek.

„Opravím to,“ řekl Utkin a svlékl Kainovi falešnou vestu.

Nebyl to bůhvíjaký převlek, ale když Tucker uvážil, že Utkin pracoval jen s internetovými fotkami hlídačů kazaňského Kremlu, odvedl vynikající práci. Stačilo, aby převlek vydržel jen krátkou dobu – navíc ve tmě.

Zatímco Utkin dokončoval poslední úpravy psí vesty i zimní bundy mrtvého vojáka Speciálních sil, otočil se Tucker k Bukolovovi.

„Podařilo se vám dovolat Anje?“ zeptal se.

„Konečně. Bude připravená, jak jste chtěl.“

„Dobře.“

Všiml si, jak je Bukolov bledý a jaký má skelný pohled. Očividně se bál o dceru a rozhovor s ní jeho úzkost jen prohloubil.

Tucker si k němu přisedl na postel – usoudil, že Bukolov potřebuje rozptýlit. „Povězte mi víc o těch dokumentech, které Anja hledala. Našla je?“

Bukolov se rozzářil jako hrdý otec. „Našla!“

„A proč jsou deníky toho de Klerka tak důležité?“

„Jestli se ze mě snažíte něco vytáhnout…“

„Vůbec ne. Jenom jsem zvědavý.“

Zdálo se, že to Bukolova uspokojilo. „Co víte o búrských válkách?“

„V jižní Africe?“ Tucker se zamračil – náhlá změna tématu ho zaskočila. „Jenom základní údaje.“

„Připomenu vám hlavní fakta, abyste chápal souvislosti. Britská říše si v podstatě chtěla uchovat vliv v jižní Africe a búrští farmáři byli proti, a tak šli do války. Vypukly krvavé, ošklivé boje a obě strany během nich páchaly zvěrstva včetně hromadných poprav a koncentračních táborů. Paulos de Klerk nebyl jen voják, ale taky lékař. Byl to docela všestranný muž. Nicméně kvůli tomu se o něj tolik nezajímám a určitě to není důvod, proč je jeho deník tak zásadně důležitý pro mou práci.“

Bukolov se odmlčel a rozhlédl se, jako kdyby přemýšlel, jestli je nemůže někdo odposlouchávat. Nakonec se předklonil a kývl na Tuckera, ať se k němu přiblíží.

„Paulos de Klerk byl taky botanik.“ Bukolov zamrkal. „Chápete?“

Tucker neodpověděl.

„Ve volném čase studoval jihoafrické rostliny. Zapisoval si poznámky a zakreslil stovky podrobných obrázků. Jeho dílo najdete roztroušené ve vědeckých knihovnách, univerzitách a dokonce i přírodopisných muzeích po celém světě.“

„A taky v kremelských archívech,“ tipl si Tucker.

„Ano, ještě před založením kazaňského ústavu byla tahle oblast považována za centrum vzdělanosti. Ruští carové už od Ivana Hrozného, který nechal postavit zdejší Kreml, shromažďovali vědecké spisy a ukládali je do místních sklepení. Vznikly tu rozsáhlé knihovny a archívy, z velké části prakticky bez katalogizace. Trvalo mnoho let, než se podařilo vystopovat různé odkazy na de Klerka, rozptýlené po Rusku a Evropě. A nejcennější vodítko jsme nalezli tady, přímo pod nosem našich nepřátel. Takže už chápete, proč je to tak důležité?“

„Úplně ne.“

Spíš vůbec ne, ale nahlas to neříkal.

Bukolov se narovnal, odfrkl si a mávl rukou.

Víc toho z něj teď asi Tucker nedostane.

Utkin znovu navlékl Kainovi vestu a zavolal: „To by mělo stačit.“

Tucker se podíval na hodinky.

Právě včas, aby stihl poslední dnešní prohlídku.

Rychle si oblékl vojenskou zimní kombinézu, vysoké černé boty a tmavomodrý baret. Boty a baret koupil Utkin v místním armádním obchodě. Tucker ho ještě požádal, ať porovná jeho zevnějšek s fotografiemi strážných, které pořídil v Kremlu.

„Mělo by to fungovat,“ přikývl mladík, ale nezněl tak úplně přesvědčeně.

Na tom nezáleželo. Víc času neměli.

Tucker se obrátil ke svému čtyřnohému společníkovi. „Vypadá to, že vyrážíme do akce, soudruhu Kaine.“ Kain zavrtěl ocasem.

15. KAPITOLA

13. března 17.45

Kazaň, Rusko

„A tím končí dnešní prohlídka,“ oznámil průvodce hloučku turistů choulících se zimou. „Ještě se tu můžete patnáct minut procházet, ale brána se zavírá přesně v šest hodin.“

Tucker stál v červené kšiltovce a slunečních brýlích mezi ostatními turisty. Převlek si vzal pro případ, že by prohlídku vedla stejná blondýna jako předtím, ale nakonec je prováděl muž, takže takové opatření možná ani nebylo třeba.

Kain zprvu přitahoval zvědavé pohledy, ale jak Tucker doufal, po předložení dokumentů asistenčního psa u pokladny je bez problémů pustili dovnitř. Pomohlo i to, že Kain uměl vypadat roztomile, když chtěl – vesele se zubil a vrtěl ocasem. Navíc měl psí batoh s nápisem MILUJU KAZAŇ vyvedeným azbukou. Znudění mladíci u brány Kainův batoh prozkoumali jen velice zběžně, stejně jako Tuckerovu tašku.

Když teď měl Tucker volnost pohybu, neztrácel čas. Co nejležérněji odkráčel s Kainem po Šejnkmanově ulici ke starým kasárnám kadetů se zelenou střechou a klenutým průchodem pokračoval na nádvoří, kde si vyfotografoval fontánu a výstavu děl z devatenáctého století a nakonec si sedl na kamennou lavičku. Po Šejnkmanově ulici za obloukem se vraceli turisté k hlavní bráně.

Nikdo se nepodíval jeho směrem. Neobjevili se žádní strážní.

Tucker využil chvilky, kdy nikdo nebyl v dohledu, a odvedl Kaina ke dveřím v jihozápadním rohu nádvoří. Chodba za nimi byla jen spoře osvětlená a lemovaly ji dveře do jednotlivých místností. Když po ní Tucker procházel, všiml si naleštěných ořechových podlah i otisků podpatků před každou ložnicí. Podle knižního průvodce zde dávní kadeti stávali každý den čtyři hodiny v pozoru, zatímco v kasárnách probíhala inspekce. Tucker původně považoval tuto informaci za báchorku, ale zjevně byla pravdivá.

Dorazil ke schodům na konci chodby a překročil provaz, za který návštěvníci nesměli. Rychle vystoupal do prvního patra – prázdného – a našel si v něm vhodný úkryt: opuštěné skladiště za jednou ze tříd, kde probíhala výuka kadetů.

Vešel s Kainem dovnitř a zavřel za sebou dveře.

Zhluboka si vydechl.

První fáze… proběhla úspěšně.

Ve tmě se usadili a opřeli se o stěnu.

„Je čas si schrupnout, jestli máš chuť, kamaráde,“ zašeptal.

Kain si lehl a položil hlavu Tuckerovi do klína.

Následující dvě hodiny Tucker znovu a znovu podrobně procházel svůj plán. Největší neznámou zůstávala Anja. Skoro nic o ní nevěděl a netušil, jak se bude chovat pod tlakem. Neznal ani podrobnosti o strážných, kteří ji hlídali na pozemcích Kremlu – věděl jen to, co řekla Bukolovovi.

Podle Bukolova ji ve dne v noci střežili dva muži – příslušníci GRU v civilních šatech. Tucker měl připravené základní obrysy plánu, jak se s nimi vypořádat, ale počítal s tím, že bude muset improvizovat, zvlášť při setkání s kremelskými psovody a psy.

Během dvou turistických prohlídek Tucker napočítal osm dvojic. Většinou šlo o německé ovčáky, kterým byl Kain dostatečně podobný. Všiml si ale i několika ovčáků východoevropských, chundelatých psů využívaných ruskou armádou a policií.

Bál se střetu s kterýmkoliv z nich. Ze zásady nezabíjel zvířata a toužebně si přál, aby při tom mohl zůstat. Psi jednají na základě instinktu nebo výcviku, nikdy ze zášti. Tucker si uvědomoval, že jeho zdráhavost ublížit zvířeti představuje slabinu. Doopravdy netušil, co by udělal, kdyby se dostal do takové situace.

Zavibrovaly mu hodinky na zápěstí – znamení, že nadešel čas druhé fáze.

20.30

Tucker s Kainem se převlékli do uniforem. Vzhledem ke stísněnému prostoru a nutnosti být potichu to nebylo jednoduché. Tucker si už v hotelu obul policejní boty, jejichž výšku schoval pod nohavicemi džínů. Zbytek oblečení měli rozdělený ve svých batozích. Tucker si navlékl vojenskou kombinézu, nasadil si baret a původní oblečení nacpal do batohu, který schoval mezi krokve.

Opatrně vyšel do učebny a přistoupil k oknu s výhledem na potemnělou ulici. Takhle pozdě večer teploty klesly natolik, že se venku tvořil lehký ledový opar, v němž se kočičí hlavy ve světle lamp vlhce leskly.

Tucker nehybně stál plných patnáct minut, zčásti aby sledoval obchůzky nočních strážných, ale taky protože domluva s Anjou vyžadovala přesné načasování.

V devět hodin ji odvedou z archívů do neveřejné správní budovy s přísnými bezpečnostními opatřeními. Jakmile Anja vejde dovnitř, Tucker se k ní nijak nedostane.

Když se přiblížila devátá hodina, Tucker připjal Kaina na vodítko a vyrazili z učebny, dolů po schodech a na mlžnou ulici. Tucker si vykračoval rázným vojenským krokem a Kaina držel těsně u nohy.

Na křižovatce zahlédl strážného se psem – dvojice mířila jeho směrem. Tucker vyštěkl na Kaina povel v ruštině, který ho naučil Utkin – musel si nacvičit místní přízvuk. Kain sice ruštině nerozuměl, ale Tucker doplnil pokyn nenápadným posunkem.

Sedni.

Kain se posadil.

Když se ruský strážný přiblížil ke křižovatce, Tuckerovi bušilo srdce až v krku.

Pokračuj dál.

Narozdíl od Kaina však strážný neposlechl: najednou se zastavil a podezřívavě se zahleděl na Tuckera s Kainem.

Tucker se rozhodl zariskovat a pokynul muži na pozdrav rukou. Voják neodpověděl. Přitlač, pomyslel si. Udělal dva kroky dopředu a zavolal jednu z vět, kterou se naučil od Utkina a která se dala zhruba přeložit jako „Je všechno v pořádku?“

„Da, da,“ odpověděl strážný a konečně taky Tuckerovi pokynul na pozdrav. „A u vas?“

Tucker pokrčil rameny. „Da.“

Voják se psem pokračoval v obchůzce.

Tucker a Kain rychle vyrazili opačným směrem, na jih ke Spasské věži. Tucker se musel soustředit na chůzi, dokud se mu nezklidnila rozechvělá kolena.

Po sto metrech dorazili k cíli – k budově Jízdárny. Dříve to bývala stáj, ale dnes sloužila jako jedna z výstavních síní.

Třicet metrů od něj na Tuckera mávl strážný u Spasské věže – v houstnoucí mlze ho bylo sotva vidět.

Tucker zvedl ruku na pozdrav.

V rámci svého převleku si Tucker okázale posvítil baterkou do oken Jízdárny a přejel paprskem světla po zdi. Na nádvoří kolem vedlejší mešity zaznamenal dalšího psovoda se psem.

Tucker jim zamával a psovod odpověděl stejně.

„Jsme jedna velká šťastná rodina,“ zahučel Tucker a pokračoval dál.

Jak Anja slíbila, dveře v severovýchodním rohu budovy byly odemčené. Tucker je otevřel, vešel dovnitř a zavřel za sebou.

Interiér vypadal tak, jak by Tucker od stájí čekal: obě boční stěny lemovala koňská stání, jenže teď v nich byly prosklené vitríny s památkami na vojenskou minulost: sedly, jezdeckými bičíky, kopími a šavlemi. Zářivky byly na noc zhasnuté, ale nouzové osvětlení stačilo, aby se Tucker dobře orientoval.

Anja pracovala v archívech ve sklepení, které se mělo brzy stát Kremelským muzeem starých knih a rukopisů. Tuckera napadlo, kde se tu asi vzal deník búrského botanika. Kazaň byla od jižní Afriky hodně daleko.

Sklonil se a pustil Kaina z vodítka.

Byl čas dát se do práce.

Ukázal před sebe. „PROZKOUMEJ A VRAŤ SE.“

Nestál o žádná překvapení.

Kain nehlučně odběhl za jednu z vitrín. Trvalo mu devadesát vteřin, než zkontroloval všechna bývalá stání pro koně. Vrátil se, sedl si vedle Tuckera a zvedl k němu hlavu.

Hodný kluk.

Společně prošli hlavní síní ke dveřím v jižní stěně, za nimiž bylo schodiště do sklepů. Dole zářilo mléčné světlo, doprovázené typickým hučením zářivek.

Tucker vykročil s Kainem dolů.

Pár metrů před posledním schodem se ozval příkrý mužský hlas. „Kdo tam?“ zavolal rusky.

Tucker otázku očekával a zašeptal Kainovi: „HRAJ PŘÍTELE.“

Ovčák tenhle povel miloval. Našpicoval uši, bujaře zavrtěl ocasem a seběhl do chodby sklepení.

Tucker ho následoval. O tři metry dál se na radostně dovádějícího psa mračil muž s býčí šíjí a ve špatně padnoucím obleku.

Jeden z Anjiných strážných.

„Dobrij vječer,“ pozdravil ho Tucker. Využil dozorcovy rozptýlené pozornosti a vykročil k němu.

Muž zvedl ruku a zabručel cosi rusky. Tucker rozeznal jediné slovo – identifikovat –, ale mužův tón byl krajně výhrůžný.

Tucker v roli kárajícího psovoda zamával na Kaina coby neposlušného psa. „Sašo… Sašo…“

Když byl dva kroky od strážného, Rus už toho měl dost a sáhl do kapsy.

Tucker přestal s přetvářkou a zavolal na Kaina: „KALHOTY.“

Kain sevřel v zubech mužovu nohavici a vší silou trhl dozadu. Strážný ztratil rovnováhu a jednou rukou zamával ve vzduchu, ale druhou dál sahal pro zbraň.

To už byl Tucker v pohybu. Přiskočil k muži, chytil ho za ruku, která se natahovala po zbrani, a udeřil ho pěstí přímo doprostřed hrdla.

Strážný zachraptěl a s vypoulenýma očima se zhroutil na záda. Dosud byl při vědomí. Křečovitě otvíral a zavíral pusu, jak se pokoušel nadechnout.

Tucker mu vytrhl z ramenního pouzdra pistoli GSh-18 a zasáhl ho ocelovou rukojetí do spánku.

Strážný konečně omdlel.

Tucker si klekl na koleno a namířil pistoli do chodby. Prvního strážného sice vyřídil poměrně tiše, ale nemohl nijak vědět, jak blízko je druhý.

Když nikdo hned nepřiběhl, Tucker ukázal před sebe. „PROZKOUMEJ ROH.“

Kain vyběhl chodbou a zastavil se u další křižovatky, kde se rozhlédl doleva i doprava a nakonec se upřeně zahleděl na Tuckera – to znamenalo, že je čistý vzduch.

Tucker se k němu připojil a podíval se před sebe.

Na rozdíl od přízemí neprošly sklepy téměř žádnými renovacemi. Stěny tvořilo drolící se cihlové zdivo a podlahu nahrubo otesaná žula. Jediné světlo pocházelo ze zářivek přimontovaných ke stropním nosníkům.

Levá chodba byla zatarasená vyrovnanými bednami, pravá byla volná a na jejím opačném konci dopadal na stěnu čtverec světla.

Dveře.

Tucker se vydal kupředu. Přitiskl se ke stěně a opatrně nahlédl do místnosti.

Viděl rozlehlé skladiště s klenutým stropem, rozměry odpovídající hlavní síni o patro výš. U všech stěn stály knihovny a uprostřed řady jednoduchých stolů s hromadami knih, rukopisů a stohy papíru.

U nejbližšího stolu stála krásná černovláska v červené halence, pootočená od dveří, a s rukama opřenýma o stůl studovala otevřený rukopis. Vlevo od ní seděl u jiného stolu druhý strážný, kouřil a vykládal si pasiáns.

Tucker ustoupil a posunkem naznačil Kainovi, ať zůstane na místě. Sám se přesunul po chodbě k opačné straně dveří a zastrčil si ukradenou pistoli do postranní kapsy. Zagestikuloval na Kaina: Vyruš a vrať se, a ukázal do otevřených dveří.

Kain vběhl pár metrů do skladiště a zaštěkal.

Ozvalo se drsné zvolání v ruštině a skřípání nohou židle o kamennou podlahu.

Kain se vrátil na chodbu a Tucker na něj mávl, ať pokračuje směrem, z něhož přišli.

O chvilku později se objevil strážný a hnal se za psem. Tucker ho nechal udělat dva kroky, než za ním vyrazil, a vší silou ho uhodil pěstí do ledvin. Muž zalapal po dechu a padl na kolena, Tucker ho objal paží kolem krku a levou dlaní mu zatlačil na zátylek. Pět vteřin tlaku, kterým přerušil proudění krve v krčních tepnách, stačilo. Strážný mu ochabl v rukách. Tucker pro jistotu počkal ještě půl minuty, než ho spustil na podlahu.

Kain se k němu vrátil s vrtícím ocasem.

Tucker ho pohladil po plecích a vešel do skladiště.

Tmavovláska teď stála čelem k němu a rukou si ustaraně svírala hrdlo. Měla okouzlující modré oči, v nichž svítil strach – takhle vypadala ještě mladší než na svých pětadvacet. Opatrně k němu vykročila – zjevně si nebyla jistá, jestli dělá dobře. Za daných okolností jí to Tucker nemohl vyčítat.

„Vy… vy jste Tucker, že ano?“ zeptala se anglicky se slabým přízvukem.

Zvedl k ní otevřené dlaně, aby ji uklidnil. „Ano. A vy jste Anja.“

Dívka přikývla a úlevou vydechla. Rychle se vzpamatovala. „Málem jste to nestihl.“

„Málem se nepočítá… aspoň doufám.“

Kain k ní přiběhl s vysoko zvednutým ocasem.

Ostýchavě se na něj usmála. „Musím přiznat, že mě tím zaštěkáním polekal. Ale páni, je krásný.“

„Jmenuje se Kain.“

Přenesla pohled na Tuckera. „Jako z Bible? Kain a Ábel?“

Tucker se zajíkl. „Teď už jenom Kain.“ Otočil se ke dveřím. „Měli bychom vyrazit.“

Rychle ji odvedl nahoru po schodech. Cestou ještě prohledal oba omráčené muže a vzal si jejich identifikační karty.

Anja si tiskla k prsům koženou tašku pošitou napodobeninami drahokamů, tak velkou, že by se do ní vešel Kain, a ne zrovna nenápadnou. Na schodech zachytila Tuckerův pohled.

„Prada. Koupila jsem ji se slevou. Opouštím celý dosavadní život a kariéru. Nesmím si snad vzít aspoň jednu tašku?“ V hlavní síni Jízdárny se k němu otočila. „Takže jaký máte plán, šlechetný zachránče?“

Slyšel v jejím hlase nucenou rozvernost, kterou maskovala nervozitu, ale pod tím vším vnímal ocelové odhodlání. Jakmile se vzpamatovala z počátečního šoku, byla podle všeho odolnější, než se na první pohled zdálo.

„Vyjdeme hlavní bránou,“ odpověděl Tucker.

„Prostě tak?“

„Jestli jste aspoň trochu dobrá herečka.“

21.09

Pár minut strávili v hlavní síni Jízdárny nácvikem a probírali to, co je čeká. Jakmile byli jakž takž připravení, odvedl ji Tucker k východu.

Ještě než vyrazili do mlžné noci, znovu připjal Kaina na vodítko, upravil si vojenský plášť a baret a vzal ji za paži.

„Můžeme?“ zeptal se.

„Bylo by to snazší, kdybych byla opravdu opilá.“ Ale usmála se a mávla na něj. „Jdeme.“

Společně vyšli z Jízdárny na ulici a Tucker zamířil k Spasské věži a hlavní bráně. V jedné ruce držel Kainovo vodítko a druhou paží se snažil podpírat vrávorající Anju.

Když byli deset metrů od brány, strážný se vynořil ze své budky a zavolal otázku, která patrně znamenala: „Co se děje?“

„Spala u kadetů!“ odpověděl Tucker rusky – byla to další věta, kterou ho Utkin naučil právě pro tuto příležitost.

Anja zahájila svůj herecký výstup – blábolila cosi rusky a opilecky se zmítala. Ačkoliv Tucker ničemu z toho nerozuměl, doufal, že v její kletbami prošpikované tirádě zazněly hlavní informace, které na jeho žádost měla pronést: tenhle strážný je kretén… jeho pes smrdí… žádný zákon nezakazuje spát v Kremlu, natož pít… návštěvnické hodiny končí moc brzy… a její otec je šéfredaktor Kazaňského věstníku, ten jim to vytmaví.

Tucker s ní drsně smýkl k bráně a zavolal na strážného další naučenou větu: „Rychle! Policie je na cestě! Musíme se jí zbavit!“

Za nimi se ozval další hlas. Tucker se ohlédl – ulicí k nim spěchal další psovod se psem.

Spolkl vlastní kletby, otočil se a mávl na přicházejícího psovoda na znamení, že má všechno pod kontrolou.

Tiše zašeptal Kainovi: „HLUK.“

Ovčák se hlasitě rozštěkal a ještě zvýšil už tak velký zmatek.

Anja po celou dobu nepřestávala něco vykřikovat.

Druhý psovod se psem se však stále blížili.

Anja zaimprovizovala – zrudla v obličeji, předklonila se, zavěšená na Tuckerově paži, a druhou rukou si zakryla pusu. Jejím tělem otřásly křeče. Vypadala jako člověk, který co nevidět vyhodí obsah žaludku na starobylé kočičí hlavy.

„Rychle!“ zopakoval Tucker tu trochu ruštiny, kterou se naučil.

Strážný se konečně odvrátil, sáhl k opasku pro klíče a přistoupil k bráně. Odemkl ji, se zaklením máchl paží a vykřikl na Tuckera, ať tu ženskou co nejrychleji dostane pryč.

Tucker se nenechal prosit a odtáhl Anju za sebou.

Brána za nimi zaklapla. Kremelský psovod se psem se připojili k druhému strážnému a dívali se za nimi.

Tucker na ně podrážděně a jízlivě mávl, jako kdyby říkal: Díky, že jste ji nechali na krku mně.

Podle hrubého smíchu a žertovných poznámek v ruštině jeho gesto pochopili správně.

Sedm metrů za bránou Anja přestala vrávorat, ale Tucker jí zašeptal: „Hrajte dál, dokud nebudeme mimo dohled.“

Přikývla, znovu se rozkřičela a pokoušela se vytrhnout z Tuckerova sevření. Rozeznal v jejím křiku slova nět a policíja.

Za nimi se ozval další řehot nad jejími chabými pokusy vyhnout se zatčení.

„Dobrá práce,“ zahučel Tucker potichu.

Zatočil s ní doprava a táhl ji dál, dokud nezmizeli strážným z očí.

Anja se narovnala a uhladila si šaty. „Poběžíme?“

„Ne. Půjdeme. Nechci přilákat pozornost.“

Svižnou chůzí dospěli k zalesněnému pozemku na severní straně kostela Nanebevstoupení a Tucker ukázal na černé SUV zaparkované pod jedním stromem.

Nastoupili – Tucker za volant, Anja vedle něj a Kain dozadu.

Tucker nastartoval, vyrazil k jihu a vyťukal číslo Utkinova mobilu.

„Jsme venku. Za pět minut buďte připravení.“

Utkin s Bukolovem na ně podle plánu čekali v uličce za hotelem. Tucker u nich zastavil, oba muži naskočili dozadu ke Kainovi a Tucker okamžitě pokračoval v jízdě.

Bukolov se předklonil k Anje, aby ji se slzami v očích políbil na tvář.

Tucker jim dopřál chvilku rodinného shledání, ale pak všem přikázal, ať se skrčí. Aniž se ohlédl, vyjel z Kazaně na jih.

Zbývalo ještě opustit Rusko.

16. KAPITOLA

13. března 22.42

Jižně od Kazaně, Rusko

„Nemůžu uvěřit, že jste to dokázal,“ řekl Bukolov o třicet minut později. „Opravdu jste to zvládl.“

Tucker se soustředil na temnou zledovatělou vozovku a s topením na plný výkon uháněl po silnici P240 na jih.

Zezadu se k němu naklonil Utkin. „Myslíte, že jsme teď v bezpečí?“ zeptal se. Pořád vypadal naprosto otřeseně. „Všechno se odehrálo tak rychle…“

„Rychle je fajn,“ ujistil ho Tucker. „Hladce ještě víc.“

Popravdě ho překvapilo, že všechno proběhlo víceméně podle plánu. I nadále však hodlal postupovat opatrně. Nesmí polevit v ostražitosti.

Ve světle reflektorů se objevila značka odpočívadla.

To bude stačit.

O tři kilometry dál na jih byla velká křižovatka dálnic, ale Tucker si chtěl ještě předtím vyřídit pár záležitostí. Sjel k odpočívadlu, které sestávalo z malých toalet a zasněžených laviček mezi ojíněnými břízami.

„Protáhněte si nohy,“ vybídl Tucker svoje pasažéry a otočil se k nim. „Ale nejdřív potřebuju vaše mobily, laptopy, zkrátka veškerou elektroniku, kterou máte u sebe.“

„Proč?“ zeptal se Bukolov.

Anja mu odpověděla. „Myslí si, že někdo z nás někomu zavolá.“

„Komu?“ chtěl vědět Bukolov. „Komu bychom volali?“

„Nejde jenom o tohle,“ zavrtěl hlavou Tucker. „Elektronika se dá vystopovat, i když zrovna není aktivní. Všechno mi dejte.“

Zdráhavě poslechli a podali mu svoje mobily.

„Co když si někdo z nás bude potřebovat zavolat?“ zeptala se Anja.

„Hovor zařídím já,“ odpověděl Tucker.

Až budeme bezpečně ze země a já vás předám Sigmě.

Vzal Kaina na krátkou procházku a nechal ostatní, aby se po spěšném odjezdu z Kazaně protáhli. Když se nikdo nedíval, hodil veškerou elektroniku včetně laptopů do potoka, který protékal kolem odpočívadla. Nechal si jen vlastní satelitní telefon.

O deset minut později vyjeli.

„Co teď?“ zeptala se Anja. „Kam pojedeme? K nějakému letišti?“

„Uvidíme,“ odpověděl Tucker tajemně – zatím nechtěl prozrazovat svoje plány.

Šest hodin jeli na jih po relativně slušné P240, aby se co nejvíc vzdálili od Kazaně. Po celou noc pronikali hlouběji do venkovské krajiny, až konečně překročili hranice mezi dvěma správními oblastmi. Aspoň že na těchto vnitrostátních hranicích nebyla žádná kontrolní stanoviště – ta by všechno ještě významně ztížila.

Dvě hodiny před úsvitem Tucker dorazil do malého města Dimitrovgradu, které nikdy neodrostlo sovětským střevíčkům. Tucker projížděl po hlavních ulicích, aby našel hotel se správnou kombinací anonymity a pohodlí. Jakmile takový objevil, zarezervoval si sousedící dvoulůžkové pokoje na druhém patře – jeden pro Anju a jejího otce, druhý pro Utkina a pro sebe. Kaina nechal u spojovacích dveří mezi nimi.

Nechtěl se nikde zdržovat příliš dlouho, a tak o čtyři hodiny později už byl zase vzhůru. Ostatní nechal ještě chvíli spát, ale sám vstal a vydal se na krátkou procházku. Potřeboval si něco zařídit o samotě. Při časně ranním příjezdu do města si všiml internetové kavárny a zamířil do ní. Kavárna páchla klobásami a umělou hmotou, ale aspoň byla v tuhle hodinu prázdná. Na pěti stolech stály počítače IBM z devadesátých let, tak staré, že v modemech byly gumové držáky, do kterých se původně připojovala telefonní sluchátka.

Postarší majitel, který vypadal, jako kdyby byl přivařený ke své židli, naštěstí nebyl hovorný typ. Tucker rozluštil ceny z ručně psaného papíru na pultu a podal tomu chlapíkovi sto rublů. Muž mávl rukou, jako kdyby říkal: vyberte si.

Připojení bylo pomalé, jak se dalo čekat. Tucker prošel několik stránek ruských novin a s pomocí překladače našel to, co hledal – nebo přesněji řečeno to, co najít nechtěl.

Když se vrátil do hotelu, zjistil, že Anja i Utkin zmizeli. Kain seděl na posteli a zvědavě se na něj díval. V Tuckerovi se zvedlo podráždění, ale rychle pominulo. Měl dát Kainovi pokyn, ať nenechá nikoho odejít.

Zatřásl Bukolovem, aby ho vzbudil. „Kde je Anja? A Utkin?“

„Cože?“ Bukolov se prudce posadil. „Oni jsou pryč? Přišli pro mě?“

„Uklidněte se.“

Tucker už se obracel ke dveřím, když tu se otevřely a dovnitř vešli Utkin s Anjou. Oba nesli podnos s plastovými kelímky, ze kterých stoupala pára.

„Kde jste byli?“ vyštěkl na ně Tucker.

„Koupit čaj,“ odpověděla Anja a zvedla podnos. „Pro všechny.“

Tucker silou vůle potlačil zlost. „Už to nedělejte, pokud mi o tom předem neřeknete.“

Utkin zamumlal omluvu.

Anja zahanbeně postavila podnos na stůl.

Bukolov ji objal kolem ramen a pokusil se ji bránit. „Poslyšte, Tuckere, nedovolím, abyste…“

Tucker namířil Bukolovovi na nos ukazováček a pak s ním zašermoval i na ostatní. „Až budeme za hranicemi, dělejte si, co se vám zlíbí. Do té doby ale budete poslouchat. Už byla prolitá krev, abych vás dostal takhle daleko, doktore. Nedopustím, aby se promrhala kvůli něčí hlouposti. Kohokoliv.“

Rázně odešel do sousedního pokoje, aby se uklidnil. Kain ho následoval se staženým ocasem – vycítil jeho zlost.

Tucker ho podrbal v kožichu. „Nejde o tebe. Ty jsi hodný kluk.“

Připojil se k němu Utkin a zavřel za sebou spojovací dveře. „Omlouvám se, Tuckere. Nepřemýšlel jsem.“

Tucker jeho omluvu přijal, ale v mysli mu vrtala další otázka. „Byli jste vy dva celou dobu spolu?“

„Anja a já? Ne, celou dobu ne. Vstal jsem dřív než ona a šel jsem se projít kolem bloku. Omlouvám se, prostě jsem potřeboval na vzduch. Tohle všechno… je krajně znepokojivé. Nedokázal jsem sedět v tichu, když ostatní spali.“

„Kde jste potkal Anju?“

Mladík zamyšleně nakrčil nos. „Na parkovišti. Právě vycházela z kavárny o kousek dál se dvěma podnosy s čaji.“

„Kterým to bylo směrem?“

Utkin ukázal. „Na západ.“

„Viděl jste s ní někoho? Jak s ní mluví?“

„Ne. Vypadáte neklidně. Stalo se něco? Myslím kromě tohohle?“

Tucker hodnotil mladíka pohledem a snažil se rozhodnout, jestli mu lhal nebo ne. Na každém člověku se dá poznat, že si vymýšlí, pokud víte, na co se dívat. Tucker nakonec usoudil, že nemusí názor na Utkina měnit. Neviděl v něm ani stopu záludnosti.

Nahlas vysvětlil: „Díval jsem se na kazaňské zprávy. Hlásí, že Anja Malinovová byla unesena.“

„No, svým způsobem byla.“

„Údajně ji unesl z uličky před nočním klubem nějaký muž, který přitom zabil jejího společníka.“

Utkin klesl na postel. „K čemu taková historka?“

„Aby mohli ovlivňovat další běh událostí. Divné ale je, že se ta informace dostala na veřejnost necelé dvě hodiny po našem odjezdu z Kazaně.“

„To mi připadá hodně rychlé. Ale znamená to něco?“

„Možná ano, možná ne.“

„Uvádějí v těch zprávách váš popis?“

„Ne, ale teď už si někdo určitě dal dvě a dvě dohromady. Propojil Anju a jejího otce se mnou.“

„A co já?“

„Vás s námi nakonec spojí taky.“

Utkin pobledl. „To znamená, že půjdou po mně, až budete všichni pryč.“

„Ne, nepůjdou.“

„Jak to?“

Tucker položil mladíkovi dlaň na rameno. „Protože pojedete s námi.“

„Cože? Vážně?“ Po obličeji se mu rozlilo ulehčení; připomínal v té chvíli štěně.

Byl jsem vůbec někdy takhle naivní a nevinný?

Tucker věděl, že se Utkin potřebuje vzmužit. „Ale budu potřebovat, abyste odváděl svůj díl práce. Střílel jste někdy?“

„Jistěže ne.“

„V tom případě je čas se to naučit.“

14. března 9.12

Tucker stál na balkóně jejich pokoje v druhém patře, aby se nadýchal čerstvého vzduchu, když za sebou uslyšel tiché kroky. Ohlédl se – o zeď se opírala Anja s rukama zkříženýma na prsou.

„Smím s vámi mluvit?“

Tucker pokrčil rameny.

„Omlouvám se za to, co jsem udělala, i za to, co říkal můj otec… Jenom mě bránil. Snaží se mě chránit.“

„Váš otec je…“ Pokusil se o co nejdiplomatičtější vyjádření. „Nevychází se s ním snadno.“

„Zkuste si být jeho dcera.“

Tucker jí oplatil úsměv.

„Možná to nedává najevo, ale otci se líbíte. To je vzácné.“

„Jak to poznáte?“

„Neignoruje vás. Ráno jsem si prostě připadala jako v kleci. Musela jsem na chvíli vypadnout. Je klaustrofobie správné slovo?“

„Možná nervozita a neklid,“ navrhl Tucker.

Anja se usmála. „Rozhodně není čas na klidné vysedávání. Ale dovolte, abych se vás zeptala: proč nám pomáháte?“

„Požádali mě o to.“

„Kdo?“ Okamžitě mávla rukou. „To je fuk. Neměla jsem se ptát. Můžete mi aspoň říct, kam jedeme?“

„Na jih. S trochou štěstí ráno dorazíme do Syzraně. Tam se s námi setkají moji lidé.“

Zdálo se, že to Anju uklidnilo.

„Vysadím vás na místě setkání ve městě, v hotelu Čajka. Přemýšlela jste o tom, co budete dělat, až se dostanete do Států?“

„Vlastně nevím. Asi to záleží na tom, co bude s otcem. Neměla jsem moc času o tom uvažovat. Ať půjde kamkoliv, půjdu s ním. Potřebuje při práci mou pomoc. Kde žijete vy?“

Otázka zastihla Tuckera nepřipraveného. Měl poštovní schránku v Charlotte v Severní Karolině, ale trvalý domov už dávno ne. Jeho způsob života se většině lidí těžko popisoval. Párkrát to zkusil, ale pak svou snahu vzdal. Co mohl říct? Nemám moc rád lidi. Cestuju sám se svým psem a občas vezmu nějakou zakázku. A tak mi to vyhovuje.

Tucker pro zjednodušení zalhal: „V Portlandu v Maine.“

„Je to tam pěkné? Líbilo by se mi tam?“

„Máte ráda oceán?“

„Ano, moc.“

„Pak by se vám tam líbilo.“

Toužebně se podívala na parkoviště. „Určitě.“

Potom mi můžete poslat pohled a povědět mi o něm víc.

On sám tam nikdy nebyl.

Povídali si ještě pár minut, než Anja zašla zpátky dovnitř.

Tucker využil chvilky soukromí a zavolal Harperové. Jakmile navázali spojení, řekl: „Zítra ráno. Hotel Čajka v Syzrani.“

19.05

Po západu slunce opět vyrazili a ujížděli tmou dál k jihu. Tucker najel na dálnici, která vedla podél nejdelší evropské řeky Volhy, ale za nějakou dobu v rámci opatrnosti zamířil k Volgogradu spletí hlavních a vedlejších silnic.

Ve čtyři hodiny ráno zastavil na parkovišti pro kamiony na předměstí Balakova. „Potřebuju kofein,“ oznámil ospale a promnul si oči. „Dá si někdo další?“

Ostatní napůl spali, takže se Tucker dočkal jen unaveného mávnutí rukou a podrážděného zabručení. Za chvíli se vrátil do vozu s horkou černou kávou.

Podíval se na satelitní telefon, který schválně nechal v držáku na kelímek. Zdálo se, že se ho nikdo ani nedotkl.

Uspokojeně pokračoval v jízdě a zbývajících sto šedesát kilometrů urazil za dvě hodiny. Při vjezdu do Saratova už viselo slunce nad obzorem.

Anja se na zadním sedadle probudila, protáhla se a rozhlédla se kolem sebe. „Tohle není Syzraň.“

„Ne.“

„Říkal jste přece, že pojedeme do Syzraně. Do hotelu Čajka.“

„Na poslední chvíli jsem změnil plány,“ odpověděl Tucker.

Sjel z dálnice a zamířil k nedalekému hotelu.

„Nebudou si vaši přátelé dělat starosti?“ zeptala se Anja.

„Nebojte se. Volal jsem jim.“

Zatočil na parkoviště a vypnul motor. Utkin se probral sám, Bukolovem musela Anja zatřást.

Tucker vystoupil. „Hned se vrátím s klíči od pokoje.“

Cestou do hotelové haly mu zapípal satelitní telefon. Tucker ho vytáhl z kapsy a podíval se na displej.

ŽÁDNÁ AKTIVITA U HOTELU ČAJKA.

ŽÁDNÁ AKTIVITA Z TOHOTO TELEFONU ZA POSLEDNÍCH OSM HODIN.

Tucker s uspokojením přešel halu k toaletám. Vykonal potřebu, umyl si ruce, uhladil si vlasy a vzal si peprmintový bonbón z nádobky vedle dřezu. Po pěti minutách se vrátil k SUV.

„Bohužel nemají volné pokoje,“ oznámil. „To můžeme rovnou jet do Volgogradu.“

Utkin zazíval a kývl hlavou z okénka. „Já myslel, že není bezpečné cestovat ve dne.“

„Na tom nesejde. Zkusíme tam dojet.“

Utkin měl pravdu. Jízda za denního světla byla riskantní, ale do Volgogradu zbývalo jen něco přes tři sta kilometrů, takže to stálo za pokus. A Tucker ze svého malého testu zjistil, že žádný ze spolucestujících neskočil na návnadu s hotelem Čajka. Ani se nepokusili použít jeho telefon.

Zatím dobré.

Proto mu připadalo bezpečné pokračovat v jízdě.

Kromě toho – jestli se nepřátelům nějak podařilo je vystopovat, proč kolem nich ještě nestáhli smyčku?

S příslibem brzkého konce vyrazil z parkoviště a snažil se kochat okolní scénérií za tak slunečného jitra. Byli skoro v cíli a jeho podezření ohledně Anji a ostatních se ukázalo být neopodstatněné.

Za okénkem vedle řidiče se od hladiny Volhy odrážely paprsky ranního slunce. Na druhé straně se táhly kopce a zemědělská půda, vše pokryté neporušenou sněhovou přikrývkou. Tucker stáhl okénko, aby cítil vůni řeky a čistého sněhu.

Zdálo se, že všichni mají lepší náladu – povídali si a smáli se.

„Je čas na kvíz z ruských dějin,“ oznámil Bukolov vesele. „Jsou všichni pro?“

Tucker se usmál. „Není to zrovna můj obor.“

„Bereme na vědomí,“ přikývl Utkin.

Anja se připojila. „Můžeme vám dát bodový náskok, Tuckere. Aby to bylo spravedlivější.“

Tucker otevřel pusu k odpovědi, ale nestačil promluvit. Při průjezdu křižovatkou zahlédl záblesk chromu a slunce na čelním skle jiného vozu doprovázený řevem motoru. V dalším zlomku vteřiny následoval ohavný zvuk nárazu kovu na kov.

Svět se roztočil.

17. KAPITOLA

15. března 8.09

Jižně od Saratova, Rusko

Tuckerovi třeštila hlava, ale přinutil se otevřít oči a rozhlédnout se kolem. Trvalo mu několik vteřin, než si uvědomil, že visí hlavou dolů na bezpečnostním pásu a před obličejem se mu houpá vyfouknutý airbag.

SUV se převrátilo a zastavilo se na střeše. Ventilací dovnitř proudila voda. Na předním skle trochu nepatřičně pracovaly stěrače.

Tucker se zasténáním otočil hlavu doprava – Utkin byl pod ním na přetočené střeše a nehýbal se. Ležel obličejem nahoru ve zhruba patnácti centimetrech stoupající vody.

Tucker si v první řadě dělal starosti o někoho jiného.

O Kaina.

Už se chystal promluvit a zkontrolovat stav ostatních, ale pak se zarazil. Vzpomněl si na tu srážku.

Někdo do nich schválně najel.

Zavřel oči a snažil se přemýšlet.

Spadli do příkopu vedle silnice. Za jízdy si všiml, že podél silnice se táhne široký odvodňovací kanál, poměrně hluboký – přibližně deset metrů – s příkrými stěnami. V tomto ročním období po dně protékal jen mělký potok ledové vody.

Snažil se soustředit otřesenou mysl na dvě věci.

Zaprvé: Ten, kdo do nich narazil, se jistě blíží.

Zadruhé: Musí přežít.

Poklepal na kapsu bundy. Magnum byl pořád na svém místě.

Za hlavou se mu ozvalo šplíchnutí. Otočil se a uviděl dvě chlupaté přední nohy brodící se vodou. Bukolov a Anja leželi v bezvědomí na převrácené střeše. Jedna Anjina noha se zachytila za bezpečnostní pás.

„Kaine,“ zašeptal Tucker. „Ke mně.“

Ovčák přelezl nehybného Bukolova a Anju.

Tucker mátožně rozepnul přezku svého pásu a co nejtišeji klesl do studené vody. Kain mu přitiskl čenich ke tváři a ustaraně ho olízl.

Hodný kluk.

Díkybohu se zdálo, že Kain až na dvoucentimetrový šrám nad okem neutrpěl žádné zranění.

„VEN,“ pokynul Tucker a postrčil Kaina k otevřenému oknu u řidiče. „SCHOVEJ SE.“

Kain se protáhl oknem a zmizel ve vysoké trávě zarůstající břehy kanálu. Tucker ho následoval z auta. Plazil se bahnem a vodními rostlinami po loktech a vyvlekl se přibližně tři metry do svahu, než narazil na Kaina.

Ovčák ležel s břichem přitisknutým k zemi. Musel k tomu mít dobrý důvod. Tucker znehybněl a zaposlouchal se.

Ruské hlasy.

Dva nebo tři, o kus dál vlevo poblíž kanálu.

„ZŮSTAŇ,“ zašeptal Tucker Kainovi – sotva popadal dech.

Sám se překulil doprava – poprvé, podruhé, potřetí. Pak sklouzl zpátky ke dnu kanálu tak, aby vůz byl mezi ním a hlasy. Za nárazníkem se skrčil a opatrně vyhlédl.

O kus dál sestupovala z pozvolnějšího úseku svahu trojice mužů v civilních šatech a mířila k převrácenému vozidlu. Každý z nich měl malý samopal PP-19 Bizon.

Tucker se opět schoval a rychle se zamyslel.

Něco tady nehrálo – v hlavě mu zněly varovné zvonečky.

Tři muži, pomyslel si. Agenti normálně pracují ve dvojicích, což znamenalo, že někde musí být…

Znovu opatrně vyhlédl, tentokrát nahoru k silnici.

U okraje vozovky se zničehonic objevil čtvrtý muž a namířil samopal na havarovaný vůz.

Tucker vklouzl zpátky do úkrytu, než si ho muž všiml. Kdyby ozbrojenec přišel o několik vteřin dřív, viděl by Tuckera s Kainem vylézat z SUV.

Měli zatracené štěstí, ale nemohli se spoléhat na to, že vydrží.

Nesmějí udělat chybu.

Tucker se spustil k hladině vody v rohu vozidla a vystrčil ruku zpoza karosérie – doufal, že stíny zamaskují jeho posunkový signál Kainovi. Sevřel ruku v pěst, narovnal jeden prst a ukázal s ním ke straně.

Zůstaň schovaný… přesuň se doprava.

Snad ho Kain sleduje – Tucker věděl, že ovčákův bystrý zrak nebude mít problém rozeznat pohyb v šeru. Líp s ním momentálně komunikovat nemohl, už proto, že jeho společník na sobě neměl taktickou vestu.

Tucker se přesunul k protějšímu rohu vozu, co nejdál od muže na silnici, a lehl si břichem na dno kanálu. Hloubka vody nepřesahovala půl metru. Tucker se potopil pod hladinu a prsty se přidržoval vodních rostlin, aby se nevynořil. Plul s mírným proudem od SUV. Vzhledem k tomu, že ranní slunce dosud viselo nízko nad obzorem, příkop se strmými stěnami zůstával v hlubokém stínu, který snad zamaskuje jeho ústup. Modlil se, aby se muži soustředili na SUV. I tak očekával, že ho každou chvíli do zad zasáhnou první kulky.

Když se nic nestalo, zamířil ke stejnému břehu, na kterém zůstal Kain a ten ozbrojenec. Přetočil se ve vodě na záda, zvedl hlavu a zamrkal, aby dostal bahnitou vodu z očí.

Díky mírnému ohybu kanálu a strmému svahu byl teď ozbrojenec na silnici mimo dohled, Tucker si ale všiml v trávě pohybu, který se k němu blížil. Dal se snadno přehlédnout, pokud ho člověk neočekával.

Kaina jeho lest nezmátla.

Tuckerův společník se držel ve vysokém porostu a ve stínech a následoval ho.

Tucker vyklouzl z vody do ledového bahna a trávy jako tuleň. Kain se k němu připojil a společně se co nejtišeji odplížili nejhustší travou přímo nahoru do svahu. Tucker slyšel, že tři ostatní ozbrojenci dorazili k SUV a začali se hlasitě bavit.

Docházel mu čas.

Konečně dospěl k vozovce. Rozhlédl se a uviděl toho ozbrojence nalevo od nich, stále soustředěného na převrácené auto.

Tucker se obrátil ke Kainovi a zašeptal mu do ucha: „PŘEJDI, SCHOVEJ SE, POTICHU SE PŘIBLIŽ, VYŘIĎ CÍL.“

Ještě jednou složitý pokyn zopakoval.

Kain měl nejen působivou slovní zásobu, ale taky úžasnou schopnost spojovat pokyny do delších akcí. V tomto případě Kain musel přeběhnout silnici, najít si úkryt, přiblížit se k cíli a zaútočit na něj.

„Rozumíš, kamaráde?“ zeptal se Tucker.

Kain se dotkl svým nosem Tuckerova a v tmavých očích se mu zablýskla odpověď. Jasně že rozumím, ty pako.

„Tak běž.“

Kain přebíhá nehlučně na měkkých tlapách studený asfalt a na protější straně se schovává do křovin, zkřehlých mrazem. Dává si pozor, aby nezašustila tráva ani větve houštin. Půdu tvoří směs ledu a bahna. Opatrně našlapuje a testuje každý kousek země.

S tím, jak roste jeho sebevědomí, postupuje rychleji.

Od silnice vane vítr a donáší k němu pach jeho společníka, stejně známý jako vlastní. Je v něm přátelství, vlídnost a uspokojení.

Zachycuje i pach kořisti před sebou: nakyslou zralost nemyté kůže, štiplavý pach kovu zbraně a oleje, hnilobu zkažených zubů. Nepatrně natáčí uši, aby vnímal sebemenší pohyb: zašramocení boty na silnici, zavrzání koženého řemínku, sípavý dech.

Plíží se podél silnice, drží se v úkrytu a ve tmě.

Konečně doráží na stejnou úroveň s cílem. Krčí se k zemi a přesouvá se k okraji vozovky. Protivník je k němu otočený zády, ale po každých několika páchnoucích vydechnutích se rozhlíží a otáčí se dokonce až ke Kainovu úkrytu.

To je nebezpečné.

Ale v hlavě má vyrytý pokyn.

Musí zaútočit.

Přenáší váhu na zadní nohy a připravuje svaly na nadcházející výkon. Čeká na svůj okamžik…

Najednou se vlevo objevuje pohyb.

Jeho společník se vynořuje z úkrytu na krajnici. Pohybuje se špatně, kulhá, vrávorá. Kain ví, že to jenom předstírá. Vidí záblesk oceli u společníkova boku; drží ji tak, aby na ni protivník neviděl.

Protivník se otáčí ke Kainovu společníkovi a soustředí se plně na něj. Kain cítí hluboký vděk a náklonnost. Ti dva tvoří nerozlučnou smečku a pracovní tým.

Když je teď pozornost cíle rozptýlena, Kain vyráží z úkrytu.

Tucker hleděl do hlavně samopalu a ze všech sil se snažil nedívat na Kaina, který se právě řítil přes vozovku.

Tohle byla kritická část plánu: spoléhat se na to, že ho nepřítel nezastřelí, jakmile ho uvidí. Ve chvíli, kdy Kain dospěl k místu, ze kterého se chystal zaútočit, Tucker vykulhal z úkrytu. Vrávoral a motal se jako zpola omráčená, dezorientovaná oběť dopravní nehody. Pistoli si tiskl ke stehnu a zůstával natočený k nepříteli druhým bokem, aby ji muž neviděl.

Jak očekával, ozbrojenec se k němu otočil a namířil na něj samopal.

Čas se v tu chvíli zpomalil.

Tucker se vrhl kupředu a zvedl ruku s pistolí.

Musel plně důvěřovat Kainovi. Vzhledem k délce jejich spolupráce dokázal ovčák číst Tuckerův tón i řeč těla a zjistit z nich víc než z pouhých slov a gest. Kain navíc zpracovával informace z okolního prostředí a na jejich základě se rozhodoval, jak nejlépe splnit pokyny.

Všechny tyto schopnosti teď plně využil.

Kain nezpomaloval a poslední tři metry překonal skokem. Třicetikilový pes vrazil muži do boku a strhl ho do prachu. Už při dopadu na zem Kainovy čelisti našly cíl a ohromující silou se sevřely kolem mužova obnaženého hrdla.

Tucker k muži mezitím doklouzal po kolenou, otočil se a pro jistotu mu ještě vpálil kulku do boku.

Přehodil si pistoli do levé ruky, pravou vytrhl muži samopal a přeskočil Kaina. Dopadl do trávy a začal sjíždět po hýždích ke dnu příkopu.

Jediným pohledem zhodnotil situaci a polohu všech tří zbývajících nepřátel.

Jeden je vlevo, sedm metrů od něj…

Druhý klečí u okna SUV…

Třetí stojí u nárazníku…

Tuckera šlehala tráva do obličeje a pozadí i stehna mu rozdíraly kameny, ale ještě během jízdy dolů namířil pistoli na muže u nárazníku a zahájil palbu – tiskl spoušť znovu a znovu. První rána minula, druhá zasáhla protivníka do nohy a třetí do hrudi.

Jeden je vyřízený.

Vzápětí Tucker obrátil pozornost ke klečícímu muži, kterého měl přímo před sebou. Pokusil se na něj namířit samopal, ale klouzal příliš rychle a v další vteřině dospěl ke dnu.

Na poslední chvíli vykopl nohama, odrazil se ke skoku a vlastním tělem srazil muže na bok vozu. Hlava ho bolela jako střep, držel však protivníka pod sebou – a pod vodou. Ozbrojenec proti němu poslepu zašátral rukou. Nad hladinu se vynořil zabahněný obličej, rozkašlal se a zalapal po dechu. Tucker ho ramenem přitlačil zpátky pod vodu.

Přitom namířil samopal k protější straně SUV, kde se objevil třetí protivník, pořád zhruba tři metry od vozu a na otevřeném prostranství. Tucker vypálil krátkou dávku. Kulky neškodně proletěly kolem ozbrojence, ale aspoň ho přiměly, aby uskočil zpátky mimo dohled.

To už se druhý muž přestal zmítat. Utonul.

Tucker se zvedl do dřepu – byl si jistý, že proti němu vyběhne poslední protivník.

Pět vteřin se nic nedělo.

Zaslechl ševelení trávy a zvedl oči – po svahu k němu sbíhal Kain.

Tucker se přesunul k vozu a rychle vyhlédl zpoza nárazníku.

Poslední muž utíkal pryč zády k Tuckerovi. Samopal mu volně visel z pravé ruky a jeho boty těžce dusaly do vody. Věděl, že na otevřeném prostranství nemá šanci.

„Sakra,“ zahučel Tucker.

Nemohl toho muže nechat běžet, ale odmítal kohokoliv střelit do zad.

„Stoj!“ vykřikl a vypálil varovnou dávku do vzduchu.

Muž poslechl, ale neotočil se. Místo toho klesl na kolena, odhodil zbraň ke straně a položil si ruce na temeno.

To už k němu vyběhl Kain, ale Tucker ho zadržel.

„Zůstaň, kamaráde.“

Sám došel kanálem ke klečícímu muži. Uvědomil si, že je to spíš ještě chlapec, devatenáctiletý nebo dvacetiletý mladík.

„Otoč se,“ přikázal mu.

„Já nikomu nic neříct,“ ujišťoval ho mladík lámanou angličtinou.

Ale ano, řekneš to. I kdybys nechtěl, donutí tě k tomu.

Tucker si najednou připadal vyčerpaný do morku kosti. „Otoč se.“

„Nět.“

„Otoč se.“

„NĚT!“

Tucker těžce polkl a zvedl samopal. „Je mi to líto.“

18. KAPITOLA

15. března 10.10

Na břehu Volhy, Rusko

Ačkoliv bylo SUV Marussia ošklivé auto, Tucker si na něj vůbec nestěžoval. Nakonec jim bytelný vůz zachránil životy.

Tenhle vůz a měkké bláto na dně příkopu.

Tucker se otočil k převrácenému autu zády. Ostatní kulhali po krajnici. Poté, co je Tucker vytáhl z SUV a rychle ošetřil, podařilo se mu probudit Utkina, který mu následně pomohl s Anjou a Bukolovem.

Všichni utrpěli jen modřiny, tržné rány a odřeniny. Bukolov dopadl nejhůř – měl vykloubené rameno a slabý otřes mozku. Tucker mu úspěšně vrátil ramenní kloub do jamky, když byl Bukolov ještě v bezvědomí. Otřes mozku vyžadoval čas a odpočinek.

Teď ale nesměli otálet.

Tucker je odvedl k novému autu, tmavomodrému Peugeotu 408, kterým přijeli útočníci. Až na prohnutý přední nárazník byl sedan v pořádku – ať už je ze silnice smetl kdokoliv, věděl, co dělá. Tucker prohledal vůz, jestli neobjeví vysílače nebo přístroje GPS, ale nic nenašel.

Zatímco Anja pomáhala usazovat Bukolova do vozu, Utkin odtáhl Tuckera stranou.

„Copak je?“ zeptal se Tucker netrpělivě – chtěl co nejrychleji vyrazit.

Utkin se pokradmu ohlédl na otce s dcerou. „Tohle byste měl vidět.“

Vtiskl Tuckerovi do dlaně mobil – jediný telefon, který u útočníků našli.

„Podívejte se na fotku, na kterou jsem narazil v paměti mobilu.“

Tucker si přimhouřenýma očima prohlédl zrnitý snímek. Byl na něm on sám – seděl u počítače s rukama nad klávesnicí. S nepříjemným pocitem poznal, kde byl snímek pořízen. V té omšelé internetové kavárně v Dimitrovgradu.

Někdo mě tam vyfotil.

Tucker nevěděl, co si o tom má myslet. Poslal si fotku na vlastní telefon a originál vymazal. Adresář mobilu byl prázdný, seznam nedávných hovorů jakbysmet. Někdo ho vyčistil. Tucker zklamaně vytáhl z mobilu baterii a SIM kartu, rozdrtil je podrážkou, přešel silnici a hodil zbytky do příkopu.

Uvažoval o tom, co ten snímek znamená. Někdo je potají sledoval. Ale jak? A kdo? Ohlédl se k převrácenému SUV. Mohlo v něm být tajné sledovací zařízení?

Nevěděl… nemohl to vědět.

Čelil příliš mnoha neznámým.

Podíval se na Utkina. „Ukázal jste tu fotku ostatním?“

„Ne.“

„Dobře. Prozatím to zůstane mezi námi dvěma.“

O pár minut později pokračovali podél Volhy k jihu.

Kromě potřeby sjet z hlavní silnice a vzdálit se od místa přepadení neměl Tucker připravený žádný bezprostřední plán. Po patnácti kilometrech zatočil na prašnou silnici, která vedla k parkovišti s vyhlídkou na Volhu. Tucker zastavil a všichni vystoupili.

Utkin a Anja pomohli Bukolovovi k nedalekému piknikovému stolu.

Tucker přešel ke skalnatému srázu nad pomalu plynoucí řekou a sedl si, aby si všechno promyslel a dal se dohromady. Nohy spustil přes okraj skály a poslouchal vítr kvílející v neolistěných korunách stromů. Kain se posadil vedle něj. Tucker mu položil ruku na bok.

„Jak se cítíš, kamaráde?“

Kain zavrtěl ocasem.

„Jo, já jsem taky v pořádku.“

Víceméně.

Vyčistil Kainovi tržnou ránu na hlavě, ale uvažoval nad možným psychickým traumatem. Nemohl nijak tušit, jak se ovčák cítí poté, co zabil toho muže na silnici. Kain už v boji zabíjel a zdálo se, že to u něj nemá trvalé následky. U Tuckera byla situace trochu složitější. Po Ábelově smrti a odchodu z vojenské služby přijal za své některé části buddhistické filozofie, ale věděl, že se nikdy nevyrovná Kainově zenovému přístupu, který by po zformulování do slov patrně zněl zhruba takto: Co se stalo, stalo se.

Svářil se v něm instinkt vyrazit co nejrychleji do Volgogradu a touha postupovat pomalu a opatrně. Příliš mnoho věcí mu však pořád nedávalo smysl. Proto tu zastavil.

Čtyři muži, pomyslel si. Proč jen čtyři?

Na místě přepadení se pokusil zjistit jejich totožnost. Nenašel nic než řidičské průkazy a kreditky, ale tetování je identifikovala jako příslušníky Spetsnaz. Proč je tedy protivníci nepřepadli s drtivou přesilou? Kde byl oddíl vojáků a vrtulníků jako v Něrčinsku?

Tato poslední akce na něj dělala dojem podloudné operace. Někdo na ruském ministerstvu obrany se možná snažil unést Bukolova bez vědomí nadřízených. Ale tato otázka momentálně netížila Tuckera nejvíc.

Věděl, že přepadení nemohlo být náhodné.

Jak je tedy protivníci našli?

Vybavil si tu fotku v mobilu.

Co z ní plynulo?

Připojil se k němu Utkin. „Pěkný výhled, že?“

„Radši bych se díval na Sochu svobody.“

Utkin se usmál. „Taky bych ji rád viděl. Ještě jsem v Americe nebyl.“

„Doufejme, že vás tam dopravím.“

„Vymyslel jste nějaký plán? Kam pojedeme odtud?“

„Musíme dojet do Volgogradu.“

„Ale bojíte se dalšího přepadení.“

To ani nevyžadovalo odpověď.

Utkin změnil téma a mávl rukou k řece a krajině za ní. „Víte, že jsem tady vyrůstal?“

Tucker to věděl – četl to v Utkinově složce, ale zůstával zticha, protože vycítil, že Utkin chce mluvit a vzpomínat.

„Ve vesničce asi osmdesát kilometrů na jih odtud. U řeky. Jako kluk jsem s dědou rybařil ve Volze.“

„To zní jako prima dětství.“

„Taky bylo, díky. Ale neříkám to jen tak. Chcete se dostat do Volgogradu, že ano?“

Tucker se na něj podíval a nakrabatil čelo.

„A přejete si zůstat mimo dálnici,“ pokračoval Utkin.

„To by bylo fajn.“

„Je tady jiný způsob.“ Utkin ukázal k řece pod nimi. „Fungovalo to tisíce let. Teď může pomoct i nám.“

11.01

Tucker potřeboval před cestou vyřídit ještě poslední záležitost. Požádal Anju, aby zůstala s Bukolovem na parkovišti, a nakázal Kainovi, ať je hlídá. K tomu poslednímu úkolu potřeboval Utkinovu pomoc.

Vystoupal zpátky k peugeotu a zamířil podle Utkinových pokynů do spleti odlehlých silniček poblíž řeky. Za necelou hodinu dorazili k opuštěnému statku v lese.

„Dřív patříval zdejšímu družstvu,“ vysvětlil Utkin. „Je nejmíň sto padesát let starý.“

Tucker dálkovým ovládáním otevřel zavazadlový prostor.

Oba se zadívali na svázanou postavu s ústy přelepenými páskou. Byl to poslední ze čtveřice útočníků, kteří je přepadli, ten devatenácti nebo dvacetiletý mladík.

„Proč jste ho nechal žít?“ zašeptal Utkin.

Tucker si nebyl odpovědí tak úplně jistý. Nedokázal někoho chladnokrevně popravit. Místo toho mladíka omráčil pažbou, svázal ho a hodil do kufru auta.

Zajatec sledoval Tuckera a Utkina vytřeštěnýma očima. Tucker ho vytáhl z vozu a odvedl ke statku. Utkin otevřel přední dveře, které hlasitě zavrzaly v pantech.

Vnitřek budovy vypadal přesně tak, jak si ho Tucker představoval: sukovité prkenné stěny a podlahy, zatlučená okna, nízké stropy a všudypřítomné vrstvy prachu.

Tucker postrčil mladíka dovnitř, usadil ho na podlaze a strhl mu pásku z pusy.

„Můžete překládat?“ zeptal se Utkina.

„Budete ho vyslýchat?“

Tucker přikývl.

Utkin o krok couvl. „Nechci se zúčastnit žádného…“

„Takový výslech nemyslím. Zeptejte se, jak se jmenuje.“

Utkin se podvolil a za chvilku dostal odpověď.

„Jmenuje se Istvan.“

Tucker se vyptal mladíka na sérii neškodných osobních věcí, aby ho trochu ukolébal. Po pěti minutách se mladík uvolnil a výraz zvířete zahnaného do kouta vyprchal.

Tucker kývl na Utkina. „Povězte mu, že ho nechci zabít. Jestli bude spolupracovat, zavolám na místní policii a oznámím jim, kde ho najdou.“

„Ulevilo se mu, ale říká, že ho musíte zbít. Kvůli dojmu. Jinak ho nadřízení…“

„Rozumím. Zeptejte se, z jakého je oddílu.“

„Spetsnaz, jak jste si myslel. Ale on a jeho oddíl byli přeřazeni k ruské vojenské rozvědce.“

„GRU?“

„Správně.“

Stejně jako v Něrčinsku.

„Pod koho jeho oddíl u GRU spadal?“

„Pod generála Charzina. Artura Charzina.“

„A co měli za úkol?“

„Vystopovat Bukolova. Jeho skupina tady měla zastavit naše auto.“

„Podle Charzinova rozkazu.“

„Ano, rozkázal to Charzin.“

To musel být jeden z těch Bukolovových tajemných arzamaských generálů.

„A až by dostali doktora Bukolova do rukou?“ zeptal se Tucker. „Co měli udělat?“

„Odvézt ho zpátky do Moskvy.“

„Proč ho ten generál Charzin chce?“

„To Istvan neví.“

Tucker vytáhl telefon a ukázal zajatci zrnitý snímek z internetové kavárny. „Jak a kdy jste to získali?“

„E-mailem,“ přeložil Utkin. „Včera odpoledne.“

„Jak věděli, kde nás mají zastavit?“

Utkin zavrtěl hlavou. „Jednoduše dostali rozkaz.“

„Věříte mu?“

„Ano, myslím, že ano.“

„Tak si to ověříme.“

Tucker zničehonic vytrhl z kapsy bundy pistoli a přitiskl ji k mladíkově pravé čéšce. „Řekněte mu, že mu nevěřím. Musí mi říct, proč Charzin tolik stojí o Bukolova.“

Utkin přeložil Tuckerův požadavek.

Istvan něco s bílou tváří zablekotal a rozechvěl se po celém těle.

„Prý neví,“ vyhrkl Utkin, vyděšený skoro stejně jako mladík. „Jde prý o nějakou rostlinu. O nějaký objev. O zbraň. Přísahá na život svého syna.“

Tucker dál tiskl hlaveň pistole k mladíkově kolenu.

Utkin zašeptal: „Tuckere, má syna.“

Tucker se snažil zachovat kamenný výraz. „Syny má plno lidí. Bude mi muset dát lepší důvod než tohle. Ať se zamyslí. Nezapomněl na něco?“

„Co třeba?“

„Jde po nás ještě někdo? Někdo kromě GRU?“

Utkin položil mladíkovi několik naléhavých otázek. Nakonec se otočil a vykoktal: „Prý je tu ještě nějaká žena. Pomáhá Charzinovi.“

„Žena?“

„Blondýna. Viděl ji jen jednou. Nezná její jméno, ale domnívá se, že ji Charzin najal jako námezdnou vražedkyni.“

Tucker si vybavil Felici Nilssonovou. O té už věděl. „Pokračujte. Povězte mu, že o ní vím…“

„Prý ji vytáhli z řeky a odvezli do nemocnice.“

Tucker měl pocit, jako kdyby ho někdo udeřil do břicha.

„Viděl ji od té doby?“

„Ne.“

Mohla opravdu přežít?

Vzpomněl si na silný proud a ledovou vodu. Představil si, jak Felice plave nebo je tažena proudem. Možná našla puklinu v ledu a zavolala vysílačkou o pomoc. Jestli ji vojáci našli dostatečně rychle, existovala tu nepatrná šance na přežití.

Tucker odtáhl pistoli od Istvanova kolena a schoval ji zpátky do kapsy. Mladík úlevou vydechl a poklesla mu ramena.

Tucker tady skončil. Když se odvracel, představil si svou prohnanou protivnici, jak po něm znovu jde. Necítil strach, jen jistotu.

Zabil jsem tě už jednou, Felice. Jestli budu muset, udělám to znovu.

19. KAPITOLA

15. března 13.15

Severně od Volgogradu, Rusko

Po návratu k peugeotu Tucker vyjel dál na jih, ale držel se mimo hlavní silnice. Utkinova znalost okolí se hodila – mladík Tuckera navigoval po cestách s vyježděnými kolejemi a stezkách, které nebyly na žádné mapě.

Anja prolomila vyčerpané ticho a dala průchod starosti, která ji zjevně sužovala. „Co jste udělal s tím mladíkem z kufru?“

„Ptáte se mě, jestli jsem ho zabil?“ řekl Tucker.

„Asi ano.“

„Bude v pořádku.“

Podmínečně, dodal v duchu. Nechali Istvana připoutaného k trámu starého stavení a Tucker ho na odchodu jasně varoval: Dnes tě nechám naživu, ale jestli se ještě jednou objevíš na bitevním poli, zabiju tě.

„Prosím, řekněte mi, že jste mu neublížil.“

„Neublížil jsem mu.“

Tucker se na ni podíval do zpětného zrcátka. Její modré oči mu pohled oplácely.

Nakonec se odvrátila. „Věřím vám.“

Podle Utkinových pokynů urazili dalších padesát kilometrů na jih, k zemědělskému družstvu poblíž břehu řeky.

„Vesnice Ščerbatovka,“ oznámil Utkin.

Když to říkáte…

Polovina domků byla buď zabedněných nebo vypadala opuštěně. Na opačném konci osady vedla úzká prašná cesta sérií serpentin dolů k přístavišti.

Všichni vystoupili u zchátralého mola se sloupy nasáklými olejem a podlahou, v níž chybělo mnoho prken.

Utkin mávl na muže, který si hověl v zahradním lehátku na jednom konci mola. Vedle něj se líně pohupovalo plavidlo připomínající zrezivělý hausbót. Šlo však spíš o plovoucí stan – nad plochou palubou byla jednoduše natažena tmavá celta.

Utkin se dal s mužem do řeči a za pár minut se vrátil k autu.

„Odveze nás do Volgogradu. Přijde nás to na pět tisíc rublů plus naftu.“

Cena Tuckerovi nedělala starosti. „Můžeme mu věřit?“

„Příteli, tihle lidé nemají telefony, televize ani rádia. Pokud naši pronásledovatelé nehodlají osobně navštívit každého rybáře mezi Saratovem a Volgogradem, myslím, že jsme v bezpečí. Zdejší obyvatelé kromě toho nemají rádi vládu. Jakoukoliv vládu.“

„Tak dobře.“

„A navíc toho muže dobře znám. Je to přítel mého strýce. Jmenuje se Vadim. Jestli souhlasíte, říká, že můžeme vyplout za soumraku.“

Tucker přikývl. „Uděláme to tak.“

Když přeložili všechna zavazadla pod plachtu na Vadimově člunu, Tucker odjel peugeotem zpátky ke Ščerbatovce. Kilometr a půl za vesnicí podle Utkinova hrubého plánku narazil na hluboký přítok Volhy. Zastavil těsně u vody, zařadil neutrál, vypnul motor a vystoupil.

Kain ho následoval – protáhl se a rozhlédl se po lesích z obou stran cesty.

Tucker hodil klíčky do potoka, přešel za auto a odtlačil ho do vody. Počkal, dokud se celý peugeot zvolna neponořil pod hladinu.

Pak se otočil ke Kainovi.

„Co bys říkal malé procházce?“

20.30

Kapitán Vadim stál na palubě se žhnoucím nedopalkem doutníku sevřeným mezi zadními stoličkami. Statný, životem zocelený muž s týdenním strništěm a o nic delšími vlasy byl o hlavu menší než kdokoliv z Tuckerovy skupiny. Ačkoliv se po západu slunce už ochlazovalo, měl na sobě jenom košili a špinavé džíny.

Ukázal Tuckerovi a ostatním k fošně, která vedla z mola na člun, a zahučel cosi, co Tucker pochopil jako Vítejte na palubě.

Anja pomohla Bukolovovi opatrně přejít provizorní lávku. Jako další po ní vesele přeběhl Kain, následovaný Tuckerem a Utkinem.

Vadim odvázal člun od kotviště, skočil na palubu a vytáhl za sebou lávku. Pak ukázal k budce, kterou se sestupovalo ke kajutám, a rychle něco zadrmolil.

Utkin se zazubil. „Říká, že ubytování první třídy jsou v podpalubí. Vadim má smysl pro humor.“

Jestli se tomu tak dá říkat, pomyslel si Tucker.

„Měla bych odvést otce do kajuty,“ řekla Anja. „Ještě si potřebuje odpočinout.“

Bukolov opravdu vypadal vyčerpaně – stále na něj doléhal otřes mozku. Když ho ale chtěla Anja podepřít, pleskl ji přes ruce.

„Nezlob, tati.“

„Nekomanduj mě! Děláš ze mě invalidu. Já to zvládnu.“

Nakonec jí ale přes veškeré reptání dovolil, aby mu pomohla dolů.

Tucker se ohlédl po Kainovi – ovčák stál s vysoko zdviženým nosem na lodním čelenu a větřil.

Takhle vypadá šťastný pes.

Na západě slunce kleslo za skály. Odpolední čerstvý vítr se utišil a hladina Volhy byla klidná jako zrcadlo. Pod ní však nadále kroužily pomalé hnědé víry.

Spodní proudy Volhy byly nechvalně proslulé svou zrádností.

Utkin si všiml, kam se Tucker dívá. „Hlavně nespadněte. Vadim nemá záchranné kruhy. A neumí plavat.“

„To je dobré vědět.“

Když se všichni nalodili, Vadim se vyšvihl na záďovou palubu a zaujal místo za kormidlem. Naftový motor s rachotem naskočil a z výfuků se vyvalil oblak černého kouře. Kapitán navedl člun do proudu a vyrazili.

„Za jak dlouho budeme ve Volgogradu?“ zeptal se Tucker.

Utkin se ohlédl na Vadima. „Proud je prý rychlejší než normálně, takže zhruba za deset hodin.“

Tucker se připojil ke Kainovi a po dvaceti minutách se na palubu vrátila i Anja.

Přistoupila k Tuckerovi. Ve večerním chladu si přitáhla vlněný kabát těsněji k tělu a mimoděk tak zvýraznila svoje křivky.

„Jak se daří vašemu otci?“ zeptal se Tucker.

„Konečně usnul.“

Sledovali ubíhající břehy. Na čisté obloze se třpytily hvězdy. Vtom se něco otřelo Tuckerovi o ruku. Sklopil oči a zjistil, že mu na hřbetě ruky spočívá Anjin ukazováček.

Všimla si toho, rychle ruku odtáhla a položila si ji do klína. „Promiňte, nechtěla jsem…“

„To nic,“ odpověděl.

Zaslechl za sebou kroky a otočil se – připojil se k nim Utkin a stoupl si k zábradlí.

„Tady jsem vyrůstal,“ řekl mladík a ukázal po proudu ke světlům na západním břehu. „V Kolyškinu.“

Anja se na něj překvapeně ohlédla. „Vaši rodiče byli zemědělci? Vážně?“

„Rybáři.“

„Hm,“ řekla bezvýrazně.

Přesto Tucker v její otázce i odpovědi slyšel – a byl si jistý, že Utkin taky – slabý náznak přezíravosti jakožto ozvěnu Bukolovovy podobné blahosklonnosti boháče vůči chudým. Tyto pocity zjevně Bukolovovi bránily vnímat Utkina jako rovnocenného kolegu. Tucker nevěděl, jestli Anja přemýšlí stejně, ale rodiče často předávají předsudky dětem.

Tucker si vzpomněl na vlastní výchovu. Rodiče mu sice zemřeli příliš mladí, ale část jeho samotářských sklonů patrně pocházela od dědečka, který žil sám na ranči a byl stoický a chladný jako zima v Severní Dakotě. Přesto se dědeček choval k dobytku s překvapivou citlivostí a staral se o něj s neobvyklou jemností. Na Tuckera to hluboce zapůsobilo a vedlo to k řadě rozhovorů o chovu zvířat a odpovědnosti.

Asi je jen přirozené kráčet dál po cestě vyšlapané těmi, kteří po ní šli před námi. I tak…

Po chvíli se Anja vzdálila a zamířila do podpalubí za otcem.

„Omlouvám se,“ zamumlal Tucker.

„Není to vaše chyba,“ odpověděl Utkin tiše.

„Stejně se omlouvám.“

21.22

V podpalubí se Tucker uložil v kajutě, která se zřejmě dala považovat za lodní jídelnu. Byla prostě zařízená a čistá, obložená lakovaným borovicovým dřevem, s několika zelenými koženkovými pohovkami a malým kuchyňským koutem. Vše ozařovala nástěnná světla.

Až na kapitána se sem nakonec přesunuli všichni – nikdo nechtěl být sám. Připojil se k nim dokonce i Bukolov – po krátkém zdřímnutí vypadal líp a vracela se mu jeho stará prchlivost.

Tucker jim rozdal něco malého k jídlu a k pití, včetně proužků sušeného masa pro Kaina. Ovčák seděl u schůdků a spokojeně žvýkal.

Nakonec se Tucker posadil proti Bukolovovi a položil dlaně na jídelní stůl. „Je nejvyšší čas na další rozhovor, doktore.“

„O čem? Nebudete nám znovu vyhrožovat, že ne? To bych si vyprosil.“

„Co víte o generálu Arturu Charzinovi s vazbami na ruskou vojenskou rozvědku?“

„Nic o něm nevím. Měl bych?“

„To on nás pronásleduje. Podle všeho si myslí, že vaše práce souvisí s biologickými zbraněmi. Je o tom vlastně přesvědčený natolik, že nás všechny přikázal zabít – samozřejmě kromě vás.“ Podíval se na Anju. „Říká vám to něco?“

„Musíte se zeptat mého otce.“ Založila si ruce na prsou. „Tohle je jeho objev.“

„Tak začneme s jednoduššími otázkami. Kdo jste?“

„Přece víte, kdo jsem.“

„Vím, za koho se vydáváte, ale taky vím, že ze mě od chvíle, co jsme se potkali, taháte informace. Jste v tom velice dobrá, ale ne dost.“

Ve skutečnosti si touhle poslední věcí nebyl tak jistý, jak předstíral. Anja mu sice kladla mnoho otázek, ale takové vyptávání se dalo stejně snadno vysvětlit nevinnou zvědavostí a starostí o otce.

„Co blázníte?“ odsekla Anja. „Myslela jsem, že se taková podezření vyřídila v Dimitrovgradu.“

„A pak nás přepadli. Takže mi řekněte, co chci vědět – nebo budu v rozhovoru s vaším otcem pokračovat v soukromí. Nebude se mu to líbit.“

Vrhla po Bukolovovi láskyplný, ustaraný pohled. Nakonec zavrtěla hlavou, dotkla se otcova předloktí a sjela svou rukou po jeho. Pevně, majetnicky ji sevřela.

Bukolov nakonec položil svou dlaň na její. „To je v pořádku. Řekni mu to.“

Anjiny oči se zalily slzami. „Nejsem jeho dcera.“

Tucker se musel ovládat, aby na sobě nedal znát, jak to s ním otřáslo. Takovou odpověď nečekal.

„Jmenuji se Anja Malinovová, ale nejsem dcera doktora Bukolova.“

„Proč jste lhali?“ zeptal se Tucker.

Anja zahanbeně sklopila oči. „Navrhla jsem to Abramovi, protože jsem si říkala, že jako jeho dceru mě budete ochotnější vzít s sebou.“

„Musíte pochopit,“ ozval se Bukolov důrazně, „že Anja má pro mou práci klíčový význam. Nemohl jsem riskovat, že ji odmítnete odvézt.“

Není divu, že tuhle část plánu drželi před Harperovou v tajnosti.

„Ale to, co jsem říkal dřív, jsem myslel vážně,“ trval na svém Bukolov. „Anja má opravdu zásadní význam.“

„A co je to za práci? Už mám dost lží. Chci znát odpovědi.“

Bukolov se konečně podvolil. „Asi si zasloužíte vysvětlení. Ale je hodně komplikované. Možná ho nepochopíte.“

„Zkuste to.“

„Dobrá. Co víte o pravěku Země? Konkrétně o životě rostlin, který na naší planetě existoval před, řekněme, sedmi sty milióny lety?“

„Vůbec nic.“

„To je pochopitelné. Mezi vědci řadu desetiletí kolují hypotézy o posledním univerzálním společném předku současných rostlin – v podstatě mluvíme o první mnohobuněčné rostlině na světě, jinými slovy o původu všech rostlin, které se kdy vyskytovaly na Zemi. Jestli takový předek existoval – a já věřím, že ano –, je předkem všech rostlin od rajčat a orchidejí přes pampelišky až po hmyzožravé mucholapky.“

„Použil jste slovo hypotéza, ne teorie,“ řekl Tucker. „Nikdo takového posledního univerzálního předka ještě nenašel?“

„Ano a ne. K tomu se dostanu za chvíli, ale nejdřív si vezměte kmenové buňky. To jsou buňky, které se mohou přeměnit v libovolný typ tkáně lidského těla. Stačí je k tomu správně nastimulovat. Jako kdyby šlo o čistou genetickou tabuli. Manipulací s kmenovými buňkami vědci dokázali vypěstovat na myších zádech lidské ucho. Vytvořili v laboratoři celá játra zdánlivě z ničeho. Myslím, že chápete význam takových pokusů. Kolem výzkumu kmenových buněk se dnes točí miliardy dolarů a bude se rozvíjet dál. Představuje budoucnost medicíny.“

„Pokračujte.“

„Zjednodušeně řečeno věřím, že ten zmiňovaný předek je pro rostliny něčím podobným, čím jsou kmenové buňky u živočichů. A proč je to tak významné? Dám vám příklad. Dejme tomu, že někdo objeví v Brazílii nový druh rostliny, která léčí rakovinu prostaty. Ale daná oblast deštného lesa prakticky zmizela a rostlina je na pokraji vymření. Nebo se příslušná látka dá syntetizovat jen za cenu obrovských nákladů. S univerzálním předkem takové problémy zmizí a vy danou rostlinu vytvoříte znovu jako přes kopírák.“

Bukolov viditelně ožil a rozmáchlým gestem rozhodil ruce. „Nebo, což by bylo ještě lepší, s univerzálním předkem obnovíte celý deštný les. Nebo ho v kombinaci, řekněme, se sójou použijete k proměně holých pustin v ornou půdu. Vidíte ty možnosti?“

Tucker se opřel. „Jestli tomu rozumím správně, dokázal by ten univerzální předek vytvořit jakoukoliv rostlinu, protože na začátku představoval veškerý rostlinný život. Je prázdnou genetickou tabulí podobně jako kmenové buňky.“

„Ano, přesně tak. A podle mě taky dokáže podporovat růst. Není to jen replikátor druhů, ale taky urychlovač růstu.“

Anja přikývla. „Můžeme s ním vypěstovat odolnější rostliny,“ dodala. „Představte si brambory nebo rýži, která by prospívala tam, kde zatím rostou jenom kaktusy.“

„To všechno zní skvěle, ale neříkal jste, že jde o neprokázanou hypotézu?“

„Zatím ano,“ připustil Bukolov; oči se mu přitom leskly. „Ale dlouho to tak nezůstane. Chystám se změnit celý svět.“

20. KAPITOLA

15. března 21.50

Volha, Rusko

Tucker přešel od převratných vědeckých objevů k praktičtějším záležitostem. Třeba proč se je někdo snaží zabít?

„Zpátky ke generálu Charzinovi,“ řekl Tucker.

„Jelikož jsme skončili se lhaním,“ povzdychl Bukolov, „můžu přiznat, že ho znám. Ne osobně, jenom z doslechu. Omlouvám se. Trvá mi dlouho, než začnu někomu důvěřovat. I Anje jsem o univerzálním předkovi řekl až po řadě měsíců.“

„Co o něm víte? Jakou má pověst?“

„Jedním slovem – je to netvor. V osmdesátých letech měl pod palcem vojenské zařízení na vývoj zbraní Arzamas-16 u Kazaně. Když Arzamas-16 zavřeli, tamější archívy se přesunuly na kazaňský Ústav biochemie a biofyziky.“

„A o řadu let později se přestěhovaly do sklepení kazaňského Kremlu,“ doplnila Anja.

„Charzin po celou dobu věřil v univerzálního předka, i když ho vědci tenkrát ještě označovali jinak. On ale viděl jen jeho ničivý potenciál.“

„A ten je jaký?“

„Musíte chápat, že pravěký svět byl mnohem drsnější než dnešní. V takovém prostředí musely být formy života vysoce agresivní, aby přežily. Pokud bychom je vypustili dnes, bez jakékoliv brzdy, věřím – stejně jako Charzin –, že by se nedaly zastavit.“

Tucker začínal chápat, v čem spočívá nebezpečí.

Bukolov pokračoval: „Primární snahou univerzálního předka je zmocňovat se nejbližších rostlinných buněk a měnit je na svoje vlastní, aby se rozmnožil – rychle, jako virus. Mohl by se stát nejvražednějším a nejhouževnatějším invazním druhem na světě.“

Tuckerovi už bylo jasné, jak by se něco takového dalo snadno použít jako zbraň. Zbraň, která po vypuštění zničí celé zemědělství a krajinu protivníka, aniž by padl jediný výstřel.

„Jak jste daleko s výzkumem?“ zeptal se. „Vy a Charzin?“

„V minulosti jsme postupovali po souběžných liniích a snažili jsme se v laboratoři zpětně vytvořit něco na způsob univerzálního předka z dnešních rostlin. Mým cílem bylo zlepšit svět. Charzin chtěl zbraň. Oba jsme ale narazili na dva problémy.“

„Jaké?“

„Zaprvé, ani jeden z nás nedokázal vyrobit životaschopný a stabilní vzorek. Zadruhé, nemohli jsme přijít na to, jak v případě úspěchu takový organizmus ovládat.“

Tucker přikývl. „Z Charzinova pohledu jeho biologická bomba potřebovala vypínač.“

„Bez něj by ji neměl pod kontrolou. Nemohl by ji bezpečně použít. Pokud by ji vypustil bez pojistek, hrozilo by, že se organizmus rozšíří po celém světě a zničí jeden ekosystém po druhém. Nakonec by neohrožovala jen Charzinovy nepřátele, ale taky Rusko.“

„Co se tedy tak najednou změnilo?“ zeptal se Tucker. „Co spustilo tenhle hon na vás? Proč zničehonic musíte opustit Rusko?“

Něco zjevně narušilo letitý pat.

„Myslím, že vím, kde najdu vzorek univerzálního předka… nebo přinejmenším jeho nejbližšího příbuzného.“

Tucker přikývl. „A Charzin se doslechl o vašem objevu. Jde po vás.“

„Nemůžu dovolit, aby se k němu dostal dřív než já. To jistě chápete, že ano?“

Tucker to skutečně chápal. „Ale kde ten vzorek je? Jak jste se o něm dozvěděl?“

„Od Paulose de Klerka. Odpověď jsme měli více než sto let přímo pod nosem.“

Tucker si vzpomněl na Bukolovovo vyprávění o búrském botanikovi a o jeho denících, ceněných v celém akademickém světě.

„Během let se mi dařilo shromažďovat části jeho deníků. Většinou potají. Nebylo to snadné, jelikož de Klerk po sobě zanechal stohy poznámek, rozptýlených nebo pohřbených v nezpracovaných archívech. Pomalu jsem ale dával dohromady nejdůležitější úryvky. Jako ty papíry, které Anja propašovala z Kremlu.“

Tucker si vybavil velkou tašku od Prady, kterou si na útěku tiskla k prsům.

„Psal si deníky desítky let, od chlapeckých let do smrti. Většinou se v nich zabývá každodenními světskými záležitostmi, ale jeden deník z druhé búrské války popisuje ta nejúžasnější a nejděsivější pozorování. Z těch několika nákresů, které jsem vystopoval, a z jeho podrobných poznámek jsem dospěl k závěru, že objevil buď přímo živoucího univerzálního předka, nebo přinejmenším organizmus, který se chová jako on.“

„Proč si to myslíte?“

„Nemyslím si to jenom já. Na jedné stránce, kterou jsem našel v amsterdamském muzeu, popisuje svůj objev jako die oorsprong van die lewe. To v afrikánštině znamená původ života.“

„Co se s tím vzorkem stalo? Kde ho objevil?“

„V nějaké transvaalské jeskyni, kam se stáhl jeho búrský oddíl. Oblehly je britské síly a de Klerk během obležení objevil univerzálního předka. Jako botanika a lékaře ho to pochopitelně zaujalo. Nevím přesně, co se v té jeskyni odehrálo. Je to, jako kdyby člověk četl román s polovinou chybějících stránek. Ale de Klerk naznačuje, že jejich jednotku postihlo nějaké hrozné neštěstí.“

„Co se s ním stalo?“

„Bohužel v té jeskyni zemřel – zahynul ke konci obležení. Britské jednotky nakonec vrátily de Klerkův majetek včetně deníků jeho vdově. Víc nevíme. Pořád ale studuji dokumenty, které našla Anja. Snad se podaří vyplnit aspoň nějaká bílá místa.“

„Existuje náznak, že de Klerk chápal, na co narazil?“

„Ne zcela,“ odpověděla Anja. „Ale v listinách, které jsem shromažďovala, když jste pro mě přišel do Kremlu, konečně pojmenoval svůj objev: Die Apokalips Saad.“

„Sémě Apokalypsy,“ přeložil Bukolov. „Ať objevil cokoliv, vyděsilo ho to, ale zároveň zaujalo. Což vysvětluje ten popis cesty.“

„Jaký popis cesty?“

„K té jeskyni. Je zašifrovaný v jeho deníku. De Klerk možná doufal, že obležení přežije a bude se tam moct vrátit, aby pokračoval ve výzkumech. To se bohužel nestalo.“

„A vy ten popis máte?“

„Ano.“

„Kde?“

Bukolov si poklepal na spánek. „Tady. Originál jsem spálil.“

Tucker na něj zůstal zírat.

Není divu, že po vás všichni jdou.

22.18

Po tomhle rozhovoru se Tucker potřeboval nadýchat čerstvého vzduchu, aby si pročistil hlavu.

Vystoupal s Kainem na palubu a zamával Vadimovi, který se žhnoucím doutníkem v ústech nadále obsluhoval kormidlo. Vadim odpověděl na Tuckerův pozdrav zasalutováním.

Tucker se posadil na přídi, poslouchal, jak o trup lodě šplouchají vlnky, a toužebně hleděl na jiskřičky světel domovů a statků, kde plynul každodenní život. Uvažoval, jestli nemá zavolat Ruth Harperové, ale po všem, co se odehrálo, byl ostražitý. Jeho satelitní telefon byl údajně bezpečný, ale dala se vůbec nějaká komunikační linka považovat za skutečně bezpečnou? Rozhodl se, že s telefonátem raději počká do Volgogradu.

Za zády se mu ozvaly kroky. Kain se v první chvíli pohnul, ale zase se uklidnil.

„Smím si přisednout?“ zeptala se Anja.

Tucker kývl k palubě vedle sebe. Anja se posadila a o pár centimetrů se odsunula. „Omlouvám se, že jsem vám lhala,“ řekla.

„To už je pryč,“ odpověděl Tucker.

Anja se nervózně zasmála.

„To rád slyším,“ dodal Tucker.

„Co? Můj smích? Abyste věděl, já se směju pořád. Jenom jste mě nezastihl v nejlepší době.“ Zaváhala. „A obávám se, že všechno ještě zhorším.“

Podíval se na ni. „Jak to?“

„Slibujete, že mě nezastřelíte ani nehodíte přes palubu?“

„To vám slíbit nemůžu. Ale ven s tím, Anjo. Na jeden den už jsem měl překvapení dost.“

„Jsem u SVR,“ řekla.

Tucker pomalu vydechl a snažil se vstřebat tuto novou informaci.

„To je zkratka…“

„Já vím, čeho je to zkratka.“

Služba Vněšnej razvědki. Ruská zahraniční zpravodajská služba, obdoba CIA.

„Agentka, nebo úřednice?“ zeptal se.

„Agentka. Už šest let. Ale mám diplom z biochemie, ten je pravý. Proto poslali mě.“

„Poslali vás, abyste se sblížila s Bukolovem.“

„Ano.“

„A jste hezká,“ dodal Tucker. „Dokonalá návnada pro staršího, ovdovělého profesora.“

„Tak to nikdy nebylo,“ ohradila se Anja. „Řekli mi, abych ho v případě nutnosti svedla, ale… nedokázala jsem to. Kromě toho to nebylo potřeba. Doktor Bukolov je oddaný své práci. Můj zájem a pomoc stačily, abych si získala jeho důvěru.“

Tucker se jí rozhodl věřit. „Po čem zpravodajská služba šla? Po tom univerzálním předkovi?“

„To přesně ne. Věděli, že Abram pracuje na něčem důležitém a že je blízko průlomu. A vzhledem k tomu, kdo to je, chtěli vědět o jeho práci víc.“

„Teď to vědí,“ řekl Tucker. „Kdy přijdou? Kde nás přepadnou?“

„To je právě ono. Oni nepřijdou. Vodila jsem je za nos. Věřte mi nebo ne, ale doktor Bukolov si mě získal na svoji stranu. Když jsem zjistila, čeho se snaží dosáhnout, rozmyslela jsem si to. V hloubi duše jsem vědec. A on opravdu chce využít svůj objev k dobru. Před pár měsíci jsem se rozhodla, že nadřízeným nepředám něco tak důležitého, a od té doby jim posílám nepravdivé informace.“

„Ví o tom Bukolov?“

„Ne. Nepotřebuje se rozptylovat něčím takovým. V první řadě musí dokončit svoji práci.“

„Co víte o Charzinovi?“

„O jeho účasti jsem teď slyšela poprvé, ale znám jeho pověst. Je bezohledný, z hodně staré školy a obklopuje se stejně smýšlejícími ideology. Samými zastánci tvrdé sovětské linie.“

„A co vaši nadřízení? Spojila jste se s nimi od chvíle, co jsem vás dostal z Kremlu?“

„Ne. Zabavil jste nám telefony.“

„A v Dimitrovgradu…, když jste zmizela?“

„Šla jsem pro čaj,“ odpověděla Anja. „Opravdu. Nic jiného. Přísahám, že jsem s nikým nekomunikovala.“

„Proč bych vám měl věřit? Cokoliv z toho?“

„Nemůžu vám nabídnout konkrétní důkaz. Ale položte si následující otázku: Jestli jsem pořád v kontaktu s SVR a pracuju pro ně, proč nejsou tady?“

Tucker musel uznat, že to je dobrý argument.

„Ve skutečnosti se jmenuji Anja Averinová. Vaši nadřízení mohou potvrdit moje slova. Až dorazíme do Volgogradu, předejte mě svým lidem. Ať mě vyslechnou. Řekla jsem vám pravdu!“ Do Anjina hlasu se přimísil prosebný, ale zároveň rozhodný tón. „Polohu de Klerkovy jeskyně zná jenom Abram. Nikdy mi ji neprozradil. Zeptejte se ho. Jakmile ho dostanete ze země a pod ochranu Spojených států, univerzální předek bude v bezpečí přede všemi – SVR i generálem Charzinem.“

Tucker se zahleděl přes hladinu řeky na malé statky podél břehu. Tam nikdo nemusel řešit takové spletitosti. Jak mohli špioni žít a zůstat příčetní?

„Co budete dělat?“ zeptala se Anja.

„Prozatím neprozradím vaše tajemství Bukolovovi, ale jenom dokud nedorazíme na hranici.“

Na znamení díků kývla. Tucker na vteřinu zvažoval, jestli by ji stejně neměl hodit přes palubu, ale pak toto nutkání potlačil.

Po jejím odchodu si vzal spací pytel a deku a našel si volný koutek na příďové nástavbě. Kain se stulil na deku a usnul. Tucker se pokusil udělat totéž, ale nepodařilo se mu to.

Díval se na ubíhající břehy řeky a sledoval stoupající měsíc. Kainovi se něco zdálo – tiše kníkal a cukal zadníma nohama.

Tucker se snažil představit si jejich cíl.

Volgograd.

Znal slavné dějiny města, když se ještě jmenovalo Stalingrad. Během druhé světové války u něj proběhla obrovská bitva mezi německým wehrmachtem a sovětskou Rudou armádou. Bitva trvala pět měsíců a nechala po sobě zničené město a dva milióny mrtvých nebo raněných.

A tam hodlám najít spásu?

Nebylo divu, že nemůže spát.

21. KAPITOLA

16. března 6.05

Volha, Rusko

Dvě hodiny před úsvitem dosud zahalovala řeku tma, ve které se místy převalovaly chuchvalce mlhy, ale vepředu na obzoru planula matná záře – to se blížili k Volgogradu. Pomalu se vynořovala světla města, šířila se podél obou břehů a rozlévala se i do okolních stepí.

Tucker se podíval na hodinky, vytáhl satelitní telefon a zavolal do Sigmy. Jakmile se spojil s Harperovou, řekl jí o nejnovějším vývoji včetně Anjina přiznání ze včerejšího večera.

„Podívám se na ni,“ slíbila Harperová.

„Zhruba za hodinu bychom měli dorazit do centra. Co tam na nás bude čekat?“

Harperová zaváhala. „Snažte se k tomu přistupovat s otevřenou myslí.“

„Kdykoliv někdo tohle řekne, znervózním.“

„Co víte o ekoturismu?“

„Skoro nic.“

„Tahle oblast Ruska se stala něčím na způsob jeho mekky – zvlášť Volha. Prý v ní žijí druhy rostlin a živočichů, které nenajdete skoro nikde jinde, a ve Volgogradu se rozvinulo výnosné podnikání – ekoturistické plavby ponorkou.“

„To myslíte vážně? Rusové mi zrovna nepřipadají jako zapálení ochránci přírody.“

„Přesto takové služby nabízí jedenáct firem a celkem disponují flotilou zhruba čtyřiceti elektrických miniponorek. Do každé se vejde šest pasažérů plus pilot a potápějí se do hloubky deseti metrů. Kromě kontrol bezpečnosti jednou měsíčně jim vláda v zásadě dává pokoj. Ponorky si vyplouvají, jak se jim zlíbí.“

„To zní dobře.“

Tucker dokázal uhodnout zbytek. Sigma zřejmě našla firmu, které momentálně scházela hotovost a která byla ochotná vzít soukromou skupinu na trochu delší výlet.

Jakmile mu Harperová sdělila podrobnosti, Tucker zavěsil a přešel na záď, aby si promluvil s Vadimem.

„Rozumíte anglicky?“ zeptal se ho Tucker.

„Ano. Trochu. Když mluvit pomalu.“

Tucker mu vysvětlil, co potřebuje – do značné míry s pomocí pantomimy. Možná měl probudit Utkina, aby mu pomohl s překladem.

Vadim se ale nakonec zazubil a přikývl. „Aha! Průplav Volha-Don. Ano, já znát. Najít loď, se kterou vy setkat. Tři hodiny, da?“

„Da.“

„My stihnout. Žádný strach. Vy a pes teď jít.“

Zdálo se, že Tucker byl propuštěn. Sešel do podpalubí, kde už byli všichni vzhůru a jedli prostou snídani, jež se skládala z čaje, černého chleba a tvrdého sýra.

Bukolov se zeptal: „Takže jaký je plán, Tuckere? Jak mě dostanete ze země?“

„Všechno je zařízené.“ Zatím se nezmiňoval o nezvyklém způsobu dopravy – nebál se, že informace uniknou k nesprávným uším, ale chtěl se jednoduše vyhnout vzpouře. Místo toho v sobě zmobilizoval tolik jistoty, kolik jen dokázal, a řekl: „Už jsme skoro doma.“

8.13

O hodinu a půl později Vadim zavolal z paluby: „Jsme na místě.“

Tucker odvedl ostatní nahoru. Okolní svět zmizel, pohlcený hustou mlhou. Na východě visel na zataženém nebi matný kotouč slunce. Z mlhy řinčely bóje a troubily lodní sirény. Míjely je temné stíny lodí plujících po proudu i proti proudu Volhy.

Vadim zakotvil nedaleko od břehu a nechal motor běžet.

„Ta mlha je docela strašidelná,“ poznamenala Anja.

„Ale pro nás výhodná, ne?“ ujistil se Bukolov.

Tucker přikývl.

Vadim se vrátil ke kormidlu a řekl něco Utkinovi.

„Říká, že vaši přátelé mají zpoždění.“

Tucker se podíval na hodinky. „Ne velké. Oni dorazí.“

Mlčky stáli v mlze a čekali.

Vtom se k nim přiblížilo zlostné hučení motoru a o chvilku později se na levoboku z mlhy vynořila ostrá příď rychlého motorového člunu. Člun přirazil k jejich plavidlu a za zábradlí se zachytil železný hák s okem.

Tucker s rukou na pistoli v kapse přešel k boku a opatrně vyhlédl přes zábradlí.

Z člunu se na něj usmál holohlavý muž s kulatým obličejem a dvěma zlatými řezáky a podal mu papír s devítimístným číselným a písmenným kódem. Tucker ho pečlivě zkontroloval a podal muži vlastní papír s podobným kódem. Cizinec si ho prostudoval a nakonec přikývl.

Jednalo se o způsob, domluvený Harperovou, jak si ověřit, že k sobě patří.

„Vy jste Tucker?“ zeptal se muž.

„Ano. A vy musíte být Miša.“

Muž na něj opět vycenil zlaté zuby, ustoupil a mávl rukou ke svému člunu. „Děkuji, že jste si vybrali firmu Wild Volga Tours.“

Tucker zavolal ostatní, zaplatil Vadimovi a všichni si přestoupili na druhé plavidlo.

Když Tucker spouštěl do člunu Kaina, Miša si psa s notnou dávkou nedůvěry prohlédl.

„To je vlk?“

„Někdy si to o sobě myslí. Ale je dobře vycvičený.“

A o to nebezpečnější, dodal Tucker v duchu.

Zdálo se, že jeho slova Mišu uklidnila. „Tak vyrazíme.“

Vypluli do mlhy – zdálo se, že se pohybují mnohem rychleji, než bylo za takové viditelnosti moudré, proplétali se říčním provozem a dokonce i Tucker se přistihl, jak pevně svírá jedno z madel na člunu.

Konečně hučení motoru zesláblo. Člun zpomalil a Miša s ním zamířil ke břehu. Za pár vteřin se z mlhy vynořilo molo, člun měkce přistál u nárazníků z pneumatik, z mlhy vystoupili další muži a přivázali je k pilíři.

„Jdeme,“ řekl Miša a vyskočil na molo.

Všichni vyrazili za svým průvodcem po dřevěném chodníku kolem močálovitého břehu. Na konci chodníku stála vojenská plechová ubikace s bledě žlutými stěnami a nýtovanou střechou, na které pruhy rzi vytvářely abstraktní obraz.

Všichni vešli dovnitř. Vlevo spočívaly na lešení dvě červenomodré miniaturní ponorky, které právě procházely údržbou. Obě byly dlouhé deset metrů a široké něco přes dva metry, s okénky ve stěnách a jedním dokonce i ve dně. Uprostřed se z nich zvedala věž dosahující výšky pasu, se vstupním poklopem zajištěným ručně ovládaným kolem. Pod věží vyčnívaly z boků plavidel dvě pohyblivé plochy používané k řízení. Na přídi byla baňatá vyboulenina, kde podle Tuckerova odhadu seděl pilot.

Tucker se ohlédl na ostatní, kteří zírali s otevřenými ústy na ponorku, a řekl: „Vaše limuzíny.“

Nikdo nepromluvil.

„Pěkné, že?“ zeptal se Miša vesele.

„Určitě žertujete,“ vydechl Utkin. „Takhle opustíme Volgograd?“

A to se ozval nejpoddajnější člen skupiny.

Bukolov a Anja úplně oněměli.

„Jsou tak maličké…,“ dodal Utkin.

„Ale pohodlné a dobře vybavené,“ odpověděl Miša. „A spolehlivé. Chvíli to potrvá, než se dostaneme do cíle, ale dopravíme vás tam. Zatím jsme měli jenom tři nehody.“

Anja konečně našla ztracený hlas. „Nehody? Jaké nehody?“

„Žádná zranění ani úmrtí. Jenom nám došla elektřina.“ Miša pokrčil rameny. „Vyzvedli nás jeřábem, než nás pohřbilo bahno Volhy.“

Anja se otočila s prosebným výrazem na Tuckera. „Tohle je váš plán? Já ne…“

Hlasem rozumu se kupodivu stal Bukolov, který přistoupil k Anje a objal ji paží kolem ramen. „Určitě je to naprosto bezpečné, Anjo.“

Anja nevypadala, že by ji to přesvědčilo.

Miša odvedl Tuckera do postranní kanceláře, zatímco ostatní zůstali u ponorek a dál si je prohlíželi. Jakmile se za nimi zavřely dveře kanceláře, Mišův přátelský úsměv se vytratil. „To, co od nás žádáte, je velice obtížné. Víte, jak daleko je Kaspické moře?“

„Čtyři sta kilometrů,“ odpověděl Tucker. „Když vezmeme v úvahu rychlost vašich ponorek, průměrnou dobu dobíjení baterií a proud Volhy, měli bychom k němu doplout za osmnáct až dvacet čtyři hodin.“

„Aha,“ zabručel Miša. „Jste dobře informovaný.“

„A vy jste zase dobře placený.“

Než Miša stačil odpovědět, Tucker dodal: „Chápu riziko, jaké podstupujete, a jsem za to vděčný. Proto jsem ochotný nabídnout vám příplatek: deset tisíc rublů, pokud nás tam dovezete v pořádku. Pod jednou podmínkou.“

„Poslouchám.“

„Odvezete nás tam osobně vy. Berte, nebo nechte být.“

Chtěl, aby majitel Wild Volga Tours nebyl na úspěchu jejich plavby zainteresován jen finančně, ale aby nasadil i vlastní kůži.

Miša se upřeně zadíval na Tuckera a po chvilce mu podal ruku. „Domluveno. Vyrazíme za hodinu.“

22. KAPITOLA

16. března 9.34

Volha, Rusko

Miša je všechny odvedl zpátky přes močál k motorovému člunu. Jakmile nastoupili a odrazili od břehu, zamířili po proudu k místu, kde se zákazníci cestovní kanceláře naloďovali do ponorek. Slunci se ještě nepodařilo rozehnat hustou ranní mlhu.

„Co je to za pach?“ zeptal se Utkin po několika minutách.

Tucker to cítil taky – ve vzduchu visel těžký sirný zápach.

„Rafinérie Lukoilu,“ odpověděl Miša a ukázal doleva. „Podél řeky je hodně zpracovatelských podniků.“

„Takhle blízko u Volhy?“ podivil se Bukolov. „Připadá mi, že si tím koledují o malér.“

Miša pokrčil rameny. „Nabízejí hodně pracovních míst. Nikdo si nestěžuje.“

Motorový člun pomalu dokormidloval ke břehu a proplouval bludištěm písčitých naplavenin k ústí jakéhosi přítoku. V úzké zátočině lemované stromy přivázali člun u dřevěného mola. Na druhém konci mola se na vlnách pohupovala jedna z Mišových miniponorek a otírala se o nárazníky z pneumatik.

„Olga,“ představil ji Miša. „Pojmenovaná po mé babičce. Báječná žena, ale hodně tlustá. Taky se houpá na hladině, ale nikdy se nepotopí.“

Odvedl je k Olze. Z věže ponorky vylezl údržbář v modrých montérkách, sestoupil po postranním žebříku a potřásl Mišovi rukou. Oba muži si vyměnili pár slov.

Miša poklepal muže po zádech a obrátil se k Tuckerově skupině. „Všechno je zkontrolováno, naloženo a připraveno k vyplutí. Kdo půjde první?“

„Já.“ Anja stiskla rty a vykročila.

Tucker k ní pocítil záchvěv sympatií a úcty. Ačkoliv se zjevně bála, rozhodla se čelit svému strachu.

Beze slova vyšplhala po žebříku, přehodila nohy přes okraj poklopu a zmizela ve věži. Po ní následoval Utkin a Bukolov, který si tiše mumlal: „Fascinující… Nikdy bych nevěřil…“

Když došla řada na Kaina, Tucker dvakrát klepl na příčku žebříku. Ovčák nemotorně, ale rychle vylezl nahoru a protáhl se otevřeným poklopem.

„Pěkné,“ poznamenal Miša. „Je šikovný.“

Ani netušíte jak.

Tucker se nalodil za Kainem a jako poslední je následoval Miša, který za sebou zavřel poklop, přitáhl ho ke gumovým těsněním a zatočil kolem, dokud dioda pod jícnovým roubením nezablikala zeleně. Pak seskočil a protáhl se ke svému místu.

Nitro ponorky nepůsobilo tak stísněným dojmem, jak Tucker očekával. Přepážky, podlaha i strop byly natřené uklidňující smetanovou barvou, stejně jako kabely a trubky probíhající kolem. Středem ponorky se táhly prostorné lavice se světle modrým polstrováním, dost dlouhé, aby si na ně v případě nutnosti všichni lehli.

Tucker se naklonil k jednomu z okének – slunce začínalo konečně trhat mlhu a objevovaly se kousky modrého nebe. Okno občas olízla vlna zelené vody ve stejném rytmu, v jakém se pohupovalo plavidlo. Tucker se narovnal a zhluboka se nadechl – ve vzduchu cítil jemnou kovovou příchuť.

„Jestli budete mít hlad,“ zavolal Miša z kokpitu, „vzadu je jídlo a pití.“

Tucker se ohlédl k dvojdvéřové skříňce na zádi.

„Taky tam najdete aspirin, prášky proti mořské nemoci a tak podobně. Každé čtyři hodiny zastavujeme, abyste si mohli odskočit. Nějaké otázky?“

„Jak hluboko se potopíme?“ zeptal se Bukolov s obličejem přilepeným k okénku. Vypadal jako chlapec, který se chystá vyrazit na dobrodružnou výpravu.

„Poplujeme v průměrné hloubce čtyř a půl metru. Hlavní kanál Volhy je dvakrát hlubší, takže nám zůstane dost manévrovacího prostoru. Navíc tady mám hydrofon. Uslyším, když se k nám přiblíží nějaká loď. Jakmile se usadíte, můžeme vyrazit.“

Tucker si sedl dopředu a Kain se uvelebil pod ním. Ostatní zaujali místa podél trupu a vyhlíželi z okének. Elektrické motory s tichým zabzučením naskočily, ponorka odrazila od mola, několikrát se zhoupla a trochu se potopila. Voda postupně zaplavila okénka a nitro plavidla zalila měkká zelená záře.

Miša zkušeně naváděl Olgu do hlavního říčního kanálu. Pořád byli jen zpola ponoření.

„Připravte se na úplný ponor,“ zasmál se Miša. „Nebo se jen opřete a užívejte si to.“

Ponorka s tichým zabubláním klesla pod hladinu. Světlo z okének pomalu potemnělo z mátové zeleně do temnějšího smaragdového odstínu. Pod lavicí se rozzářila tlumená halogenová světla, která vrhala dlouhé stíny po zakřivených stěnách.

Po chvíli Miša průvodcovským tónem oznámil: „Jsme v cestovní hloubce. Připravte se na hladkou plavbu.“

Tucker musel uznat, že zatím opravdu vše probíhá bez zádrhelů. Proplouvali vodou tak plynule, že se skoro nedalo určit, zda se vůbec pohybují. Kolem okének se míhala hejna ryb.

Během další hodiny všechny přemohla únava – v posledních dnech spali jen málo a neklidně. Teď postupně usínali, natažení na lavicích s vlněnými přikrývkami a nafukovacím polštářkem.

Tucker vydržel nejdéle, ale po krátkém rozhovoru s Mišou, který ho ujistil, že je všechno v pořádku, se taky natáhl. Jednu ruku nechal spuštěnou a položenou na Kainově boku. Ovčák tiše oddechoval u okénka v podlaze a prohlížel si každou bublinu nebo smítko, které proplulo kolem.

13.00

Tuckera vytrhl ze spánku Mišův hlas, který se ozval z reproduktoru. „Omlouvám se za vyrušení, ale čeká nás první zastávka.“

Všichni se pohnuli a mátožně se rozhlédli.

Tucker se posadil – Kain ležel stulený vedle něj. Ovčák se postavil, protáhl se, seskočil a odběhl ke vchodu do kokpitu.

„Povězte svému kamarádovi, že ho řídit nenechám,“ zavolal Miša dobrosrdečně.

„Jenom se mu líbí výhled,“ odpověděl Tucker.

Bukolov ztuhle došel k Tuckerovi a klesl vedle něj. „Musím říct, že jste na mě udělal dojem.“

„Jak to?“

„Pochyboval jsem, že mi – nám – opravdu pomůžete uniknout z Ruska. Teď vidím, že jsem se mýlil.“

„Ještě nejsme za hranicemi.“

„Věřím, že se to povede,“ řekl Bukolov s úsměvem, pohladil Tuckera po ruce jako hodný dědeček a vrátil se ke svému místu.

Zázraky se dějí.

Tucker vnímal praskání v uších – to se Olga vynořovala k hladině. Okénka prošla proměnou z tmavě zeleného odstínu v oslepující záři slunečních paprsků. O chvíli později zpomalili a s tichým zaskřípáním trupu o písek zastavili.

Miša vyšel z kokpitu, vystoupal po žebříku a otevřel poklop. „Můžete na břeh!“

Všichni ho poslechli.

Mišova zručnost navedla Olgu ke starému dřevěnému molu. Miniaturní zátoku ze všech stran obklopovala vysoká mokřinná tráva. O kousek výš na nízkém svahu zahlédl Tucker koruny stromů.

„Kde jsme?“ zeptal se Utkin a s mžouráním se rozhlížel ve slunečním světle.

„Pár kilometrů severně od Achtubinska. Máme dokonce náskok oproti rozvrhu. Klidně se projděte. Zůstaneme tu třicet minut. Já zatím částečně dobiju baterie slunečníkem.“

Tucker došel s Kainem na břeh, rozhlédl se po bezprostředním okolí a vyslal Kaina na krátký průzkum, aby si ověřil, že jsou sami. Mávl na ostatní, že si můžou protáhnout nohy mimo molo.

„Zůstaňte poblíž,“ nakázal jim. „Jestli někoho uvidíte, třeba i v dálce, vraťte se.“

Tucker sám zamířil zpátky k ponorce. Miša už nad ní roztáhl sluneční deštník a dobíjel baterie.

Při práci se zeptal Tuckera: „Povězte, příteli, jste všichni zločinci? Nikoho nesoudím. Platíte a o víc se nestarám.“

„Ne,“ odpověděl Tucker.

„Tak vás někdo sleduje? Hledá vás?“

„Teď už ne.“

Doufám.

Miša přikývl a usmál se. Na slunci se opět zaleskly jeho zlaté zuby. „Výborně. Jste v dobrých rukou.“

Tucker mu kupodivu věřil.

Anja se vrátila brzy a chystala se znovu nastoupit.

„Kde jsou ostatní?“ zeptal se Tucker.

„Já… vyřídila jsem si, co jsem potřebovala,“ řekla s mírným uzarděním. „Nechala jsem kluky, aby si mohli vyřídit totéž v soukromí.“

Tucker se podíval na Kaina. To nebyl špatný nápad. Do další zastávky zbývaly čtyři hodiny. „Co ty na to, Kaine? Půjdeme se vyvenčit?“

14.38

Zatímco Olga plula dál po proudu Volhy, její pasažéři dřímali, dívali se z okének nebo si četli. Miša je občas tichým hlasem upozornil, že míjejí nějaké význačné místo, které stejně nikdo neviděl: vhodnou lokalitu pro lov jeseterů, ráj pro lovce krabů nebo vesnici, která hrála větší či menší roli v ruských dějinách.

Utkin a Anja listovali vědeckými časopisy. Bukolov studoval svoje poznámky a občas si načmáral nějakou novou myšlenku nebo nápad.

Tucker sám neměl nic na práci, a tak klimbal, dokud se vedle něj najednou neposadil Bukolov a neprobudil ho šťouchancem.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Tuckera.

„O čem?“

Bukolov mu vtiskl do ruky útlý a zjevně starý notes s popraskanou koženou vazbou a zažloutlými, křehkými listy. „To je jeden z pozdějších de Klerkových deníků.“

„Hm. A dál?“

Bukolov si notes zase vzal, zalistoval jím a zamračil se na Tuckera. Nakonec ho otevřel a ukázal na vnitřní stranu vazby. „V posledním de Klerkově deníku chybějí stránky. Vidíte ty řezné stopy u hřbetu?

„Všiml jste si jich až teď?“ zeptal se Tucker.

„Ano, protože na první pohled se zdá, že záznamy jdou krásně po sobě. Nechybí žádná data a všechny věty na sebe navazují. Tady, před první chybějící stránkou, de Klerk vypráví o muži ze své jednotky, který si stěžoval na tajemné bolesti břicha, a za vyříznutými stránkami začíná psát o semenu Apokalypsy – kde ho našel, jaké má vlastnosti a tak dále.“

Tucker afrikánsky neuměl, takže musel věřit Bukolovovi, ale o jedné věci se dokázal přesvědčit sám: v notesu opravdu byly stopy po vyříznutých listech.

„Proč by to dělal?“ uvažoval Tucker.

„Napadá mě jediný důvod,“ odpověděl Bukolov. „Paulos de Klerk se snažil něco utajit. Ale co a před kým?“

19.55

Miša ohlásil další zastávku a navedl Olgu ke břehu. Přistávali dnes už potřetí a blížil se soumrak, takže Miša chtěl ještě jednou dobít baterie, než se snese noc. Zastavili opět u opuštěného rybářského mola – Miša zjevně trasu pečlivě naplánoval a vybral co nejodlehlejší místa.

Jakmile otevřeli poklop, Tucker ucítil nasládlý pach zkažených vajec, doplněný ještě opojnou směsí ropy a spáleného oleje.

„Fuj.“ Anja nakrčila nos. „Já zůstanu uvnitř. Tak moc si odskočit nepotřebuju.“

Tucker potřeboval, stejně jako Kain, a tak vystoupili za Utkinem a Bukolovem.

Zdejší zátočinu obklopovaly mokřady zarostlé hustou trávou a rákosím, ze kterého trčely mrtvé kmeny trpasličích borovic. Močály se klikatilo bludiště dřevěných chodníků probíhajících podél nadzemního potrubí. Na několika křižovatkách vyčnívaly z olejově zbarvené vody ocelové kužely o velikosti aut.

„Omlouvám se za tu ohavnou scenérii,“ zavolal Miša. „Jsme u stanice Lukoilu, myslím, že propanové. Ty kovové nálevky jsou přetlakové ventily. Smutné. Než zdejší pozemky koupil Lukoil, byla tu rybářská vesnice Saraj proslulá vynikajícími jesetery. Už není.“

Prošli se kolem mola, které se větvilo do několika směrů, jež zřejmě všechny mířily do nitra bývalé osady.

„Tuckere, pojďte se na něco podívat!“ zavolal Utkin odněkud zprava.

Tucker vykročil s Kainem po dřevěném chodníku k místu, kde oba muži stáli nad ponořenou částí potrubí, kolem které divoce bublala voda. Tucker vsunul ruku do močálu a přejel dlaní po slizkém povrchu trubky, dokud nenašel to, co hledal: otevřený ventil. Šátral dál a brzy nahmatal krátký řetěz, na němž se houpal přeříznutý visací zámek.

Sabotáž.

„Běžte!“ obrátil se na ostatní. „Zpátky k ponorce!“

„Co se děje?“ zeptal se Utkin. „Co…?“

Tucker ho postrčil k plavidlu. „Odveďte Bukolova na ponorku!“

Aniž by vstával z kleku, vykřikl k molu: „Mišo!“

„Copak?“

„Únik plynu! Okamžitě vyražte!“

Prozatím odsunul otázky, které se mu rojily v hlavě – kdo, jak a kdy –, a tasil zbraň. Rozhlédl se po hladině a všiml si plovoucí borovicové větve silné jako palec. Volnou rukou ji popadl a vrazil ji do ústí otevřeného ventilu jako korek do lahve. Bublání plynu se výrazně zmírnilo.

Nad močálem se rozlehlo zlověstné tepání, zdánlivě ze všech směrů naráz.

Vrtulník.

Tucker vyskočil na nohy a dal se do běhu. Kain se držel vedle něj.

Miša se sluncem v zádech právě mizel ve věži ponorky. Ostatní už byli na palubě. Miša se zarazil, když uviděl, jak Tucker sprintuje.

Tucker na něj mávl rukou. „Hned vyplujte!“

Miša na něj zavolal: „Konzervárna! Šest kilometrů po proudu! Počkám tam!“

Seskočil do ponorky a zaklapl za sebou poklop.

Za Olgou se na opačném břehu řeky těsně nad hladinou objevil vrtulník, přeletěl k nim, prudce zatočil a zastavil se nad močálem. Šlo o civilní stroj, ne vojenský. Zdálo se, že vliv a dosah generála Charzina tak daleko od Moskvy slábl.

Postranní dveře vrtulníku se otevřely a objevila se v nich štíhlá postava s ohnivě rudým, dlouhým válečkem v ruce. Když se postava vyklonila ven, zavlál za ní ve víru od vrtule dlouhý ohon plavých vlasů.

Tuckerovi se sevřel žaludek.

Felice Nilssonová.

Skutečně vstala z mrtvých.

Ze vzdálenosti padesáti metrů pozvedl pistoli a vypálil. Kulka zasáhla trup vrtulníku vedle Feliciny hlavy. Vražedkyně zmizela uvnitř, ale bylo příliš pozdě. Hořící světlice jí jako ve zpomaleném záběru vypadla z prstů a řítila se dolů.

Tucker se odvrátil a sprintem vyrazil pryč, s Kainem v patách.

Kdesi za sebou zaslechl zahučení, o zlomek vteřiny později následované tlumenou explozí. I bez ohlížení věděl, co se stalo. Hustá mokřadní tráva zachytila propan, těžší než vzduch, který unikal z poškozeného potrubí, a vytvořila přízemní polštář plynu.

A světlice ho právě zapálila.

K Tuckerovi se trávou valily oranžovo-modré plameny. Záda mu sežehovalo horko. Doběhli ke křižovatce a zatočili doleva k řece, kde měla být ponorka. Ta už ale zmizela pod vodou.

Plameny je předhonily a zahučely pod chodníkem. Šlehaly už i mezi prkny.

Před sebou měli konec mola.

Tucker se skloněnou hlavou urazil posledních pár kroků ke konci chodníku a skočil. Kain se odrazil ke skoku vedle něj, takže vzduchem proplachtili společně – vzápětí před nimi vybuchla ohnivá stěna.

23. KAPITOLA

16. března 20.18

Volha, Rusko

Tucker na poslední chvíli natáhl ruku a objal Kaina kolem krku. Spolu prosvištěli hradbou z plamenů do řeky. Kain byl sice vycvičený k tomu, aby zvládal nečekaná ponoření, ale instinktivně by se okamžitě vynořil. Jakkoliv to znělo krutě, právě tomu potřeboval Tucker zabránit.

Jakmile přestali klesat, Tucker se zachytil prsty spletence kořenů a přitáhl se i s Kainem k bahnitému dnu. Pes se pod jeho paží chvěl jako napjatá struna, ale nezmítal se a nebojoval.

Tucker zaklonil hlavu a viděl, že se nejhorší požár už přehnal. Vrstva propanu se rychle vyčerpala, ale nadále hořela tráva. Planoucí stébla po okrajích močálu vypadala jako oranžové pochodně na pozadí ztemnělého nebe.

Jeden problém je za námi, další velký před námi.

Nad řekou se stále pohybovala Felice a vrtulník. Tucker věděl, že jeho protivnice je příliš důkladná, než aby předpokládala, že plameny odvedly práci za ni.

Vydal se hlouběji do močálu kolem řeky a proplouval od jedněch kořenů ke druhým. Když už to jeho plíce nemohly vydržet, pustil se a vystoupal k hladině.

Okamžitě uslyšel od mola tepání vrtule.

Felice zůstávala ve střehu jako kroužící dravec.

Tucker i Kain lapali po dechu, zatímco kolem nich praskala a dýmala tráva a na hladině syčely oharky. Tucker se podíval na svého společníka. Ovčák vytřeštěně těkal očima doleva a doprava. Zvířecí instinkty ho pobízely k útěku, ale důvěra v Tuckera a výcvik ho držely na místě.

Tucker ho objal a šeptal mu do ucha: „Jsme v pořádku, jsme v pořádku… klid… vydrž…“

Na konkrétních slovech nezáleželo. Důležitější byl Tuckerův tón a blízkost. Byli spolu. Ovčákovo napětí lehce polevilo.

Požár kolem nich ustupoval s tím, jak dohořívaly suché vršky mokřadních trav. Zátočina se plnila kouřem.

Tucker Kaina pustil a oba zpola plavali, zpola se brodili vodou ještě hlouběji do mokřadu, směrem ke břehu. Ačkoliv je kouř pálil v plicích i očích, Tucker se ho snažil co nejvíc využívat jako clonu, která zakrývala jejich pohyb.

Dospěli na mělčinu, kde hloubka vody nepřesahovala třicet centimetrů. Tráva tu byla o něco zelenější a pořád doutnala. Tuckerovi se v hlavě rozezněly varovné zvonečky. Kouřící tráva jim poskytovala krytí, ale zároveň sloužila jako maják. Hrozilo, že rozhoupají stébla trávy a rozvíří sloupce dýmu.

Toho by si Felice z vrtulníku jistě všimla.

Tucker se pomalu spustil na břicho a zavrtal se hlouběji do bahna. Kaina držel těsně u sebe.

Teď musíme čekat.

Netrvalo to dlouho. Slunce zapadalo a vrtulník začal křižovat nad mokřinami a rozhánět kouř. Nakonec se zastavil nad bažinatou zátokou – Tucker viděl za kouřovým oparem jeho obrys.

A když on vidí vrtulník…

Ani se nehni, přikázal sám sobě. Jsi součást močálu… jsi bahno.

Po době, která Tuckerovi připadala jako hodiny, se vrtulník za houstnoucího šera konečně přesunul dál a tepání vrtulí pomalu sláblo. Přesto se Tucker nehýbal. Se zapadajícím sluncem rychle klesala teplota a do kostí mu pronikal chlad z vody. Pevně stiskl rty.

Musíme čekat…

Podle očekávání se vrtulník o pár minut později vrátil. Felice doufala, že kořist využije příležitost k útěku, ale Tucker se do její pasti nechytil.

Práskla rána z pušky. Tucker sebou trhl. V první vteřině se lekl, že si jich Felice všimla, ale okamžitě mu došlo, že to není pravda.

Felice by neminula.

Snažila se je vyplašit.

Prásk!

Další kulka se zasekla do vody o něco blíž, někde vlevo od nich.

Tucker nepatrně pohnul rukou a položil dlaň na Kainovu packu. Ovčák se napjal, ale pak se zase uvolnil. Když zůstával klidný Tucker, zachová klid i Kain.

Prásk! Prásk!

Zásahy se stále blížily. Naprostá bezmoc doháněla Tuckera k šílenství. Výstřely se ozývaly v nepravidelných intervalech. Tucker zavřel oči a soustředil se na dýchání. Jeho přežití teď záviselo na pouhém štěstí: na náhodném stisknutí spouště, na pohybu pilotovy ruky při řízení vrtulníku, na rozmarech větru.

Prásk!

Tahle střela dopadla vpravo od nich.

Felice je konečně minula.

Tucker se nechtěl radovat předčasně, a tak tajil dech až do dalšího výstřelu, který žbluňkl ještě dál vpravo.

Po mučivých pěti minutách se vrtulník obrátil k odletu a tepání vrtule konečně utichlo.

Tucker zůstal ve studené vodě ještě deset minut pro případ, že se Felice znovu vrátí. To už se mu ruce i nohy chvěly zimou a zuby mu cvakaly. Setmělo se a jasné nebe bylo poseté hvězdami.

Tucker si sedl, překulil se na všechny čtyři, poplácal Kaina po stehně a společně se začali prodírat ke břehu.

Na souši zatočili k jihu. Postupovali podél břehu, kde jim poskytovaly úkryt stromy, a zatáčeli do vnitrozemí, když na břehu žádné nerostly. Tucker se pořád obával návratu vrtulníku.

Cestou taky uvažoval nad tím, co tohle přepadení znamenalo. Jak je Felice našla? Nejpravděpodobnějším podezřelým byl Miša. Měl čas někomu zavolat během jejich krátkého pobytu mimo ponorku na ústředí cestovní kanceláře, nebo vysílačkou během plavby. K té ale měli při zastávkách na dobití baterií přístup i ostatní – Utkin, Anja a dokonce i Bukolov. Kdokoliv mohl použít vysílačku ponorky. Tucker z toho vůbec neměl radost, ale nemohl vyloučit, že mezi jeho společníky je zrádce.

Znovu se ocitl v zrcadlovém bludišti, kde všichni byli podezřelí. V rukávu ale měl poslední eso. Jen on a Ruth Harperová znali koncovku jejich poutě z Ruska. Všichni ostatní věděli jen tolik, že je ponorka má dopravit ke Kaspickému moři.

Jestli je Felice chce znovu přepadnout, bude se muset hodně snažit.

22.37

Tucker si z okraje hájku prohlížel prkennou budovu o rozměrech letištního hangáru, která stála na břehu Volhy za širokou loukou zalitou svitem hvězd. Vzpomněl si na Mišova poslední slova.

Konzervárna! Šest kilometrů po proudu! Počkám tam!

„Co si myslíš?“ zašeptal Kainovi. „Připadá ti to jako konzervárna?“

Pes mu jednoduše oplatil pohled.

Tucker přikývl. „Jo, mně taky.“

Opatrně vykročili mezi stromy k západu, aby se přiblížili k budově na několik set metrů. Narazili na úzký kanál s rozdrolenými betonovými stěnami, který vedl od budovy k řece. V této roční době v něm bylo málo vody. Tucker se spustil na dno a po kusech opadaného betonu a dalších sutin došel jako po nášlapných kamenech až k budově konzervárny.

U obvodové stěny si všiml osamělého zrezivělého jeřábu, který se tyčil nad kanálem. Z jeho ramene viselo lano s hákem jako z obřího rybářského prutu. Vzduch slabě páchl rybinou.

Tucker našel kamenné schody a vystoupal po nich z kanálu. Kousek pod vrcholem se přikrčil a rozhlédl. Kromě skřehotání žab a cvrkotu cikád všude panoval klid. Z Kainova uvolněného postoje bylo zřejmé, že ani bystré psí smysly nezaznamenávají nic jiného.

Tucker zvedl z horního schodu pár oblázků a hodil první z nich proti stěně konzervárny. Kamínek zarachotil o dřevo, ale nikde se nic nepohnulo.

Dorazil sem Miša s ostatními? Nebo už tu byli a zase odpluli?

Tucker hodil další oblázek a potom třetí.

Z nitra budovy se ozvalo zašramocení bot o beton. Kain ho taky zaslechl a viditelně zbystřil. Tucker se připravil na to, že ovčáka vyšle do tmy na průzkum, ale pak zavrzaly dveře a ven se vyklonila osamělá postava.

„Tuckere?“ zavolal Miša.

Tucker neodpověděl.

„Tuckere?“ zopakoval Miša. „Jste to vy?“

Tucker se rozhodl zariskovat: vstal a přistoupil blíž. Kain ho napjatě následoval – vycítil Tuckerovy obavy.

Miša ulehčeně vydechl. „Rád vás vidím, příteli.“

Přes srdečný tón Tucker slyšel v Mišově hlase napětí. Nebylo divu, vzhledem k tomu, že Miša jen tak tak unikl uškvaření zaživa ve vlastní ponorce. Tucker si proto zachovával ostražitost – nebyl si jistý, nakolik může Mišovi důvěřovat.

„Přežil jste,“ řekl Miša a přejel Tuckera očima od hlavy k patě.

„Místy jsem lehce ožehlý, ale jinak v pohodě.“ Tucker nahlédl do budovy. V konzervárně byla tma, ale zdálo se, že je prázdná. „Ostatní čekají u ponorky?“

„Da.“

„Jak je na tom Olga?“

„Je v pořádku. Potopili jsme se ještě před výbuchem.“

„Nestříleli po vás?“

„Ne.“

„Funguje vám vysílačka?“

„Jistě. Moment.“ Zahrozil na Tuckera prstem. „Chápu, na co se ve skutečnosti ptáte, příteli. Uvažujete, jak nás našli, že ano? Myslíte si, že jsem vás možná zradil.“

Tucker pokrčil rameny. „Vy byste snad byl míň podezřívavý?“

„Asi ne.“ Miša se Tuckerovi zadíval upřeně do očí. „Ale já jsem to nebyl. Kdybych věděl, že se někdo pokusí vyhodit moji ponorku do povětří, odmítl bych vaši velkorysou nabídku, abych pilotoval Olgu osobně. Mám řadu zaměstnanců, kteří mi lezou na nervy, například můj líný švagr. Ale přijal jsem vaše peníze a vyplul s vámi. A beru dohody vážně. Plácli jsme si.“

Tucker mu věřil. Z větší části. Ale pravdu ukáže jedině čas.

„Jak vás můžu přesvědčit?“ zeptal se Miša.

„Tím, že mi dokážete, jak jste dobrý herec.“

24. KAPITOLA

16. března 23.13

Volha, Rusko

Miša zakotvil Olgu u zaplaveného ústí kanálu. Nad hladinu vyčnívala jen věž plavidla, maskovaná hromádkou větví, které Miša nařezal z nedalekých stromů.

Tucker s Kainem ho následovali na mělčinu a do ponorky.

„Vy žijete!“ vykřikla Anja, když Tucker slezl po žebříku dovnitř.

Utkin a Bukolov mu horlivě zapumpovali rukou a oba se nadšeně usmívali – jejich úsměvy se zdály být upřímné.

„Jestli jste doslavili,“ zavrčel Miša, „je načase, abychom si promluvili.“

Tucker se k němu otočil. „O čem?“

„Lhali jste mi. Tvrdili jste, že nehrozí nebezpečí a že vás nikdo nepronásleduje. Mám toho dost! Otáčím. Odvezu vás zpátky do Volgogradu a nikomu o tomhle neřeknu, ale cesta je u konce!“

Tucker k němu vykročil. „Měli jsme dohodu.“

„Ta už neplatí.“

Tucker vytrhl z kapsy zbraň a namířil ji Mišovi na hruď.

Anja vykřikla: „Ne, Tuckere!“

„Odvezete nás i zbytek cesty.“

„Zastřelte mě,“ pokrčil Miša rameny. „A zůstanete trčet tady, uprostřed pustiny. Myslíte, že zvládnete řídit Olgu? Myslíte, že znáte Volhu? Zahynete v jejím bahně!“

Oba muži se deset dlouhých vteřin propalovali pohledy, ale pak Tucker spustil ruku s pistolí a uklidil zbraň zpátky do kapsy. „Ten mizera má pravdu.“

„Nemůžeme se vrátit do Volgogradu,“ vyhrkla Anja. „Řekněte mu to, Tuckere!“

„To je šílenství,“ přidal se Bukolov.

„Je to nepříjemné,“ připustil Tucker stroze. „Zavolám si a zařídím jiný způsob přepravy.“ Jeho další výhrůžná slova byla určená Mišovi. „Jestli na nás bude někdo ve Volgogradu čekat, první kulku vpálím do hlavy vám. Je to jasné?“

„Naprosto,“ odtušil Miša a zamířil do kokpitu. „Teď si všichni sedněte, ať můžeme vyrazit.“

Zatímco Miša vyplouval s ponorkou do hlavního říčního kanálu, Tucker odvedl ostatní na záď a tlumeně je oslovil. „Jak jsem říkal, je to nepříjemnost, nic víc.“

Bukolov zasténal. „Nikdy se nedostanu ze země živý. Vezmu si svůj objev do hrobu.“

„Nebojte se. Při příští zastávce se spojím se svými přáteli. Pokuste se trochu vyspat.“ Ohlédl se k Mišovi. „Budu ho dál přesvědčovat, aby si to rozmyslel.“

Jakmile se ostatní sklíčeně a poraženě usadili na lavici, Tucker nahrbeně došel do kokpitu a skrčil se vedle Miši. Byla tu tma, narušovaná jen oranžovou září Mišovy palubní desky. Za okénkem vířila a přelévala se temná voda.

Tucker postavil Kaina dva metry za sebe, aby se nikdo nemohl nepozorovaně přiblížit ke kokpitu.

„Jak jsem si vedl?“ zašeptal Miša.

„Předvedl jste oskarový výkon,“ odpověděl Tucker. „Určitě si nevšimnou, že nemíříme na sever k Volgogradu?“

Miša ukázal k okénku. „Jak by to mohli poznat?“

To byla pravda. Ani Tucker se nedokázal zorientovat.

Tucker se předklonil a vyhlédl ven. „Jak dokážete řídit v takové kalné vodě, zvlášť v noci?“

Miša sáhl do malé přihrádky nad sebou, vytáhl z ní zalaminovaný papír a podal ho Tuckerovi. „Námořní mapa Volhy. Vidíte ty červené čtverečky podél břehu? Tam jsme zatím stavěli. Obvykle ale řídím po paměti. Většinu Volhy mám uloženou tady.“ Poklepal si na spánek. „Podobně jako u ženského těla znám její každou křivku a nedokonalost popaměti. Zhruba kilometr a půl od další zastávky se navíc vynořím natolik, abych přes anténu získal souřadnice GPS.“

„Za jak dlouho podle vás doplujeme do Astrachaně?“ Jejich cíl ležel ve volžské deltě, kterou se řeka vlévala do Kaspického moře.

„Měli bychom tam dorazit zítra odpoledne, ale mám dojem, že byste byl raději, abychom zůstali potopení až do soumraku.“

„Přesně tak.“

„To je tedy odpověď na vaši otázku.“

„Další zastávky podél trasy omezíme na pět minut, ano?“

„Souhlasím. Ale někdy dopoledne budu muset aspoň jednou zastavit na půl hodiny, abych dobil baterie, jinak nám nevystačí energie.“

„Rozumím.“

Tucker chvíli mlčel, nakonec se však znovu ozval: „Dělám to nerad, Mišo, ale potřebuju od vás ještě jednu laskavost. Až do Astrachaně nesmí probíhat žádná komunikace vysílačkou.“

Miša pokrčil rameny – zjevně chápal nezbytnost takového opatření. Sáhl nad sebe, odšrouboval od vysílačky mikrofon a s úsměvem ho podal Tuckerovi.

„Teď budu mít na dvacet čtyři hodin klid od manželčiných stížností.“

17. března 6.04

Ráno nastal čas na další představení.

Pokračovali v plavbě na jih celých sedm hodin, tak dlouho, jak dokázali vydržet, než potřebovali další zastávku. Miša našel odlehlou zátočinu a přirazil ke břehu.

Tucker pokynul všem, ať vystoupí, včetně Miši, který znovu předstíral pobouření.

„Vyřadil jste z činnosti vysílačku. Co myslíte, že tady sám budu dělat?“

„Mohl byste nás tu nechat, takže pohyb.“

„No dobře, dobře…“

Všichni vylezli ven. Nebylo tu sice žádné molo, ale Miša ponorkou částečně najel na mělkou písčinu. Nutnost brodit se vodou v časně ranním chladu si vysloužila bručivé reptání Tuckerových společníků, kteří si hledali mezi keři na břehu soukromí.

Miša zůstal poblíž Tuckera, který hlídkoval u plavidla, a zašeptal mu: „Je někdo z nich dobrý v astronomii?“ Trhl palcem k nebi posetému hvězdami.

To Tuckera nenapadlo. Netušil, jestli je někdo ze skupiny zběhlý v navigaci podle oblohy, ale pravděpodobně na tom nezáleželo.

„Dávejte tady za mě pozor,“ řekl Tucker Mišovi a odvedl Kaina kousek stranou. Jakmile vykonali potřebu, Tucker ještě zavolal na ústředí Sigmy.

Když se ozvala Harperová, Tucker jí přednesl jedinou stručnou prosbu – nechtěl riskovat dlouhý rozhovor. „Potřebuju nenápadnou startovací plochu u Astrachaně. Zavolám později.“

Ukončil spojení, stoupl si a předvedl pantomimu na téma hledání ztraceného signálu, kterou ještě podtrhl tichými kletbami.

Najednou Kain zavrčel.

Tucker se otočil a v keřích tři metry od sebe uviděl stát Utkina, který si právě zapínal kalhoty.

„Problémy s telefonem?“ zeptal se Utkin.

„Něco ruší satelitní spojení.“

Utkin vystoupil ze stínu a přiblížil se k němu. „Měl jsem dojem, že slyším, jak s někým mluvíte.“

„S Kainem. Starý zvyk. Jak se držíte?“

„Jsem unavený. Hodně unavený. Myslím, že nejsem stavěný na dobrodružství.“ Utkin se pokusil povytáhnout koutky úst, ale i jeho úsměv působil vyčerpaně. Takový výraz u něj Tucker ještě neviděl.

Mladík si strčil ruce do kapes bundy a udělal další krok k Tuckerovi.

Kain vstal a stoupl si mezi ně.

Tucker se přistihl, jak prsty svírá pistoli.

Utkin zaznamenal jejich napětí. „Po tom útoku nás všechny podezíráte, že ano?“

„Mám to v popisu práce.“

„Hm…“

„Kdybyste byl na mém místě, koho byste podezříval?“

„Všechny,“ připustil Utkin.

„Včetně vás?“

„Včetně mě.“

„A co Bukolova a Anju? Jsou to vaši přátelé, ne?“

Utkin sklopil oči k zemi a kopl do kamínku. „Kdysi jsem si to možná myslel. Teď už ne. Byl jsem naivní, nebo jsem si prostě jenom přál, aby to byla pravda. Jak jsem mohl očekávat, že budou považovat syna chudého rybáře za sobě rovného?“

Odvrátil se a odešel.

Tucker za ním zůstal zírat.

Co se to sakra právě odehrálo?

10.46

Dopolední slunce ozařovalo odlehlou mělkou zátočinu, kde Miša zakotvil, aby mohl dobít baterie.

Zatímco solární deštník zachycoval sluneční energii, Tucker stál se svou skupinkou na břehu. „Máme třicet minut,“ řekl. „Využijte je, jak dokážete nejlíp. Brzy budeme ve Volgogradu a měli bychom se připravit na cokoliv.“

Ostatní vyrazili k hájku holých vrb. Na větvích posedávalo hejno vran, které hlasitě protestovaly proti rušení klidu.

Tucker přiklekl ke Kainovi a zašeptal: „PRŮZKUM, NAHÁNĚJ, VARUJ.“

Po celou dobu vylodění bude ovčák nenápadně obcházet okolí a hlídat, aby se žádná z jeho oveček nezatoulala příliš daleko nebo aby se naopak příliš nepřiblížila. Pokud by nastal nějaký problém, Kain by varovně štěkl.

Tucker se uspokojeně vrátil na palubu Olgy a zahájil zevrubnou prohlídku věcí svých společníků. Ještě před příjezdem do Astrachaně se musel přesvědčit, že nikdo z nich nadále neprozrazuje jejich polohu.

Prohrabal se taškami, zatřásl oblečením, zalistoval notesy – nic nevynechal. Zkušeně přejel prsty po švech kalhot a košil a dokonce i po podrážkách bot. Nezastavil se ani před osobními věcmi. Prolistoval například Anjin erotický historický román, nahlédl do Utkinových karetních krabiček – jedna byla prázdná, v druhé našel balíček odřených karet. Prohmatal i Bukolovův váček s tabákem. Cítil se trochu provinile, jako kdyby vnikal do tajných neřestí svých společníků.

Nic však neobjevil.

Pak se protáhl do kokpitu, prohlédl si přístrojovou desku a přejel dlaní po konzoli. Nepřipadalo mu na ní nic nenormálního.

Byl s rozumem v koncích.

Zbývala jediná možnost. Někdo musel prozradit jejich polohu vysílačkou a domluvit poslední přepadení. Jak jinak by se o nich Felice dozvěděla? Tucker byl rád, že požádal Mišu, aby ještě před vyplutím do Astrachaně vyřadil vysílačku z provozu. Bez ní by jejich další cesta měla zůstat protivníkům utajená.

Podíval se na hodinky – věděl, že mu dochází čas, a tak ukončil prohlídku, vystoupal z věže a vrátil se na břeh. Zahvízdal – čímž si vysloužil další protesty posedávajících vran – a zamával na všechny, ať se vrátí. Bukolov s Anjou a Utkinem nastoupili, Miša začal skládat solární panel a Tucker pomohl Kainovi dovnitř.

Nakonec ještě seskočil k Mišovi.

„Dejte mi minutku,“ řekl, poodešel pár metrů od ponorky, vytáhl telefon a zavolal do Sigmy.

Okamžitě se ozvala Harperová. „To byl pořádně tajemný vzkaz,“ řekla. „Dost mě znepokojil.“

„Tápu ve tmě, jestli chápete, jak to myslím.“

„Zažila jsem něco podobného. Předpokládám, že nechcete vyrazit rovnou k místu setkání, jak jsme původně plánovali?“

Tucker ji informoval o útoku vrtulníku. „Nemůžu za to dát ruku do ohně, ale mám dojem, že Felice nechala tu ponorku odplout. Soustředila se výhradně na mě a Kaina.“

„Bez vás ostatní snadno vyřídí. Navíc chtějí získat Bukolova. Nehodlají riskovat jeho smrt.“

„Vyřadil jsem vysílačku ponorky, takže by měl být klid, ale nechci se na to spoléhat. Radši vystoupíme, jakmile budeme mít Astrachaň na dohled.“

„Souhlasím. Našla jsem letiště, které vyhovuje našim potřebám.“ Předala mu souřadnice. „Patří charterové rybářské firmě. Pravidelně létají s klienty na jih do volžské delty. S menším příplatkem vás pilot odveze jinam.“

„Kam konkrétně?“

„Na ostrov těsně mimo ruské teritoriální vody – za tím, co se v Kaspickém moři bere jako námořní hranice.“

„Co ti lidé, kteří se s námi setkají?“

„Jsou spolehliví. Sama jsem s nimi pracovala v terénu. Jakmile se s nimi sejdete, máte po starostech.“

„To říká žena, která popsala tuhle operaci jako obyčejný doprovod.“

25. KAPITOLA

17. března 15.33

Astrachaň, Rusko

Jak Miša slíbil, dopluli k předměstí Astrachaně už odpoledne. Oznámil to šeptem Tuckerovi, který se za ním vmáčkl do kokpitu, když byla ponorka stále pod vodou. Společně si prohlédli námořní mapu.

Tucker zkontroloval souřadnice a poklepal na místo, kde se hlavní kanál Volhy větvil.

„Tady mám zastavit?“ zeptal se Miša.

„Zatočit,“ opravil ho Tucker. „Po pěti kilometrech mě zase zavolejte.“

O čtyřicet minut později se Tucker vrátil do kokpitu a ukázal na místo kilometr a půl dál na západ.

„Jste opatrný,“ poznamenal Miša. „Vidím tam malou zátoku. To je náš cíl?“

„Ne. Řekněte mi, až tam budeme.“

Po dvaceti minutách ho Miša opět zavolal.

Tucker s úsměvem zabodl prst do zátočiny, o které se Miša předtím zmínil. „To je náš cíl.“

„Ale říkal jste… ach, už chápu. Jste hodně nedůvěřivý.“

„Za to můžou poslední události. Neberte to osobně. Kolik zbývá času do tmy?“

„Do úplného setmění dvě hodiny. Vpluji pod stromy, které rostou na břehu. Měly by nás během čekání maskovat ještě víc.“

Byly to nejdelší dvě hodiny jeho života. Ostatní se ho snažili vyptávat a on je jen vyhýbavě uklidňoval a nechával je ve víře, že ponorka stojí někde blízko Volgogradu.

Nakonec všem pokynul, aby si vzali věci a vystoupili. Pod Tuckerovým vedením se shromáždili u křovisek na břehu zátočiny.

Na nebi visely nízké mraky, za kterými vyhlížel matný kotouč ubývajícího měsíce. Až na bzukot hmyzu a občasné zakvákání žáby bylo všude ticho.

Na opačném břehu zátoky, pár set metrů od nich, stály u vody tři chaty. Za dveřmi jedné z nich plálo osamělé světlo a u mola se pohupovaly tři malé hydroplány.

Jejich další dopravní prostředek.

„Tohle není Volgograd,“ zašeptal Utkin zamračeně. „Je tu moc čistý vzduch.“

Tucker si ho nevšímal a přešel k ponorce, aby si potřásl rukou s Mišou.

„Tady se rozloučíme,“ řekl Miša. Pustil Tuckerovu ruku, ale dál držel otevřenou dlaň.

Tucker pochopil, s úsměvem vytáhl z kapsy ruličku rublů a odpočítal částku, na které se s Mišou dohodli. Nakonec přidal ještě deset tisíc navíc. „Rizikový příplatek.“

„Já věděl, že mi nejste sympatický bez důvodu, příteli.“

„Svedete se vrátit do Volgogradu bez problémů?“

„Ano, myslím, že ano. A doufám, že vy budete mít cestou štěstí – ať už míříte kamkoliv.“

„V to také doufám.“

„Vzhledem k tomu příplatku tady počkám, dokud neodjedete. Čistě pro případ, že byste mě ještě potřebovali.“

„Děkuji, Mišo. Jestli se už neuvidíme, šťastnou plavbu.“

S Tuckerem v čele a Kainem naopak vzadu zamířili kolem zátočiny. Drželi se pod stromy a vyššími keři.

U chatek Tucker zastavil, přiklekl ke Kainovi a ukázal dopředu. „PROZKOUMEJ A VRAŤ SE.“

Kain se odplížil do tmy.

Uplynulo několik minut, ale pak se za nimi ozvalo naléhavé zašeptání.

„Tuckere!“

Byl to Miša.

Tuckerovi se rozbušilo srdce obavami. Ostatním řekl, ať zůstanou schovaní, a sám se vrátil k místu, kde se krčil Miša.

„Co se děje?“

„Tohle.“

Miša mu podal černý plastový předmět tvaru a velikosti úzké kostky mýdla. Z jedné strany se houpaly dva izolované dráty se svorkami.

„Po vašem odchodu jsem uklízel,“ vysvětloval Miša, „a kontroloval jsem všechny systémy, zatímco jsem čekal, jak jsem slíbil. Tohle jsem objevil zastrčené pod sedadlem v kokpitu. Svorky byly připojené k anténě ponorky.“

„To je generátor signálu,“ zahučel Tucker sevřeným hrdlem. „V pravidelných intervalech vysílá signály o určité frekvenci.“

„Jako majáček.“

„Ano.“ Tucker cítil, jak mu srdce svírá ledové zoufalství. „Takhle nás sledovali.“

Vzpomněl si, jak Miša popisoval, že se s ponorkou pravidelně vynořuje, aby si ověřil polohu podle GPS, zvlášť když se blížili k místu zastávky. Vysílač přitom pokaždé prozradil jejich polohu, takže protivníci měli spoustu času, aby připravili útok.

„Kdo ho tam dal?“ zeptal se Miša.

Tucker se ohlédl k trojici schované u chatek.

Ano – kdo?

Nechal si všechno projít hlavou – a ztuhl, když mu došla odpověď.

To nemůže být pravda…

Mišovi jeho reakce neunikla. „Víte, kdo je zrádce?“

„Myslím, že ano.“ Tucker si strčil vysílač do kapsy. „Navrhuji, abyste hned vyplul a co nejrychleji se vzdálil.“

„Rozumím. Hodně štěstí, příteli.“

Tucker se vrátil ke skupince, kde už na něj čekal i Kain. Ovčákův postoj, sklon jeho uší i jeho nevzrušený pohled Tuckerovi oznamovaly, že je všechno v pořádku.

To tedy není.

Sklonil se a objal Kaina kolem krku. Snažil se zachovat klid.

Co teď?

Kolik informací už se dostalo ke generálu Charzinovi?

Jelikož se tu vynořili nad hladinu, musel předpokládat, že nepřátelé znají jejich polohu. Felice už je určitě na cestě.

Neměl čas pořádně vyslechnout a zlomit zrádce. Na to dojde později. Prozatím si nechá svoje zjištění pro sebe – to mu poskytne aspoň malou výhodu.

Podíval se k hydroplánům. Protivníci nechtěli zabít Bukolova a snad se ani nepokusí sestřelit letadlo se svým agentem na palubě. Oba poslouží jako nevědomé lidské štíty, které zvýší šanci, že se všichni dostanou v bezpečí na místo setkání. Nejdřív ale musejí vzlétnout.

Kromě toho hodlal dávat dobrý pozor na zrádce – a nechtěl se přitom spoléhat jen na svoje oči. Přesunul se vedle Kaina, skrytými posunky ukázal na dotyčnou osobu a dotkl se koutku oka.

Sleduj cíl.

Dokud Tucker pokyn nezruší, ovčák bude dávat pozor, jestli se daný člověk nechystá k nějakému agresivnímu činu nebo nepřátelské akci, bude hodnotit tón jeho hlasu a naslouchat, neozve-li se cvaknutí kohoutku nebo šramot otíraného ostří. Tucker důvěřoval psím instinktům. Jestli zrádce udělá jediný špatný pohyb, Kain okamžitě zaútočí.

„Co Miša chtěl?“ zašeptala Anja.

„Víc peněz. Za mlčení.“

„A vy jste mu zaplatil?“ zeptal se Bukolov užasle.

„Bylo to jednodušší než ho zabíjet. A kromě toho stejně odjíždíme.“

Tucker si stoupl, ale mávl na ostatní, ať zůstanou schovaní. Přistoupil k chatě, ve které se svítilo, a zaklepal na dveře.

Ty se za pár vteřin otevřely a ven se rozlil obdélník žluté záře, v níž stála mladá žena v džínových montérkách, vysoká sotva sto padesát centimetrů a s černými vlasy ostříhanými nakrátko.

Tucker sevřel v kapse pistoli a připravil se na případnou obranu.

„Vy jste Bartok?“ zeptala se žena překvapivě zvučným hlasem na tak malou postavu.

Bartok?

Na okamžik ho to zmátlo, ale pak si vzpomněl na kódové jméno, o kterém se zmínila Harperová.

„Ano, jsem Bartok.“

„Já jsem Jelena. Kolik vás poletí? Cena je tisíc rublů na osobu.“

Rozhodně neztrácela čas zdvořilostními úvody.

„Čtyři a pes.“

„Pes stojí víc.“

„Proč?“

„Psi kadí a já po nich musím uklízet, ne?“

Tucker se nehodlal dohadovat – ne s někým tak rázným. Trochu se té ženy bál. „Dobře.“

„Přiveďte ostatní,“ pokynula. „Stroj je připravený. Můžeme vyrazit.“

Bez jediného dalšího slova vykročila k molu.

Tucker mávl na ostatní, ať se k němu připojí, a odspěchal za Jelenou, která se mezitím zastavila u jednoho hydroplánu, stoupla si na plovák a spustila postranní dveře jako rampu na molo.

Dvoumotorový hydroplán, natřený azurově modrou barvou, byl něco přes dvacet metrů dlouhý, měl lomená křídla a oválné stabilizátory na ocasu. Trup byl poměrně široký, jako baňatý kokpit.

„Tenhle model neznám,“ poznamenal Tucker.

„To je Berijev Be-6,“ vysvětlila Jelena hrdě s rukama v bok. „Vaše NATO jim přezdívalo Madge. Postavili ho ve stejném roce, kdy zemřel Stalin.“

„Před šedesáti lety?“ zeptala se Anja ustaraně.

„Devětapadesáti,“ odsekla Jelena. „Je starý, ale spolehlivý. Udržuju ho v bezvadném stavu. Nastupte si.“

Nikdo si netroufal něco namítat.

Jakmile byli všichni na palubě, Jelena odpojila lana z oporek, skočila dovnitř a se zvučným bouchnutím za sebou zavřela dveře. Bez otálení se přesunula do kokpitu.

„Sedněte si!“ zavolala dozadu. „Zapněte si pásy!“

Tím předletové bezpečnostní instrukce skončily.

Bukolov s Anjou se usadili na lavici po pravé straně trupu, Tucker a Utkin po levé. Kain se usadil Tuckerovi k nohám, ale ani na okamžik nepolevoval v ostražitosti.

Hydroplán pomalu vyplul od mola.

„Poslyšte, Tuckere,“ zavolal Bukolov ze svého místa, „vypadá to, že máte zálibu v neortodoxních metodách cestování.“

„To je jedna z mých výstředností.“

„V tom případě předpokládám, že se do Spojených států dopravíme vzducholodí.“

„Nechte se překvapit,“ odpověděl Tucker.

Z kokpitu se ozvala série pípnutí a bzučení následovaná krátkou Jeleninou kletbou a ránou pěsti do čehosi pevného. Motory se probudily k životu a rozechvěly celý stroj.

„A je to!“ zavolala Jelena.

Hydroplán zrychlil, vyrazil po hladině zátoky a za chvíli se vznesli do vzduchu.

19.44

„Bartoku!“ vykřikla Jelena, jakmile vystoupali na letovou hladinu. „Pojďte sem!“

Tucker si rozepnul bezpečnostní pás, překročil Kaina a se skloněnou hlavou prošel do kokpitu. Klekl si vedle Jelenina sedadla. Místo druhého pilota bylo prázdné. Za předním oknem viděl jen tmu.

„Řekněte mi cíl. Osoba, která mi volala, říkala, že poletíme na jihovýchod. Konkrétní cíl mi prý řeknete až po startu.“

Tucker jí sdělil souřadnice a Jelena si je zapsala.

Po rychlém propočtu řekla: „Padesát minut. Víte, co hledáme? Nějaký signál, ne? Kaspické moře je velké, zvlášť v noci.“

„Řeknu vám, až tam budeme.“

Tucker se vrátil dozadu do kabiny. Řev motorů se změnil v tlumené hučení. Až na občasné zhoupnutí ve vzdušném víru let probíhal hladce.

Teď je stejně vhodná chvíle jako kterákoliv jiná.

Tucker si stoupl mezi obě lavice. „Nastal čas na rodinnou poradu.“

„Na co?“ podivil se Bukolov.

Tucker přešel rovnou k věci. „Celou cestu nám byl v patách generál Charzin. Doteď jsem netušil, jak to dělá.“

Tucker se odmlčel a postupně se všem zadíval do očí.

Anja se pod jeho pohledem zavrtěla. „A dál? Kam tím míříte, Tuckere?“

Vytáhl z kapsy generátor signálu a zvedl ho, aby na něj všichni viděli.

„Co to je?“ zeptal se Bukolov a naklonil se blíž.

Tucker se obrátil na Utkina. „Nechcete nám to vysvětlit?“

Mladík pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

„Je to generátor signálu – něco na způsob majáčku. Někdo ho připojil k anténě Olgy. Od chvíle, kdy jsme vypluli z Volgogradu, pravidelně vysílal naši polohu, dokud jsem ho před pár minutami nezneškodnil. Podle něj nás generál Charzin vždycky našel.“

„Myslíte, že ho tam dal někdo z nás?“ zeptal se Utkin.

„Ano.“

„Mohl to být Miša,“ namítla Anja. „Ten by určitě věděl, jak takové zařízení připojit. Byla to jeho ponorka.“

„Ne. Miša mě na něj upozornil.“

Anja vykulila oči. „Děsíte mě, Tuckere. Co víte?“

Tucker se otočil k Utkinovi. „To je váš batoh pod tím sedadlem?“

„Ano.“

„Vytáhněte ho.“

„Dobře… ale proč?“

„Vytáhněte ho.“

Utkin poslechl.

„Ukažte mi svoje karty.“

„Cože? Nechápu, proč…“

„Dělejte.“

Kain zaznamenal příkrost Tuckerova hlasu, vstal a zadíval se na Utkina.

„Tuckere, příteli, co se děje? Nerozumím tomu, ale dobře, ukážu vám je.“

Mladík rozepnul batoh a začal se v něm přehrabovat. Po několika vteřinách ztuhl, podíval se na Tuckera a vytáhl dvě krabičky. Jednu prázdnou, jednu plnou. Nakonec zvedl tu prázdnou.

Tucker mu četl v očích pochopení.

„Ale ta… ta není moje,“ vykoktal Utkin.

Tucker vzal krabičku, vložil do ní generátor a zavřel ji. Přístroj tam dokonale pasoval. Narazil na ni už při ranní prohlídce osobních věcí.

Utkin pořád vrtěl hlavou. „Ta není moje.“

Anja si zakryla pusu.

„Je to pravda?“ zeptal se Bukolov. „Je to pravda, Tuckere?“

„Zeptejte se ho.“

Bukolov v šoku zbledl. „Utkine, po tolika letech se od vás dočkám něčeho takového? Proč? Souvisí to s tou vaší závislostí na hazardu? Já myslel, že jste se jí zbavil.“

Utkin se zarděl. „Ne! Tohle je celé omyl!“ Obrátil se na Tuckera. V očích mu svítila zoufalá beznaděj. „Co se mnou uděláte?“

„Nezabíjejte ho, prosím,“ vyhrkla Anja, než Tucker stačil odpovědět. „Udělal chybu. Třeba ho k tomu někdo přinutil. Já ty lidi znám. Možná ho vydírali. Je to tak, Utkine? Určitě jste neměl na výběr. Tuckere, nemohl jednat jinak.“

Tucker se podíval na Bukolova. „Jaký je váš názor, doktore?“

Bukolov zavrtěl hlavou a mávl rukou, aniž by se podíval na svého asistenta. „Je mi to jedno. Pro mě je tak jako tak mrtvý.“

Po těch slovech se Utkin zhroutil. Schoulil se do klubíčka, položil si hlavu na kolena a rozvzlykal se.

Tuckerovi ho bylo líto, ale nedával na sobě nic znát. Mladík je málem připravil o život – a ještě pořád je mohl nepřímo zabít. Felice už je třeba na cestě sem.

Tato obava ho přiměla, aby se vrátil do kokpitu – Utkina nechal pod Kainovým dohledem.

„Nemohli bychom zakroužit?“ zeptal se Jeleny. „Ověřit si, že se na nás nikdo nepověsil?“

Zamračila se na něj. „Myslíte si, že nás někdo sleduje.“

„Můžete to udělat?“

Jelena si povzdychla. „Budu chtít dvě stě rublů navíc za palivo.“

„Platí.“

„Dobře. Vydržte.“

O chvilku později se hydroplán mírně naklonil ke straně.

Po desetiminutovém okruhu nad volžskou deltou Jelena řekla: „Nikoho nevidím. Ve tmě bych si ho snadno všimla. Ale budu dávat pozor.“

„Já taky.“ Tucker si sedl na prázdné sedadlo druhého pilota.

V zelené záři přístrojů zahlédl na pozadí palubní desky mezi sedadly temnější obrys: samopal, připevněný pásky na suchý zip, s dřevěnou pažbou a krátkou hlavní. Hned před spouští měl velký, kruhový zásobník.

„Samopal?“ zeptal se.

Jelena upřesnila: „Špagin. Z velké vlastenecké války. Patřil mému otci. Američtí gangsteři ho okopírovali.“

„Jste zajímavá žena, Jeleno.“

„Da, já vím,“ odpověděla se sebevědomým úsměvem. „Ale ať vás nic nenapadá. Mám přítele. Vlastně tři. Ale nevědí o sobě, takže je to v pořádku.“

Blížili se k cíli a obloha kolem nich zůstávala temná a tichá.

„Co teď, Bartoku?“ zeptala se Jelena.

„Na těch souřadnicích, které jsem vám dal, leží ostrov. Místo setkání je na východní straně s úzkou pláží. Až přistanete na vodě, přibližte se co nejvíc ke břehu a my se přebrodíme. Tím vaše úloha skončí.“

„Jak chcete. Radši se připoutejte. Přistaneme za dvě minuty.“

Tucker to vyřídil ostatním a zapnul si pás na sedadle druhého pilota.

„Zahajuji sestup,“ oznámila Jelena.

Příď letadla se sklonila dolů, k temným vodám pod nimi.

Během sestupu se Jelena začala připravovat na přistání: přepínala páčky, upravovala nosnou plochu křídel, ubírala plyn. Nakonec se hydroplán těsně nad hladinou vyrovnal a plováky se dotkly vody. Stroj se lehce zachvěl, jednou se odrazil a dosedl zpátky. Jeho rychlost dramaticky poklesla – pluli teď naprosto hladce.

Tucker se podíval na hodinky. Měli dobrý čas; dorazili s dvacetiminutovým předstihem.

„Je tu hodně mělko,“ poznamenala Jelena, když stočila příď hydroplánu k pobřeží ostrova.

„Jak jsem říkal, dovezte nás jenom tak blízko, jak to půjde.“ Tucker si rozepnul bezpečnostní pás a vstal. „Díky za odvoz. Já teď…“

V postranním okně za Jeleniným ramenem se zničehonic vynořil temný obrys. Tucker ho v první vteřině považoval za útes – míjeli snad nějaké bouřemi bičované skalisko, které tu trčelo z vody?

Pak se ale rozzářila navigační světla, která prozradila, o co se ve skutečnosti jedná.

Vrtulník.

„Jeleno… dolů!“ vykřikl Tucker.

„Cože…?“

Jelena se k němu zmateně otočila a její čelo zmizelo v oblaku rudé mlhy.

26. KAPITOLA

17. března 20.47

Kaspické moře

Tucker klesl nejdřív na kolena a hned poté na břicho. Cítil, jak mu po obličeji stékají teplé kapky, a otřel si je rukou.

Krev.

Ohlédl se a vykřikl dozadu: „Všichni si lehněte na podlahu!“

Kain se pomalu plížil k němu, ale Tucker zvedl ruku a ovčák se zastavil.

„Co se děje?“ zavolala Anja vystrašeně.

„Pilotka je mrtvá. Máme společnost.“

Překulil se, klekl si za sedadlem pilota a vyhlédl postranním okénkem přes Jelenino zhroucené tělo.

Vrtulník zmizel.

Chytré, Felice… zabij pilota a letadlo nemůže vzlétnout.

Teď si mohla dát načas a v klidu je zajmout nebo zabít.

Tucker se podíval dopředu. Sto metrů před nimi zakrývala hvězdy černá silueta ostrova, u jejíhož spodního okraje Tucker rozeznal lákavý pás bílého písku.

Teprve v tu chvíli si všiml, že se hydroplán nadále pohybuje k cíli. Rozhlédl se po ovládacím panelu, aby našel… tady to je. U páčky s plusovým a mínusovým znaménkem zářil obrázek vrtule.

Jak prosté.

Tucker sáhl kolem sedadla a zatlačil dvojitou páku plynu kupředu. Motory zaburácely a příď se lehce pozvedla, ale zase se vyrovnala, jakmile stroj zrychlil. Hydroplán se hnal k ostrovu, odrážel se od hladiny a ukrajoval vzdálenost. Tucker věděl, že ve vzduchu pohyblivějšímu vrtulníku nikdy neuniknou.

To taky neměl v úmyslu.

Chytil řízení a naváděl hydroplán přímo k pobřeží.

„Připravte se na náraz!“ vykřikl. „KAINE, KE MNĚ!“

Ovčák k němu přiběhl a Tucker ho objal levou paží kolem hrudi. Přitiskl se i se psem k přepážce, nohama se zapřel o sedadlo pilota a zavřel oči.

Přepážka se mu zachvěla za zády. Následoval něčí výkřik a skřípot kovu o zem.

Vtom plovákem najeli na kámen nebo písek, hydroplán se prudce naklonil doleva, převrátil se přes příď a ještě několikrát se překotil.

Ozval se zvuk tříštěného skla a křik ze zadní kabiny.

Sedadlo druhého pilota se utrhlo a chvíli se zdánlivě vznášelo ve vzduchu, než se zřítilo na postranní okno nad Tuckerovou hlavou.

V další chvíli stroj narazil do stromů. Jedno křídlo se odlomilo a hydroplán se zastavil na boku, s druhým křídlem namířeným k nebi.

Tucker se rozhlédl. Nouzové osvětlení na stropě zalévalo kokpit matnou září. Postranními okénky trčely dovnitř větve stromů. Nad Tuckerovým levým ramenem bylo přes přední okno vidět výsek temné oblohy.

V rychlosti zkontroloval, jestli nemá něco zlomeného, a přejel dlaní i po Kainových bocích a nohách. Pes ho olízl.

Mysli, přikázal si Tucker.

Felice pořád číhala někde venku, ale vrtulník neměl plováky, takže nemohl přistát na vodě. Vybavil si pláž lemovanou stromy. Nevěřil, že je dost široká, aby na ní vrtulník přistál.

Máme čas – ale ne moc.

Potřebují přežít, než dorazí letadlo, které pro ně poslala Harperová.

Zavolal: „Jste tam vzadu všichni v pořádku?“

Ticho.

„Odpovězte mi!“

Uslyšel Bukolovův mátožný hlas: „Já… visíme ve vzduchu. Anja a já. Zranila si ruku.“

„Utkine!“

„Jsem tady, vklíněný pod sedadlem.“

„Nikdo se nehýbejte. Počkejte, až k vám přijdu.“

Tucker přikázal Kainovi, ať zůstane na místě, sám se dohrabal ke dveřím kokpitu a přehodil nohy přes jejich rám. Levý bok hydroplánu nyní sloužil jako podlaha. Na stěně nahmatal baterku pro případ nouze, rozsvítil ji a během pár chvil se zorientoval.

Utkin byl pořád připoutaný v sedadle, ale to se uvolnilo a překulilo se na něj. Bukolov s Anjou viseli ze svých sedadel nad ním.

Zdálo se, že nikdo neutrpěl vážné zranění, jen Anja si tiskla ruku k prsům a v očích se jí zračila bolest. Prozatím jí Tucker nemohl nijak pomoct.

„Utkine, rozepněte si pás a přilezte ke mně.“

Tucker seskočil k němu na levý bok hydroplánu a přikrčeně došel pod Bukolova a Anju. Posvítil si na ně baterkou.

„Anjo, vy první. Zdravou rukou si rozepněte pás a já vás chytím. Není to tak vysoko, jak to vypadá.“

Anja po chvilkovém zaváhání stiskla přezku pásu. Tucker ji chytil a postavil na nohy.

Totéž zopakoval s Bukolovem.

Jakmile se Bukolov postavil, zašermoval Utkinovi prstem před obličejem. „Vy! Málem jste nás zabil. Už zase!“

„Abrame, já jsem ne…“

„Ticho!“ vyštěkl Tucker. „Máme jenom pár minut, než Felice najde způsob, jak se k nám dostat. Musíme odtud vypadnout, aniž by nás viděla.“

„Jak?“ zeptala se Anja s tváří zrůzněnou bolestí. Vypadalo to, že si vykloubila nebo zlomila zápěstí.

„Přední okno v kokpitu je rozbité. To je naše úniková cesta.“

Tucker se otočil a obkročmo si sedl na rám dveří do kokpitu.

„Vezměte si batohy!“ pokynul. „Anja půjde první.“

Rychle všem pomohl do kokpitu a rozbitým oknem ven. Měli co dělat, aby se protáhli kolem polámaných větví, ale aspoň vystupovali rovnou do hustého lesa, ne na otevřenou pláž.

Utkin vylézal z letadla jako poslední; podíval se na Tuckera. „Mýlíte se ve mně. Kéž byste mi věřil.“

„Kéž bych mohl.“

Nakonec se Tucker otočil ke Kainovi. „Připravený, kamaráde?“

Kain zavrtěl ocasem a proplížil se po břiše za ostatními.

Tucker ho následoval, ale vzal si ještě Jelenin samopal. Pověsil si ho přes rameno a podíval se na mrtvolu mladé ženy.

„Je mi to líto…“

Ta slova mu připadala hloupá.

Je mi líto, že jste mrtvá. Je mi líto, že jsem vás do toho zatáhl.

Vzedmul se v něm žhavý vztek, s jehož pomocí aspoň potlačil rostoucí paniku, pročistil si hlavu a soustředil se.

Felice, už teď jsi mrtvá.

V duchu si přísahal, že ji zabije.

Za Jelenu.

Vylezl za ostatními, schoulenými ve tmě lesa. Pláž se ve svitu měsíce pronikajícího mezi oblaky třpytila jako naleštěné stříbro.

„Co teď?“ zeptal se Bukolov. „Nevidím ten vrtulník. Možná si myslí, že jsme mrtví.“

„Je to možné, ale jde jim o vás, doktore. Neodletí, aniž by si zjistili, co se s vámi opravdu stalo.“

„A co vaši lidé?“ zeptala se Anja.

Tucker se podíval na hodinky. Do plánovaného setkání zbývalo ještě pár minut.

Sáhl do batohu pro satelitní telefon. Jakmile se ho však dotkl prsty, ucítil, že přístroj je rozbitý. Pouzdro puklo a součástky ležely vysypané na dně batohu.

„Zůstaňte tady,“ přikázal jim a odplížil se k pláži, aby se rozhlédl po nebi. Napjal sluch – měl dojem, že slyší vzdálené tepání vrtule, ale když otočil hlavu ke straně, zvuk utichl.

Co se nám nabízí za možnosti? pomyslel si. Co podnikneme?

Felice je držela v šachu.

Znovu zaslechl tepání.

Vrtulník tu rozhodně pořád byl, se zhasnutými světly jako předtím, a číhal.

A nejen na nás, uvědomil si najednou.

Není divu, že hned nevyrazila za nimi.

Vrátil se k ostatním. „Charzin ví, že tohle je místo setkání a že sem míří druhá strana. Felice na ně čeká a hodlá je překvapit, jako překvapila nás. Až je vyřídí, bude se moct vypořádat s námi.“

„Co budeme dělat?“ zeptala se Anja.

„Nevím…“

Utkin se najednou prosmýkl kolem Tuckera a vyrazil sprintem na pláž, až mu od pat odletoval písek.

Tucker chtěl v první vteřině pozvednout samopal, ale zarazil se. Pořád nedokázal střelit neozbrojeného muže do zad.

„Stůjte!“ zavolal na Utkina. „Nemáte kam utéct!“

Nad stromy na severní špici ostrova se rozzářila navigační světla a hned poté pátrací reflektor. Vrtulník prudce zrychlil a poklesl o něco níž.

Utkina zalila oslepující záře. Zastavil se, jednou rukou si zastínil oči a druhou zamával.

„Co ten pitomec dělá?“ řekl Bukolov. „Copak si myslí, že ho naberou?“

„Unikne,“ vykřikla Anja.

Vrtulník během několika vteřin doletěl nad pláž a naklonil se nad havarovaným hydroplánem. Po celou dobu mířil pátrací reflektor přímo na Utkina.

Z otevřených postranních dveří stroje náhle vyšlehl oheň.

Z pláže se zvedly gejzírky písku a jedna kulka zasáhla Utkina do nohy. Mladík se zhroutil na zem, chvíli zůstal ohromeně ležet a pak se začal plazit zpátky ke stromům. Odrážel se přitom zdravou nohou.

Oheň vyšlehl znovu.

Druhá kulka zasáhla Utkina do druhé nohy. Mladík se zastavil a jen chabě máchal rukama v písku, jak se pokoušel zvednout.

Podle přesnosti zásahů se dalo odhadnout, že střílí Felice.

Tucker věděl, o co se jeho protivnice snaží: mučila Utkina, aby vylákala Tuckera na otevřené prostranství. Netušila, že zrádce byl odhalen, nebo jí to bylo jedno.

Tucker věděl, že si za to Utkin může sám.

Ale nemohl nečinně přihlížet takové krutosti.

Cítil, jak mu opět praská v uších, vnímal závan horkého vzduchu od vrtule i křik ostatních rangerů a viděl přelud kulhajícího psa, zkrvaveného a trpícího…

Už ne… nikdy…

Vyřítil se z úkrytu kolem trosek hydroplánu a pokračoval dál na pláž. Ve vzdálenosti dvaceti metrů klesl na koleno, přiložil si samopal k ramenu a zamířil.

Samopal mu poskočil v ruce, když vypálil krátkou dávku tří střel. Minul. Chytil zbraň pevněji a zkusil to znovu. Tentokrát kulky zasáhly ocas vrtulníku.

Ze stroje se vyvalil kouř.

Vrtulník se otočil a před Tuckerem se objevily otevřené dveře, ve kterých stála jediná postava. Spodní část obličeje měla sice zakrytou šátkem, ale Tucker věděl, že je to Felice.

Stiskl spoušť a pokropil trup vrtulníku od ocasu ke špici.

Felice uskočila mimo dohled.

Najednou se vrtulník prudce naklonil doleva, klesl těsně nad hladinu moře a vyrazil pryč. Nechával po sobě jen kouřovou stopu.

Tucker za ním se slepou zuřivostí nepřestával pálit, dokud stroj nezmizel ve tmě. S takovým vážným poškozením se hned tak nevrátí.

Přeběhl k Utkinovi a klekl si vedle něj.

Mladíkovi se během přestřelky podařilo překulit na záda. Levé stehno měl tmavé od krve a pod pravým se v písku šířila rudá skvrna – proudila z něj jasně červená krev. Projektil zasáhl tepnu.

Tucker mu přitiskl dlaň na ránu a zatlačil.

Utkin ztěžka zasténal a jednou rukou se dotkl horké hlavně samopalu. „Já věděl, že to dokážete…“

„Tiše. Ležte klidně.“

„Někdo… někdo musel vylákat tu zlou suku, než mohla přepadnout vaše přátele…“

Mezi Tuckerovými prsty dál proudila mladíkova krev.

Tuckerovi se z hrudi vydral zajíkavý vzlyk. „Drž se… hlavně vydrž…“

Utkin se mu podíval do obličeje. „Tuckere… omlouvám se… příteli…“

A zemřel.

21.02

Tucker seděl na pláži a objímal si kolena pažemi. Kain ležel těsně vedle něj – vycítil jeho žal. Na písku hořel malý oheň z vyplaveného dřeva a unikajícího paliva z vraku hydroplánu.

Zdálo se, že signál fungoval.

Nad hladinou se rozlehl hukot motoru a o chvíli později nad pláží přeletěl jiný hydroplán. Anja na něj zamávala zdravou rukou. Z postranního okna stroje zablikala baterka na znamení, že jde skutečně o zachránce.

Zatímco hydroplán přistával na vodě, Bukolov přistoupil k Tuckerovi. „Pořád nechápu, proč to udělal.“

Utkinovo tělo leželo opodál, přikryté plachtou.

„Jako pokání,“ řekl Tucker. „Myslím, že schválně přilákal ten vrtulník, abych ho mohl vyřídit, než dorazí ostatní.“

„Ale proč? Z provinilosti?“

Tucker si vzpomněl na Utkinova poslední slova.

… příteli…

Položil Kainovi ruku na bok. „Z přátelství.“

3. ČÁST

DRSNÁ ZEMĚ

27. KAPITOLA

18. března 8.00

Istanbul, Turecko

Tucker vešel za tajemníkem velvyslanectví do konferenční místnosti. Místnost vypadala poměrně obyčejně: bílé stěny, vínový koberec, javorový stůl. Někdo sem připravil sklenice a nádoby s ledem. Kromě toho Tucker cítil kávu – jednu ze základních životních potřeb v tak časnou hodinu po tak dlouhé noci.

Posadil se do jednoho z kožených křesel a Bukolov s Anjou si sedli proti němu. Všichni se museli vybičovat k tomu, aby se dostavili na tuto soukromou schůzku.

Anjinu levou ruku zakrývala od lokte po klouby prstů sádra. Při havárii hydroplánu si zlomila dvě zápěstní kůstky. Dosud měla od analgetik lehce skelný pohled.

Téhle schůzky se účastnili jen oni tři – rozsadili se kolem mikrofonu s reproduktorem.

„Spojujeme váš hovor,“ oznámil jim mladý tajemník v elegantním obleku, hned nato se vzdálil a zavřel za sebou dveře.

Tucker věděl, že přes obyčejnou výzdobu místnosti je tato část amerického konzulátu zvukotěsná a stíněná před všemi elektronickými odposlechy. Jejich rozhovor bude opravdu soukromý.

Podíval se přes stůl na oba společníky.

Anja vypadala utrápeně.

Bukolov sklesle.

Od Kaspického moře přeletěli rovnou do Turecka, kam dorazili dlouho po půlnoci. Ubytovali je na velvyslanectví, ale vypadalo to, že se nikdo nevyspal dobře. Tucker nechal Kaina ve svém pokoji, aby si ovčák ještě trochu odpočinul.

Telefon na stole zadrnčel a z reproduktoru se ozval hlas: „Druhá strana je na lince. Můžete mluvit.“

Po sérii pípnutí a zašumění statické elektřiny uslyšeli Ruth Harperovou.

„Jste tam, Tuckere?“

„Ano.“ Cítil, jak ho její hlas uklidňuje. „Jsou tu i doktor Bukolov a Anja.“

„Výborně.“

Harperová jako obvykle přešla rovnou k věci. „Začneme s nejnaléhavější záležitostí. Stanimir Utkin. Kolik informací tento agent mohl předat svým nadřízeným? Generálu Arturu Charzinovi?“

Tucker už Harperovou ve stručnosti seznámil s událostmi posledních čtyřiadvaceti hodin včetně Utkinovy zrady a závěrečného pokání.

Bukolov se zlostně nadechl. „Kolik informací? Všechny. Měl přístup ke všem mým materiálům. Vůbec jsem ho nepodezříval.“ Podíval se na Anju a sklesle dodal: „Nikoho jsem nepodezříval.“

Tucker přelétl pohledem z jednoho na druhého.

Anja sklopila oči ke stolní desce. „Včera večer jsem Abramovi řekla pravdu. Že patřím k ruské SVR. O svém úkolu. Měla jsem pocit, že by to měl nejdřív slyšet ode mě.“

„Anja Averinová,“ zahučel Bukolov. „Neznal jsem ani tvoje pravé jméno.“

Na chvíli se rozhostilo ticho, pak promluvila Harperová. „Provedla jsem diskrétní šetření. Pokud to mohu posoudit, Anja mluví pravdu. Skutečně podávala nadřízeným upravená hlášení.“

Anja se podívala na Bukolova. „Abych tě chránila, Abrame. Tebe a tvůj výzkum. Aby ho nikdo nezneužil.“ Natáhla k němu pravou ruku. „Omlouvám se. Měla jsem ti to říct dřív.“

Bukolov se od ní lehce odtáhl. „Musí tady být? Už ji nepotřebuji. Mám celý de Klerkův deník. Zbytek zvládnu sám.“

„To nezáleží na vašem rozhodnutí, doktore,“ odpověděl Tucker.

„Že ne? Jak to můžete říct? Zradila mě!“

„Abrame, prosím,“ řekla Anja. „Nedala jsem jim nic z tvé práce. Chránila jsem…“

„Skončil jsem s tebou! Pane Wayne, odmítám dovolit, aby nás kamkoli doprovázela.“

Harperová si odkašlala. „Vraťme se ke Stanimiru Utkinovi, pane doktore. Prozatím musíme předpokládat, že dal Charzinovi všechno. Včetně informací z deníku Paulose de Klerka. Je to tak, pane doktore?“

„Bohužel ano.“

„Přejděme tedy k hrozbě, která z těch informací vyplývá. V čem spočívá nebezpečí, pokud ten univerzální rostlinný předek padne do rukou Charzinovi?“

Bukolov se zavrtěl. „Musíte chápat, že při správném použití by univerzální předek mohl být neslýchaným dobrodiním pro celé lidstvo. Dokázali bychom proměnit pouště v…“

„Ano, to chápu,“ přerušila ho Harperová. „Ale starosti mi dělá právě to správné použití. Opravte mě, jestli se mýlím, ale i kdyby se nám podařilo najít životaschopný vzorek, pořád byste ho nemohli nijak ovládat – ani vy, ani Charzinovi lidé. Je to tak?“

Bukolov zamračeně zaváhal. „Ano,“ připustil pomalu. „Nikdo ještě nevyvinul pojistku. Ale jsem přesvědčený, že mechanismus na ovládnutí univerzálního předka existuje. A stejně tak je o tom přesvědčený i Charzin. Stačilo by dopravit vzorky na několik strategicky vybraných míst a bez pojistky by se organizmus rozšířil jako stepní požár. Zničil by veškeré rostlinstvo. Nedal by se nijak zastavit. Největší hrozba ale spočívá v tom, že ho někdo promění ve zbraň.“

„Vysvětlete to podrobněji, pane doktore,“ vyzvala ho Harperová.

„Vezměte si příklad neštovic. Jde o jedno z nejobávanějších biologických nebezpečí, jaké lidstvo zná, ale to ještě není nejhorší. Kdyby někdo chtěl virem nakazit co největší počet obětí, musí z něj udělat zbraň, aby se dal rozprostřít po co nejširší oblasti v co nejkratším čase. Pak epidemie spolehlivě zahltí zdravotnickou infrastrukturu. Charzin bude o univerzálním předkovi přemýšlet podobně. Je to voják a takhle vojáci uvažují. Univerzální předek proměněný ve zbraň a vypuštěný na strategických místech by se mohl nevratně vymknout kontrole za pouhých několik hodin. Ano, jistě, surová forma předka je nebezpečná, ale nemusí nutně způsobit katastrofu. Mohlo by se nám ji podařit zastavit. Pokud z ní Charzin vytvoří zbraň…, bude to konečná.“

„Konečná?“ zopakovala Harperová. „Mluvíte o konci světa?“

„Bez pojistky a možnosti nějak zastavit vypuštěný organizmus ano. Mluvíme o kompletní destrukci celosvětového ekosystému.“

Harperová se odmlčela, aby si to nechala projít hlavou. Tucker si představoval, jak si snímá z očí tlusté brýle a mne si oči. Nakonec se zeptala: „Jak moc jste si jistý tou pojistkou, pane doktore?“

„Jsem si jistý, že ji dokážu vytvořit. I de Klerk naznačuje ve svém deníku takovou možnost. Potřebuju jenom vzorek.“

„Z nějaké jihoafrické jeskyně,“ dodala Harperová.

„Ano.“

„A myslíte, že tu jeskyni najdete?“

„Věřím, že ano. Než jsem spálil stránku, která popisovala její polohu, uložil jsem si ji pečlivě do paměti. Ale de Klerk se toho organizmu zjevně bál, dokonce ho zlověstně pojmenoval sémě Apokalypsy. Byl natolik vystrašený, že svá slova zašifroval a cestu k jeskyni popsal v mlhavých termínech.“

„Můžete nám něco ocitovat? Aspoň kousek?“

„Takhle to začíná.“ Bukolov soustředěně propojil konečky prstů. „Od Grietjiny studny u Melkboschkuilu… odbočte o dvacet pět stupňů na vzdálenost 289 182 kragů… tam najdete to, co je skryto, pod vodopádem Kančí hlavy.“

Harperová chvíli mlčela. Tucker z reproduktoru přímo cítil její zoufalství. „Říká vám to něco?“

„Vůbec nic,“ přiznal Bukolov. „Když jsem našel tuhle stránku, strávil jsem nad ní celý týden. Žádné z těch míst není na mapě. Grietjina studna, Melkboschkuil ani vodopád Kančí hlavy. Pokud jsem dokázal zjistit, neexistuje žádná měrná jednotka, která by se nazývala krag.“ Bukolov rozhodil ruce. „To je jeden z důvodů, proč jsem se s vámi spojil. Určitě máte kryptografy a odborníky na mapy, kteří to rozluští a nasměrují nás ke správnému místu.“

„Uvidím, co svedu,“ řekla Harperová. „Dejte mi pár hodin a spojíme se zase tady.“

Linka oněměla.

Když vycházeli z místnosti, Anja se natáhla po Bukolovovi – zjevně si s ním chtěla promluvit a všechno urovnat. Ten si jí však nevšímal. Tucker v jejím výrazu i postoji četl bolest a sklíčenost. Dlouhou chvíli stála na chodbě a sledovala, jak Bukolov odchází.

Když se odvracela, Tucker zahlédl, jak jí po dokonalé lícní kosti stéká slza.

Zdálo se, že zrada nabývá mnoha podob.

10.22

Tucker využil přestávku, aby se prošel s Kainem po nádvořích vyslanectví. Za jeho brány nesměli. Několikapatrový komplex s průmyslově bílými stěnami a řadami oken připomínal spíš věznici s nejvyšší ostrahou než konzulát.

Zdejší malé zahrádky však byly hezké, plné nafialověle růžových květů krokusů a růží. Nejlepší ze všeho ale bylo teplé turecké slunce, které odplavovalo z Tuckerových kostí a myšlenek zbytky ruského mrazu.

I Kain vypadal čileji a očichával každý roh i keř.

Tucker se nicméně brzy vrátil do konferenční místnosti.

„Možná jsem vyřešila pár kousků skládačky,“ oznámila Harperová, když se s nimi opět spojila. „Ale obávám se, že dokud nebudeme mít lidi přímo v terénu, poloha jeskyně zůstane tajemstvím. Z těch mlhavých odkazů se domníváme, že se de Klerk snažil zamaskovat instrukce, které by dávaly smysl jen dalšímu Búrovi v jeho době.“

Bukolov se předklonil. „To je pochopitelné. Búrové byli známí xenofobové – k ostatním národům a rasám přistupovali podezřívavě. Zvlášť k Britům. Ale říkala jste, že jste něco vyluštila. Co jste zjistila?“

„Mluvila jsem s několika historiky ze Smithsonovského institutu a možná jsme rozlouskli de Klerkovu zmínku o kragu jakožto délkové míře.“

„A co to tedy je?“ zeptala se Anja.

„Během tehdejších bojů búrské jednotky běžně užívaly norskou pušku typu M1894 Krag-Jorgensen. Časem se jí začalo jednoduše říkat krag. Puška měřila devadesát sedm centimetrů. Pokud budeme předpokládat, že právě to je de Klerkova délková míra, vzdálenost, kterou popisoval, činí dvě stě osmdesát a půl kilometru.“

Bukolov se narovnal – část jeho obvyklého elánu se vrátila. „Takže už známe vzdálenost od Grietjiny studny k vodopádu Kančí hlavy!“

„Ale neznáme skoro nic jiného,“ zchladila Harperová jeho nadšení. „Mám podezření, že vodopád Kančí hlavy, u kterého se nachází ta jeskyně, není ani tak jméno, jako spíš popis toho, jak dané místo vypadá – nějaký význačný krajinný prvek, který byste museli vidět, abyste ho poznali.“

„Takže něco, co připomíná kančí hlavu,“ řekl Tucker.

„Proto potřebujeme lidi přímo na místě. Potřebujeme, aby někdo prozkoumal danou lokalitu, nejspíš pěšky nebo na koni.“

„Aby viděl krajinu stejnýma očima jako v minulosti de Klerk,“ doplnila Anja.

„Přesně tak,“ souhlasila Harperová. „Pokud tam ale máme někoho vyslat, musíme vědět, kde vůbec začít a odkud vyrazit. Bez toho jsme ztracení.“

Bukolov přikývl. „Musíme přijít na to, co de Klerk myslel tou Grietjinou studnou u Melkboschkuilu.“

„Což mě přivádí k druhému kousku skládačky, který jsme rozluštili. Historici zjistili, že kdysi existovala farma Melkboschkuil ve vlastnictví rodiny Cloeteů, v jihoafrické provincii Severní Kapsko. Farma vzkvétala a nakonec se rozrostla do podoby současného města Springbok.“

„Pak musíme vyrazit právě tam!“ Bukolov pleskl dlaní o stůl. „Pojedeme do Springboku, abychom našli tu Grietjinu studnu. Pak postačí odměřit dvě stě osmdesát kilometrů pod azimutem dvacet pět stupňů, jak psal de Klerk, a najít kančí hlavu u nějakého vodopádu. Tam bude ta jeskyně!“

To je všechno? pomyslel si Tucker kysele.

Harperová taky nesdílela Bukolovovu sebedůvěru. „Problém je, že nemůžu najít žádný odkaz na nějaké místo nazvané Grietjina studna. Nejspíš šlo o studnu známou jen místním lidem v de Klerkově době. Podařilo se nám určit jen tolik, že Grietje je holandsky Wilma.“

„Takže hledáme Wilminu studnu,“ řekl Tucker.

„Tak nějak,“ souhlasila Harperová. „Jak jsem říkala, potřebujeme lidi přímo na místě.“

„A já hodlám být jeden z nich,“ přihlásil se Bukolov. „Moje znalosti de Klerkových deníků můžou být zásadně důležité pro úspěch výpravy.“

Anja poposedla – zjevně chtěla jet taky. Podobně jako Bukolov dobře znala de Klerkovy spisy – a navíc nebyla tak vrtošivá jako on.

„Rozumím,“ řekla Harperová. „To všechno nás ale staví před další problém.“

Tuckerovi se nelíbil její vážný tón – i jižanská zpěvnost jejího přízvuku najednou jako by ztěžkla.

„Když načrtnete ze Springboku spojnici podle de Klerkova azimutu, dostanete se rovnou do pohoří Groot Karas na území Namibie.“

Tucker se zhluboka nadechl a slyšitelně vyfoukl.

„Co je?“ zeptala se Anja. „Co se děje?“

„V Namibii probíhají krvavé boje,“ vysvětlil Tucker. „Mezi vládními silami a partyzánskými oddíly.“

„A v horách mají navrch partyzáni,“ dodala Harperová. „Ti s oblibou unášejí cizince a zadržují je kvůli výkupnému.“

Bukolov si podrážděně odfrkl. „Musí to nějak jít. Teď nemůžeme pátrání vzdát.“

„Nevzdáme ho, ale jestli máte jet, chci, abyste chápali, co vás tam čeká. Domluvím vám pomoc od našich místních spolupracovníků, ale vůbec to nebude bezpečné.“

Bukolov zavrtěl hlavou. „Musím jet! Musíme to zkusit! Než Charzin najde jiný způsob, jak objevit správnou jeskyni. Utkin viděl tu stránku jen krátce před tím, než jsem ji spálil, ale nevím, kolik si zapamatoval nebo prozradil. A možná jsem mu bezděky řekl něco dalšího. Prostě nevím.“

Anja promluvila s větší jistotou. „Vím jednu věc: generál Charzin se nezastaví. Prakticky všichni v SVR ho nenávidí. Je to bojovník ze studené války, opravdový dinosaurus. Věří, že nejzářnější dny Rusko zažívalo se Stalinem. Jestli mu Utkin průběžně dodával informace, Charzin určitě chápe potenciál univerzálního předka jako zbraně. Při správném nasazení, například na rýžovém poli v Japonsku, by jediné zrnko nevratně zničilo celý ekosystém. Nejen to rýžové pole, ale všechno ostatní.“

„To se nesmí stát,“ řekl Bukolov.

„Máte pravdu,“ souhlasila Harperová. „Začnu zařizovat vše potřebné.“

11.10

Po vyřešení několika vedlejších záležitostí Harperová požádala o soukromou rozmluvu s Tuckerem.

„Neuzavíráme smlouvu s ďáblem, Tuckere? Říkám si, jestli bychom neměli tu jeskyni jednoduše zničit zápalnou bombou, pokud ji najdeme.“

„Možná na to dojde. Ale taky pracujete s jedním dost odvážným předpokladem.“

„S jakým?“

„Že Kain a já pojedeme do Afriky.“

„Cože? Po všem, co jsme právě probírali, uvažujete o odchodu?“

Tucker se zasmál. „Ne, ale každé děvče chce, aby ji k tanci vyzvali.“

Harperová vyprskla smíchy. „Berte to tak, že jsem vás požádala. Jaký je tedy váš názor na Anju a Bukolova? Zjevně ji s sebou nechce.“

„To je podle mě jeho problém. Anja si vysloužila právo účastnit se téhle výpravy.“

„Souhlasím. Zdá se, že o tom univerzálním předkovi ví skoro tolik co on. A vzhledem k tomu, co je v sázce, neuškodí mít k dispozici dalšího znalce. Bukolovovi se to ovšem nebude líbit.“

Tucker si povzdychl. „Čím dřív se naučí, že jeho trucovité záchvaty mu nijak nepomůžou, tím líp pro všechny, až dorazí do Spojených států.“

„Jak rychle dokážete připravit seznam potřebného vybavení?“

„Během pár hodin. Večer chci vyrazit. Ve Springboku budeme zítra v poledne.“

„Rozumím.“

„A musím vás požádat o dvě laskavosti.“

„Mluvte.“

„Zaprvé, najděte rodinu té pilotky hydroplánu.“ Jeleny. „Zajistěte, ať se dozvědí, kde najdou její tělo, a vyplaťte jim odškodné za hydroplán.“

„A druhá laskavost?“

„Zařiďte, ať je Utkinovo tělo vráceno jeho rodině. Žijí ve vesnici Kolyškino na Volze.“

„Proč? Zradil vás a málem vás kvůli němu všechny zabili.“

„Ale nakonec nás zachránil. A jeho poslední čin si zaslouží úctu.“

Možná byl naivní, ale chtěl věřit, že Anja měla pravdu. Že Utkina ke zradě přinutili proti jeho vůli. S jistotou to ale nikdy vědět nebude. A možná to tak bylo lepší.

„Zní to, jako kdybyste ho měl rád,“ řekla Harperová nezvykle jemným hlasem, jako kdyby vycítila hloubku jeho žalu.

„Asi ano. Těžko se to vysvětluje.“

Naštěstí dál nenaléhala.

„Dobře, všechno zařídím. Ale co kdybych vám poslala dalšího člověka kromě těch několika místních spolupracovníků?“

„Myslím, že čím menší skupina, tím líp.“

Kromě toho se Tucker mohl spolehnout na veškerou potřebnou pomoc od svého čtyřnohého společníka.

„Možná máte pravdu,“ připustila Harperová. „Jihoafrické bezpečnostní úřady jsou známé svou přísností. Pokud se tam ukážete s velkou výpravou, hned se na vás sesypou.“

„Vidím to stejně.“

„Teď vás ale musím požádat o něco obtížného,“ dodala.

„Jen do toho.“

„Jestli se dostanete do té jeskyně a něco se zvrtne, zařiďte, ať ten univerzální předek nepronikne do světa. Za žádnou cenu. I kdyby to někoho mělo stát život. Rozumíme si?“

Tucker se zhluboka nadechl. „Rozumíme.“

15.34

Z dřímoty ho probudilo tiché zaklepání na dveře. Kain zvedl hlavu z Tuckerových prsou – oba leželi na posteli a odpočívali v odpoledním horku.

Tucker se zvedl a přejel si dlaní po obličeji.

Kdo to sakra…

Kain přeběhl ke dveřím, začichal u spodní škvíry a zamával ocasem – byl to někdo známý.

„Jste vzhůru, Tuckere?“ zavolal hlas z chodby.

Anja.

Tucker zasténal, vstal a odemkl dveře. Unaveně si promnul oči. „Co se děje?“

Ať to stojí za to.

Anja stála na chodbě v broskvových šatech s odhalenými rameny. Rozpačitě si zdravou rukou uhladila látku na bocích. „Dala mi je jedna z manželek zdejších úředníků. Omlouvám se – spal jste, viďte?“

Obrátila se k odchodu.

„Ne, to je v pořádku. Pojďte dál.“

„Asi bych taky měla spát, ale pokaždé, když si lehnu…“ Přešla k židli vedle postele a sedla si. „Bojím se, Tuckere.“

„Cesty do jižní Afriky?“

„To samozřejmě taky, ale hlavně toho, co se stane po tom všem. Až budeme v Americe.“

„Anjo, vláda vám zajistí novou totožnost a nové bydliště. A se svým vzděláním nebudete mít potíže najít zaměstnání. Povede se vám dobře.“

„Budu sama. Všechno, co znám, bude pryč. I Bukolov. Slyšel jste ho. Sotva na mě teď promluví.“

„Třeba se uklidní a nakonec to pochopí.“

Anja přejela zdravou rukou po sádře a do hlasu jí pronikla bolest. „Nepochopí. Znám ho.“

Tucker věděl, že má pravdu. Bukolov byl umíněný a neústupný. Když teď měl de Klerkův deník, Anja přestala být pro jeho práci nepostradatelná. A navíc se ukázalo, že je nedůvěryhodná. Pro Bukolova šlo o neodpustitelné hříchy.

Anja se nemýlila. Po příjezdu do Ameriky bude sama. Bude potřebovat přátele.

S povzdechem ji vzal za ruku.

„Budete tam znát přinejmenším jednu osobu,“ ujistil ji.

Kain zamával ocasem.

„Nebo vlastně dvě,“ opravil se Tucker.

28. KAPITOLA

19. března 12.02

Kapské Město, Jihoafrická republika

Jakmile Tucker sestoupil ze schůdků letadla na rozpálenou přistávací plochu mezinárodního letiště v Kapském Městě, uslyšel před sebou volání. Přistáli u soukromého terminálu, kam je dopravilo proudové letadlo Gulfstream V, které jim zařídila Harperová a které patřilo Sigmě.

„Pane Wayne! Pane! Tady!“

Tucker se rozhlédl – pospíchal k němu vysoký, hubený, zhruba pětadvacetiletý černoch v uhlově černých volných kalhotách a naškrobené bílé košili. Široce se na Tuckera usmál a podal mu ruku.

„Předpokládám, že jste pan Tucker Wayne.“

Tucker potřásl mladíkovi rukou. „A vy?“

„Christopher Nkomo.“

Po schůdkách seběhl Kain, zastavil se vedle Tuckera a zkoumavě cizince očichal.

„Páni,“ řekl Christopher. „Kdopak je tohle nádherné zvíře?“

„To je Kain.“

„Je úžasný!“

O tom se s vámi hádat nebudu.

Jako další se k nim připojili Bukolov a Anja, s očima zastíněnýma před sluncem. Všichni se představili.

„Z jakého jste kmene?“ zeptala se Anja a honem dodala: „Ach, nebo je nezdvořilé se ptát? Omlouvám se.“

„Vůbec ne, slečno. Jsem z kmene Ndebele.“

„A jakým mluvíte jazykem?“

„Xhoštinou.“ Mávl rukou a odvedl je přes přistávací plochu k několika zaparkovaným cessnám a dalším menším letadlům. „Ale chodil jsem tady na univerzitu – studoval jsem management obchodu a angličtinu.“

„Je to vidět,“ poznamenal Tucker.

„To je od vás laskavé.“ Zastavil se před jednomotorovým strojem Cessna Grand Caravan, který už mechanici připravovali ke startu. „Chvilku strpení, prosím. Brzy naložíme vaše zavazadla.“

Christopher dodržel slovo – během pár minut se výbava Tuckerovy skupiny ocitla na palubě cessny.

„Hned tu bude váš pilot,“ dodal Christopher a vystoupal po krátkém žebříku do letadla. O chvíli později zase vyskočil s modrou pilotskou čepicí na hlavě. „Vítejte. Jmenuji se Christopher Nkomo a dnes budu váš pilot.“

Tucker mu oplatil široký úsměv. „Takže s námi poletíte vy?“

„Já a můj starší bratr Matthew.“

Z postranního okénka u místa druhého pilota se vynořila hubená paže.

„Nebojte se,“ řekl Christopher. „Jsem dobrý pilot a znám tuhle zemi i její dějiny jako svoje boty. Slyšel jsem, že se zabýváte historií Búrů a že vám mám pomoct, jak jen to půjde.“

Z jeho tónu bylo jasné, že ví, že nejsou historici. Harperová zjevně seznámila Christophera s cílem jejich výpravy.

„A obzvlášť dobře znám Springbok. Bydlí tam můj bratranec. Jestli jste všichni připravení, můžeme nastoupit.“

Bukolov s Anjou nepotřebovali nijak pobízet, aby se přesunuli ze slunce do klimatizovaného letadla. Bukolov si sedl co nejdál od Anji. Nebyl rád, že Anja jede s nimi, ale Tucker mu v Istanbulu nedal na výběr.

Tucker se ještě zdržel u Christophera. „Co výbava, o kterou jsem požádal?“

„Pojďte se podívat.“

Christopher otevřel zavazadlový prostor s úhledně vyskládanými zásobami, vytáhl psací desku a podal ji Tuckerovi. Byl na ní seznam: pitná voda, sušená jídla, lékárničky s první pomocí, mapy a kompasy, nože, mačety a malá, ale dobře vybavená bednička s nářadím.

„Pokud jde o zbraně a munici,“ dodal mladík, „nepodařilo se mi pokaždé sehnat přesně ty modely, které jste chtěl. Dovolil jsem si postupovat podle vlastního úsudku.“

Ze zadní kapsy kalhot vytáhl druhý seznam.

Tucker ho přeletěl očima a přikývl. „Dobrá práce. Doufejme, že nic z toho nebudeme potřebovat.“

„Dá-li bůh,“ odpověděl Christopher.

13.38

Tucker sledoval ubíhající krajinu pod cessnou. Kain, připoutaný proti Tuckerovi, si počínal stejně: čenich měl přitisknutý k oknu.

Scenérie na sever od Kapského Města byla fascinující: suchá poušť načervenale hnědé půdy a savany, tu a tam doplněná zubatými kopci. Místy se rozkládaly malé osady obklopené světlejšími skvrnami zelených křovin.

Konečně Christopher s cessnou zatočil přímo nad Springbok. Městečko s devíti tisíci obyvateli leželo v údolí mezi vlnitými žulovými vrcholy pohoří Klein Koperberge neboli Malých měděných hor.

Stroj se vyrovnal a klesl ke springbocké přistávací dráze. Kola podvozku se hladce dotkla země. Na konci přistávací dráhy zatočili doprava k terminálu, správním budovám a hangárům.

Christopher zastavil vedle modré toyoty SUV. Zpoza volantu jim zamával muž, nápadně podobný Christopherovi a jeho bratrovi.

Tucker zavolal ke kokpitu: „Další sourozenec, Christophere?“

„Přesně tak, pane Wayne. To je Paul, můj nejmladší bratr. Přiletěl sem už v noci, aby zařídil pár věcí a poptal se.“

Jakmile motor ztichl, Christopher vyšel z kokpitu, otevřel postranní dveře a pomohl jim vystoupit.

Zavalila je takřka hmatatelná vlna horka.

Anja doslova zalapala po dechu.

Bukolov nespokojeně zabručel. „Do jakého pekla jste nás to zase dovezl, Tuckere?“

Christopher se zasmál. „Nebojte, na horko si zvyknete.“ Objal svého bratra Paula a pokynul všem, ať si nastoupí do auta. „Bratr vám domluvil ubytování v nedalekém penzionu.“

„Proč?“ zeptal se Bukolov. „Jak dlouho se tu zdržíme?“

„Přinejmenším přes noc. Matthew tu zůstane a pohlídá výbavu. Nastupte si, prosím.“

Brzy už ujížděli na sever po dálnici označené R355. Z obou stran je svírala holá úbočí hor, v jejichž zvětralých načervenale oranžových svazích bylo vidět černé žulové klenby.

„Tahle bohem opuštěná země vypadá jako krajina na Marsu,“ řekl Bukolov. „Nikde jsem tady neviděl vodu. Jak máme najít nějakou studnu?“

„Trpělivost, doktore,“ odpověděl Tucker.

Konečně dojeli k předměstí Springboku. S úzkými klikatými ulicemi a skromnými čtverhrannými bungalovy vypadal jako městečko někde v Arizoně.

Paul zatočil na oblouk příjezdové cesty lemovaný živými ploty. Ručně malovaná cedule na sloupku oznamovala, že se jedná o PENZION KLEINPLASIE. Zastavili pod dřevěnou markýzou u kamenných schodů, které vedly k francouzskému oknu mezi dvojicí palem v květináčích.

Christopher si krátce promluvil s hotelovým sluhou v bílých šortkách a nažehleném tričku s límcem a odvedl svoje svěřence včetně Kaina do haly.

„To je paráda,“ vydechla Anja – spíš na adresu klimatizace než prostředí, i když i to bylo pěkné.

Zařízení haly sestávalo z kožených křesel, koberců ze zvířecích kůží, sisalových běhounů a zarámovaných obrazů slavných afrických průzkumníků. Ze stropních trámů visely obrovské větráky s ratanovými lopatkami, které ještě čeřily už tak chlazený vzduch.

Christopher je zapsal na recepci a odvedl je do soukromé konferenční místnosti dál na chodbě, kde se rozsadili kolem mahagonového stolu. Čekaly na ně orosené džbánky s vodou, ve které plavaly citronové plátky. Do místnosti přes žaluzie proudily proužky sluneční záře.

Za chvíli se objevil i Paul a přistoupil k čelu stolu. „Pane Wayne,“ začal. „Christopher mi říkal o vašem zájmu o jedno zdejší místo. O Grietjinu studnu. Diskrétně jsem se poptával, ale obávám se, že žádné takové místo podle všeho neexistuje.“

„Musí existovat,“ vyštěkl Bukolov, dosud podrážděný z cesty a horka.

„Hm,“ řekl Paul, příliš zdvořilý, než aby odporoval. „Vodní dějiny Springboku jsou dlouhé a krvavé. Voda se tu cenila jako poklad a bojovalo se o ni. To si vzhledem k zdejšímu horku asi dokážete představit. Přírodní zdroje proto byly často maskovány. Původní název města v afrikánštině vlastně zněl Springbokfontein.“

„Co to znamená?“ zeptala se Anja.

„Springbok je místní druh gazely. Jestli budete mít štěstí, uvidíte je v okolí. A fontein je fontána. Tady se tak ale označuje jednoduše přírodní pramen nebo napajedlo.“

„Nebo třeba studna,“ doplnil Tucker.

„Přesně tak. Uměle vyhloubené studny jsou ve Springboku nicméně poměrně nové. Ještě v první polovině dvacátého století se místní spoléhali na přírodní prameny. Proto se s bratrem domníváme, že ve skutečnosti nehledáte studnu, ale pramen.“

„Jenže jak nám to pomůže?“ zeptal se Tucker.

„Možná hodně, možná vůbec,“ odpověděl Christopher. „Je tady muž, který by mohl znát odpověď. Reverend Manfred Cloete.“

To jméno Tuckerovi připadalo povědomé – pak si vzpomněl na detail z rozhovoru s Harperovou ještě v Istanbulu.

„Cloete,“ řekl nahlas. „Tak se jmenovala rodina, která kdysi vlastnila farmu Melkboschkuil, předchůdce Springboku.“

Christopher přikývl. „Správně. Manfred je opravdu potomek tohoto význačného rodu – není jen springbocký reverend, ale taky strážce jeho nepsaných dějin.“

Paul se podíval na hodinky. „A očekává nás.“

14.15

Po průjezdu historickým centrem Springboku Christopher zatočil na dlážděné parkoviště obehnané nízkou štukovanou zdí a stíněné košatými akáciemi. Na pozemku stál i masivní kamenný kostel s jedinou čtvercovou věží a velkým rozetovým oknem v průčelí. Připomínal miniaturní normanský hrad.

„Springbocký Klipkerk,“ řekl Christopher. „Patří Holandské reformované církvi. Teď je v něm i muzeum.“

Pokynul pasažérům, ať vystoupí.

Tucker s Kainem se vynořili ze zadního sedadla, Anja z místa vedle řidiče. Bukolov zůstal v penzionu. Cesta a horko ho zmohly. Pro jistotu u něj nechali Paula, aby Bukolova hlídal.

Anja počkala na Tuckera a společně vykročili za Christopherem ke kostelu. Usmála se na Tuckera a zdravou rukou si přejela po sádře. Pořád musela mít bolesti, ale ani jedinkrát si nepostěžovala. Možná se obávala, že by ji kvůli zranění nevzali s sebou. Nebo byla prostě statečná.

Christopher je odvedl k zadní stěně kostela a vykročil s nimi přes široký, dobře udržovaný trávník.

Na jedné straně klečel u záhonku s kvetoucími pouštními rostlinami muž se statným hrudníkem, rozcuchanými bílými vlasy a hustým plnovousem. Měl na sobě šortky, ale jinak nic. Celé tělo měl opálené a porostlé kudrnatými bílými chlupy.

„Manfrede!“ zavolal Christopher.

Muž se ohlédl a usmál se. Vstal, otřel si špinavé dlaně do hadru zavěšeného na opasku a připojil se k nim. Christopher všechny představil.

„Á, kolegové historici,“ řekl Manfred Cloete a potřásl jim rukama. Světle modré oči mu zajiskřily. „Vítejte ve Springbokfontein.“

Mluvil s jihoafrickým přízvukem, který zněl zároveň britsky i australsky a ještě v něm bylo slyšet nějakou tajemnou přísadu.

„Vážím si toho, že jste souhlasil s naší návštěvou, reverende,“ odpověděl Tucker.

„Říkejte mi Manfred, prosím. Propána, to je váš pes?“

Kain obíhal dvůr a zkoumal okolí.

„Ano. Jmenuje se Kain.“

„Radši mu řekněte, ať je opatrný. Jsou tu hadi. Pořád se jich nemůžu zbavit.“

Tucker hvízdl a Kain k němu okamžitě přiběhl.

„Pojďte všichni za mnou,“ vybídl je Manfred. „Ve stínu mám trochu citronády.“

Odvedl je k nedalekému piknikovému stolu a všichni se usadili.

Manfred s cinkáním ledu nalil Anje nápoj do sklenice a začal: „Takže, slečno Averinová…“

„Anjo, prosím.“

„Samozřejmě, vždy rád vyhovím prosbě dámy. Zvláště dámy se zraněným křídlem.“ Kývl na její sádru. „Co konkrétně vás na búrských válkách zajímá?“

Anja se ohlédla na Tuckera – chtěla, aby rozhovor vedl on.

Tucker si odkašlal. „Ve skutečnosti se o ně zajímám já. Z osobního důvodu. Nedávno jsem zjistil, že jeden z mých předků bojoval v druhé búrské válce. Byl to lékař. Vím o něm velice málo, jen že většinu služby strávil v nějaké pevnosti nedaleko odtud.“

„Jestli byl lékař, patrně sloužil v pevnosti Klipkoppie, u místního zdravotního oddílu. Velel jim generál Manie Roosa. Tvrdý chlapík a podle mě taky trochu blázen. Britové s ním hrozně neradi bojovali. Rozvaliny pevnosti najdete hned za městem.“

Tucker se zamračil. Během letu sem si prostudoval polohy různých starých pevností, protože doufal, že v nich najde nějaké vodítko. „Za městem?“ zeptal se. „Ale podle mých informací jsou rozvaliny Klipkoppie v centru města.“

„Pche! Ta hromada šutrů vedle obchodního střediska? To byla jenom předsunutá tvrz, nic víc. Zbytky skutečné pevnosti jsou tři kilometry na severozápad. Christopher ví kde.“

„Ale proč…?“

„Turisti se dají snadněji nalákat do obchodů se suvenýry a restaurací, když je památka v centru města. Ve skutečné Klipkoppie není skoro nic k vidění a těžko se tam dostává. Nemůžeme dopustit, aby nám tu přicházeli o život turisti.“ Pleskl dlaněmi o stehna. „Takže. Jak se jmenoval ten váš předek?“

„De Klerk. Paulos de Klerk.“

Manfred se opřel a překvapeně se podíval na Tuckera. Zjevně to jméno znal. „Ten slavný botanik?“

„Takže ho znáte.“

„Ano. Ačkoliv víc vám toho povědět nedokážu. Dokonce jsem zapomněl, že byl taky vojenský lékař, dokud jste mi to právě nepřipomněl. Je mnohem známější těmi svými kresbami rostlin.“

„Vlastně nás sem přivedl jeden z jeho deníků. Několikrát se v něm zmiňuje o Grietjině studni. Zdá se, že pro něj měla velký význam.“

„To tenkrát platilo o vodě obecně. Vědět o zdrojích vody tehdy představovalo otázku života a smrti. Obzvlášť během válek. Když Britové oblehli nějakou búrskou pevnost, nejdřív ze všeho se obránci snažili odříznout přístup k vodě. Člověk vydrží týdny bez jídla, ale bez vody jen pár dní. Proto Búrové začali stavět pevnosti na přírodních pramenech. A kvůli významu vodních zdrojů je vojáci pojmenovávali po blízkých osobách, obvykle ženách: manželkách, dcerách, neteřích.“

Anja se pohnula. „A Grietje je afrikánsky Wilma?“

Manfred přikývl. „Ten, kdo pojmenoval tu studnu, musel mít tu Wilmu moc rád. Ale jak jsem říkal, prameny ve většině pevností nesly ženská jména. Klíčem je zjistit, která pevnost by to mohla být. Jelikož byl váš předek lékař, začal bych v rozvalinách Klipkoppie.“

Anja se zahleděla k obzoru na vyschlé kopce. „Víte tam o nějakých studnách nebo pramenech?“

„Ne, ale jestli ten pramen nevyschl, budou na povrchu stopy eroze od toho, jak voda v určité roční době stoupá a klesá. Christopher ví, co máte hledat.“

Christopher nevypadal tak přesvědčeně. „Prameny se nehledají nijak snadno. A pořád nevíme jistě, jestli je Klipkoppie správná pevnost. Vzhledem k tomu, kolik je po okolí starých búrských opevnění, to bude jako hledat jehlu v kupce sena.“

„Aspoň ale máme kde začít,“ řekl Tucker.

„Já se mezitím podívám podrobněji na vašeho předka,“ doplnil Manfred. „Paulose de Klerka. Přijďte zítra odpoledne a znovu to probereme.“

14.55

„Pojedeme rovnou do Klipkoppie?“ zeptal se Christopher, když vyjeli z parkoviště.

„Jak je to daleko?“

„K úpatí kopce, na kterém pevnost stála, je to kousek, ale nahoru nevedou žádné silnice. Budeme muset jít pěšky do hodně strmého kopce, ale znám cestu.“

Tucker se podíval na hodinky. „Kdy tady zapadá slunce?“

„Nezapomeňte, že jste na jih od rovníku. Máme tu pozdní léto, konec období dešťů. Takže slunce nezapadne dřív než po sedmé hodině.“

„To nám dává zhruba čtyři hodiny.“ Tucker se obrátil na Anju. „Cestou z města vás můžeme vysadit v penzionu, abyste si odpočinula. Nevím, jestli by vám ortoped schválil šplhání po kopcích.“

„Mám si nechat ujít něco takového?“ Zvedla ruku se sádrou. „Jsem v pohodě. Kromě toho mám na nohách turistické boty, tak je rovnou můžu použít.“

Tucker uslyšel z vedlejšího sedadla spokojené pleskání ocasu.

„Zdá se, že všichni souhlasíme.“

Christopher zatočil směrem od penzionu, propletl se ulicemi na okraji Springboku a zamířil do vyprahlé krajiny.

Ujeli dva kilometry, když Christopherovi zazvonil mobil.

Tuckera se zmocnily obavy. Zauvažoval, jestli neměl před tímhle výletem zkontrolovat Bukolova. Ten ale v žádném případě nemohl jet v takovém horku s nimi.

Christopher tlumeně promluvil do telefonu a podal ho dozadu Tuckerovi. „To je pro vás. Manfred.“

Tucker překvapeně a zvědavě převzal telefon. „Ano?“

„Á, příteli, jsem rád, že jsem vás zastihl.“ V reverendově hlase znělo vzrušení a zároveň hrdost. „Pustil jsem se do studia, jen co jste odjeli. Zdá se, že generál Manie Roosa, nadřízený vašeho předka, měl dceru. Wilheminu.“

„To je delší forma Wilmy.“

„Správně. A poslechněte si tohle. Roosa v jednom hlášení z bojiště uvádí, cituji: Bez Wilheminy by ten darebák MacDonald při obléhání naší pevnosti uspěl. Předpokládám, že jde o sira Iana MacDonalda, tehdejšího britského plukovníka, ale pochybuji, že by Roosova mladá dcera nějak prolamovala britské obležení.“

„Určitě píše o vodním zdroji v pevnosti! Pojmenovaném po jeho dceři.“

„A váš předek by jistě tuhle tajnou přezdívku studny znal.“

Tucker Manfredovi poděkoval, ukončil hovor a sdělil reverendovo zjištění ostatním.

Christopher se usmál. „Vypadá to, že se kupka sena rázem významně zmenšila.“

29. KAPITOLA

19. března 15.22

Springbok, Jihoafrická republika

Osmnáct kilometrů za Springbokem Christopher zatočil na úzkou prašnou cestu, která končila u domu s plechovou střechou a cedulí s nápisem HELMANŮV SERVIS. Christopher zaparkoval ve stínu domu, vystoupil a vešel do otevřených vrat.

Když se vrátil, otevřel dveře Anje a mávl na Tuckera a Kaina, ať se k nim připojí. „Helman říká, že můžeme parkovat tady. Jestli se nevrátíme do tří týdnů, prý zavolá na policii.“

„Za tři týdny?“ zeptala se Anja, ale pak si všimla mladíkova úsměvu. „Moc vtipné.“

Christopher vytáhl ze zavazadlového prostoru auta tři batohy a rozdal je. Navíc ještě otevřel pouzdro a podal Tuckerovi těžkou dvouhlavňovou pušku spolu s dvanácti nábojnicemi, většími než Tuckerův palec.

„Velkorážní nábojnice Nitro Express,“ vysvětlil Christopher. „Vyznáte se ve zbraních, pane Wayne?“

Tucker zlomil hlavně pušky a rychle si je prohlédl. Pak vzal dvě nábojnice, vložil je do hlavní a zase zbraň zaklapl.

„Zvládnu to,“ řekl.

„Výborně.“ Christopher o poznání zvážněl. „Není pravděpodobné, že se střetneme s nějakým nebezpečím, ale v oblasti žijí lvi. Doporučuji, aby se Kain držel v těsné blízkosti.“

„Zůstane u mě.“

„Jestli narazíme na lvy, pokusíme se pomalu vycouvat. Šelmy nebývají během dne aktivní a většinou spí. Ale když nás nějaká napadne, zůstaňte za mnou. Vystřelím jako první. Jestli lva rány z obou hlavní minou nebo ho nesložím, padnu na zem, abyste měl prostor pro palbu. Lev se patrně zastaví, aby mě roztrhal. V tu chvíli střelte. Neváhejte. To je velice důležité. Miřte mu pár centimetrů pod bradu, pokud možno mezi ramena. Nebo, kdyby stál z boku, těsně za podpaží.“

„Rozumím,“ přikývl Tucker.

„A hlavně, jestli se netrefíte, za žádných okolností neutíkejte.“

„Proč ne?“ zeptala se Anja.

„Protože pak byste zemřeli vyčerpaní a to není vhodný stav pro setkání s Bohem.“

Christopher nabil pušku, hodil si batoh na záda a ještě si vzal vysokou vycházkovou hůl se střapcem kovových zvonků na vrcholu.

Obrátil se k ostatním. „Připravení?“

„Moment,“ řekla Anja. „Kde je moje zbraň?“

„Omlouvám se, slečno, nenapadlo mě… Doprovázím velice málo zákaznic, chápete. Navíc máte zraněné zápěstí. Odpusťte mi, prosím.“

„To je v pořádku, Christophere. Až jeden z vás padne vyčerpáním, vezmu si pušku od něj.“ Anja se sladce usmála. „Kudy půjdeme?“

„Na jih k začátku stezky, slečno, a pak severovýchodně do hor.“

Anja se otočila na patě a vykročila. „Snažte se mi stačit, mládenci.“

Prošli přes pás buše k úzké stezce mířící k horám na severovýchodě. Svah se takřka okamžitě změnil ve strmý sráz a Anja moudře přenechala vedoucí pozici Christopherovi. Tucker jejich skupinku uzavíral.

Poklepal Kaina na bok. „BLÍZKÉ VOLNO.“

Kain začal pobíhat zprava doleva, jak měl ve zvyku. Občas výpravu i trochu předběhl nebo o kousek zaostal, ale nikdy se nevzdálil na víc než osm metrů. Jeho uši vypadaly obzvlášť našpicované a jeho oči obzvlášť jasné. Seznamoval se s pachy, s jakými se ještě nikdy nesetkal. Tucker odhadoval, že pro něj jde svým způsobem o smyslový ráj.

Zhruba po kilometru vešli do stínu úzké strže. Na skalách kolem nich kvetly trsy pouštních rostlin v růžových a červených odstínech a z květů se linula sladká vůně připomínající vůni zimolezů. Přivítalo je hluboké bzučení hmyzu, ještě zesílené ozvěnou ve stísněném prostoru.

Kain stál před kvetoucí stěnou, díval se na vibrující květní plátky i listy a zvědavě nakláněl hlavu ke straně.

„Kapské včely,“ vysvětlil Christopher. „Nebojte se jich. Když je necháme na pokoji, ony nechají na pokoji nás.“

„Musejí jich tu být tisíce,“ zahučela Anja.

„Mnoho, mnoho tisíc, slečno.“

O čtyři sta metrů dál opustili strž a ocitli se na pláni s červenou hlínou a roztroušenými křovisky. Vlevo od nich se do několikasetmetrové výšky tyčily žulové kopce.

Najednou Christopher vydal štěkavý zvuk, o půl minuty později podruhé a pak ještě jednou. K tomu cinkal zvonečky připevněnými k vycházkové holi.

„Co to dělá?“ zašeptala Anja Tuckerovi.

„Upozorňuje všechny na naši přítomnost. Většina divokých zvířat se nám radši vyhne.“

Christopher se s hlavou nakloněnou ke straně zastavil, zvedl ruku sevřenou v pěst a ukázal si na ucho. Poslouchejte.

Po chvilce ticha se ozvalo hluboké zafunění, odrazilo se od kopců a zaniklo.

Kain se nehlučně odplížil do čela. Pár metrů před Christopherem se natočil doprava a sedl si s očima upřenýma do dálky.

Funění se ozvalo podruhé.

„Lví samci,“ řekl Christopher a ukázal doleva. „Několik kilometrů odtud. Měli by tam zůstat až do setmění.“

Kain však nepřestával hledět opačným směrem. Tucker k němu přiklekl.

„Samci možná ano,“ zahučel, „ale podívejte se za tu řadu keřů támhle.“

„Co je? Nic nevi…“ Christopher zmlkl a zašeptal: „No nazdar.“

Sto metrů od nich se z houští vyplížila trojice lvic, každá skoro sto padesátikilová, a pomalu vyrazila k jejich skupině. Jako na nějaký neviditelný pokyn se šelmy rozdělily a největší z nich zůstala uprostřed.

„To je neobvyklé,“ zašeptal Christopher. „Většinou se takhle nechovají.“

„To povězte jim. Snaží se nás obklíčit.“

„Co mám dělat?“ zeptala se Anja.

„Nehýbejte se,“ odpověděl Christopher. „Tuckere, jestli nás obejdou…“

„Já vím.“

To už ale Kain vstal, nahrbil hřbet, naježil chlupy podél páteře včetně ocasu, sklonil hlavu k zemi a vycenil zuby. Z hrudi se mu vydralo dlouhé hluboké vrčení. Pomalu vykročil k hlavní lvici.

„Zastavte ho, Tuckere,“ řekl Christopher.

„On ví, co dělá,“ zavrtěl Tucker hlavou. Věřil Kainovi. „Pojďte za mnou. Připravte si pušku. Anjo, vy se držte vzadu.“

„To není rozumné,“ zašeptal Christopher.

Tucker se vydal za Kainem, opatrně, ale bez váhání.

Prostřední lvice se zastavila. Přikrčila se jako sto padesátikilová hora svalů, drápů a zubů a mrskla ocasem ze strany na stranu. Ostatní dvě taky znehybněly, v pozici dvou a deseti hodin od Tuckera.

„Co se děje?“ zeptala se Anja potichu.

„Kain je upozorňuje, že nejsme snadná kořist.“

„Pozoruhodné,“ vydechl Christopher. „To jste ho naučil vy?“

„Tohle se nedá naučit,“ odpověděl Tucker. „Tohle je instinkt.“

Vedoucí lvice si nespokojeně odfrkla.

Kain krátce zavrčel a postoupil o tři kroky dopředu. Z tlamy mu odkapávaly sliny.

„STŮJ,“ zamumlal Tucker.

„Trochu je postrčíme,“ řekl Christopher. „Každý vypálíme jednu ránu nad jejich hlavy.“

Tucker přikývl. „Jak myslíte.“

„Ale jestli neutečou, zaútočí.“

„Jsem připravený.“

Anja zašeptala: „Asi budu zvracet.“

„Klid,“ řekl jí Tucker.

Christopher se otočil ke lvici vlevo, Tucker k té vpravo. Kain zůstal na místě a nespouštěl oči z prostřední šelmy.

„Pal!“

Tucker si opřel pažbu pušky o rameno a vypálil lvici nad hlavou. Šelma nadskočila, znovu se přikrčila a odplížila se zpátky za houští. Christopherova se zachovala stejně.

Největší lvice se ani nepohnula a neustoupila, ani když ji společnice opustily. Ještě několik vteřin zírala na Kaina a znovu si vrčivě odfrkla, než se otočila a odešla za ostatními. Ještě se naposledy ohlédla a zmizela.

Christopher neztrácel čas a rychle odvedl všechny pryč. Po několika stech metrech se zastavili pod skalní římsou, aby se napili. Kain se spokojeně posadil do stínu, jako kdyby se nic nestalo.

Několik minut nikdo nepromluvil. Nakonec ticho ukončila Anja: „Ještě nikdy jsem se tak nebála. To, jak se dívaly… Byli jsme pro ně prostě maso.“

„V zásadě ano,“ potvrdil Christopher.

„Nejsem si jistá, jestli jsem pochopila, co se tam odehrálo.“

„Lvi jsou nebezpeční, ale ne hloupí. Pokud si můžou vybrat mezi útokem na snadnou kořist a bojem, vždycky zvolí to první. Je to praktičtější. Zraněný lev je slabý. Tuckerův pes jim to prostě připomněl. Navíc právě skončilo období říje, takže je všude plno mladých zvířat. Mají dostatek potravy. Kdyby měly hlad, dopadlo by to setkání hůř.“

16.45

Když doplnili tekutiny a uklidnili se, vyrazili dál.

O dvacet minut později se Christopher zastavil a ukázal do kopců. „Zbytky pevnosti Klipkoppie jsou támhle na tom hřebenu. Musíme k nim vyšplhat.“

„Jak jsou daleko?“ zeptala se Anja.

„Půl kilometru. Za chůze občas dupněte, abychom zaplašili hady.“

Vedl je úzkou strouhou plnou balvanů a keřů a občas míjeli stromy se širokými kmeny, které se zužovaly do spleti bezlistých větví končících pupeny připomínajícími hvězdy.

„Vypadá jako brokolice,“ poznamenala Anja.

„Kokerboom,“ zavolal Christopher přes rameno. „Aloe rozsochatá přezdívaná toulcový strom. Sanové používají duté větve jako toulce na šípy.“

Strouha se postupně zúžila natolik, že nakonec cestou do strmého svahu skákali z jednoho kamene na druhý. Na několika místech musel Tucker vytáhnout Kaina nebo pomoci Anje. Konečně se vydrápali několik posledních metrů na plošinu tvaru půlměsíce, ze které se jim naskytl výhled na Springbok.

Všichni oddechovali, přihýbali si z lahví vody a otírali si pot.

„To je krása,“ vydechla Anja a naklonila se přes okraj plošiny.

U nohou se jim otvíral strmý sráz, za nimi se tyčila příkrá žulová stěna. Ze země a ze skalní stěny trčely pahýly dřevěných sloupů.

Když Tucker přimhouřil oči, viděl tu základy starého opevnění a dávno zaniklých budov.

„Tohle je Klipkoppie,“ oznámil Christopher.

„Moc z ní nezbývá,“ podotkl Tucker.

„Ne. Čas a eroze odvedly svoji práci. Před sto dvaceti lety ale šlo o bytelnou pevnost. Na skále nad námi stála strážní věž, odkud měli búrští vojáci přehled po celém údolí. Jediná přístupová cesta vedla roklinou, kterou jsme sem vystoupali my.“

„Místo s dokonalou obranou.“

„Přesně tak.“

Tucker vykročil mezi rozvaliny, ale Christopherův výkřik ho zastavil.

„Opatrně! Pod plošinou je plno chodeb a starých sklepů.“

„Tady?“ podivila se Anja. „Vypadá to jako pevná skála.“

Tucker si klekl a dloubl do země prstem. „Pískovec. S tím se dá pracovat. Ale vyžadovalo by to tvrdou dřinu a trpělivost.“

Christopher přikývl. „Búrové byli známí obojím. Vchody do podzemí jsou zakryté starými prkny, teď už nejspíš dost ztrouchnivělými. Pod námi jsou ložnice a sklady.“

Tucker zavolal na Kaina. „K NOZE.“

Ovčák k němu okamžitě přiběhl.

Tucker si klekl, otevřel láhev a nalil si trochu vody do dlaně. Pak ji rozetřel Kainovi po čenichu a pod bradu a přiložil mu vlhkou ruku k nozdrám. „HLEDEJ. POMALU.“

Kain se s čenichem u země přesunul k okraji plošiny.

„Co to dělá?“ zeptala se Anja.

„Vytyčuje si oblast hledání.“

Kain začal systematicky křižovat plošinu. Občas se zastavil a krátce odbočil doleva nebo doprava, než zase pokračoval v původním směru.

„Otvory do chodeb,“ vysvětlil Tucker Anje a Christopherovi.

„Pozoruhodné,“ zahučel Christopher.

Ve čtvrtině cesty přes plošinu se Kain najednou zastavil a obešel jedno konkrétní místo. Čenichal přitom tak usilovně, až svým dechem vířil prach. Nakonec se otočil hlavou k Tuckerovi a lehl si.

„Cítí vlhkost.“

Opatrně došli k ovčákovi. Christopher kráčel jako první a před každým krokem dloubal do země holí, aby si ověřil, že mohou bezpečně došlápnout.

Tucker Kainovi oběma rukama promnul krk. „Hodný kluk.“

Christopher zvedl hůl a zabodl ji do země v místě, kde Kain tak horlivě čenichal.

Ozval se dutý zvuk.

„Máte opravdu úžasného psa!“ řekl Christopher uznale.

Vytáhli z batohů krátké rýče a pustili se do odklízení udusané hlíny, dokud neodkryli čtverec z prken. Vypadalo to na padací dveře do podzemí. Nahrubo otesaná prkna byla naštěstí po stoletém působení horka zpuchřelá, takže stačilo zasunout rýče do štěrbin a postupně jednotlivá prkna odpáčit. Pod nohama se jim objevila temná šachta zhruba s metrovým průměrem.

Tucker si lehl na břicho a namířil do tmy baterku. Kain se krčil vedle něj a nepřestával větřit.

„Vede zhruba dva a půl metru dolů,“ řekl Tucker a zvedl se na kolena. „Pak pokračuje doleva.“

„Kdo půjde první?“ zeptala se Anja.

Kain začal poskakovat kolem otvoru a vrtět ocasem, jako kdyby jí rozuměl. Podíval se na Tuckera a pak do šachty.

„Hádejte,“ řekl Tucker.

„Vy tam pošlete jeho?“ Anja si založila ruce na prsou. „To mi připadá kruté.“

„Kruté? Myslím, že Kain byl v minulém životě jezevčík, vyšlechtěný k vyhánění jezevců z nor. Jakmile někde objeví nějakou díru, chce do ní vlézt a prozkoumat ji.“

Tucker vytáhl z batohu ovčákovu vestu. Kain očividně tušil, co se bude dít, a chvěl se vzrušením. Tucker ho rychle oblékl a zkontroloval spojení Kainovy kamery s novým satelitním telefonem, který mu dodala Harperová. Diagnostický program neodhalil žádné problémy – vše fungovalo tak, jak mělo.

„Připravený, Kaine?“

Ovčák přešel k šachtě a zastavil se s předními tlapami na jejím okraji. Tucker posvítil na stěny a na podlahu podzemní chodby. „JDI.“

Kain bez váhání skočil a s tichým žuchnutím přistál dole.

„OZVI SE.“

Kain krátce štěkl na znamení, že je v pořádku.

Tucker vyťukal do telefonu číselný kód a na displeji se objevily záběry Kainovy kamery. Když displej zastínil dlaní, rozeznal vodorovnou chodbu, která vedla od šachty někam doleva. Kamera uměla pracovat i v režimu nočního vidění, ale Tucker zmáčkl tlačítko a nad kamerou se rozzářila malá LED baterka, která svítila Kainovi na cestu.

V ostřejší záři se objevily hrubé stěny, vyztužené silnými trámy. Dřevo se mimo dosah slunce a větru zdálo být celkem pevné, ale zdání může klamat. Tucker v Afghánistánu při pronásledování vojáků Talibanu v jejich jeskynních bludištích zažil řadu závalů.

Znepokojeně si olízl rty. Bál se, že tu dojde k něčemu podobnému. Museli však splnit úkol.

Proto do vysílačky řekl: „KUPŘEDU. HLEDEJ.“

Kain slyší pokyn a plíží se do chodby. Oslnivý denní jas nechává za sebou a míří do tmy, protínané kuželem světla zpoza lopatek. Cítí prach a plíseň, staré dřevo a kameny – ale hlavně sleduje stopu vlhkosti, která visí ve vzduchu.

Na suchém pozadí je dobře patrná.

Nepotřebuje ani světlo.

Ale jde pomalu a opatrně našlapuje.

Slyší, jak mu pod tlapami křupe písek, slyší šramot chitinových nožek na kamenech i vrzání dřeva.

Prodírá se jemnými pavučinami prachu.

Dochází ke křižovatce s další chodbou.

Kudy?

V uchu mu zní pokyn. Jeho společník vidí to co on.

HLEDEJ.

Postupně vychází všemi směry, natahuje čenich dopředu, vdechuje stopu rozšířenými nozdrami hluboko do sebe, kolem jazyka, tam, kde vše hodnotí jeho instinkt.

Vydává se do jedné chodby a potom do druhé. Zkouší, která je správná.

Vlevo je vzduch těžší a vlhčí.

Slyší tichounké skapávání vody na kameny.

S tlukoucím srdcem k němu míří. Ví, že cíl je blízko. Chodba chvíli klesá, ale pak se vyrovnává. O několik opatrných kroků dál se otvírá do jeskyně, dost vysoké, aby v ní mohl skákat radostí.

Nejradši by to udělal.

Místo toho ale slyší: STŮJ.

A tak stojí.

Dívá se přes svažitou jeskyni k lesklé černé tůni. Tam, kde se od hladiny odráží jeho světlo, je ale čirá a azurově modrá.

Voda.

„Heuréka,“ zamumlal Christopher.

Tucker se otočil k ostatním a podal Anje telefon. „Jdu dolů. Až dorazím ke Kainovi, ukážu se vám na kameře.“

Vytáhl z batohu jednotku GPS, kterou si vzápětí uložil do zapínací kapsy kalhot.

„Nechápu to,“ řekla Anja. „Proč tam musíte chodit? Pro někoho tak velkého to není bezpečné.“

Tucker přistoupil k okraji šachty a přehodil přes něj nohy. „Potřebujeme přesné souřadnice.“

„Ale proč?“ Ustaraně se zamračila. „Víme, že ta studna je pod touhle plošinou. Nestačí to?“

„Ne. Potřebujeme určit azimut z přesného místa. Každá chyba v určení polohy studny se tři sta kilometrů odtud znásobí.“ Ukázal k obzoru. „Když se tady spleteme o sto metrů, od de Klerkových souřadnic můžeme být mimo o kilometr a půl. A v tak členitém terénu, jako je pohoří Groot Karas, bychom jeskyni mohli marně hledat třeba měsíce.“

Anja se ohromeně nadechla. „Na to jsem nepomyslela.“

Tucker se usmál. „To všechno je součástí našich služeb, madam.“ Připravil se na seskok, ale ještě se zarazil. „Moment, právě jsem si uvědomil, že pod zemí mi GPS nebude fungovat. Musím postupovat klasicky. Christophere, půjčíte mi svoji hůl?“

Jejich průvodce pochopil. „Abyste ji použil jako měřidlo. Velmi chytré.“

„Dejte mi třicet minut. Pokud nedojde k závalu.“

„V takovém případě oznámím příslušným úřadům, kde mají vykopat vaše tělo,“ řekl Christopher a poplácal ho po rameni.

„Kainovo taky. Chci, aby byl pohřbený se mnou.“

„Jistě.“

Anja se na ně zamračila. „To není legrační.“

Oba se na ni podívali.

Anja si uvědomila, že ani jeden nežertoval, a viditelně pobledla.

Tucker se otočil, spustil se přes okraj šachty a seskočil dolů. Když se botami dotkl země, přikrčil se, rozsvítil baterku a po čtyřech vlezl do postranní chodby. Vedle sebe obracel Christopherovu vycházkovou hůl a počítal, kolik délek zatím naměřil. Občas se zastavil, aby si zakreslil trasu do notesu.

Tu a tam zavadil zády o strop a k zemi se snesla miniaturní lavina písku. Ve stísněném prostoru se ten zvuk rozléhal a připomínal kroupy bičující chodník. Za chvíli Tucker dospěl ke křižovatce a vydal se za Kainem doleva. I když se snažil pracovat co nejrychleji, trvalo mu dalších pět minut, než zmapoval poslední úsek chodby k jeskyni.

Kain slyšel, jak se blíží, přiběhl mu naproti a olízl mu obličej.

„Hodný kluk, dobrá práce!“

Tucker si posvítil baterkou po místnosti. Búrští vojáci tu zjevně trávili dost času. Do okolních pískovcových stěn někdo vytesal lavice a provizorní stoly spolu s desítkami úzkých polic. Tucker si v duchu představil dávno mrtvé muže, jak se tu smějí, odpočívají, jedí – to vše během jedné z nejkrvavějších a nejméně známých válek v dějinách.

Po posledních měřeních Tucker zvedl stránku notesu před Kainovu kameru a ukázal svým kolegům vztyčené palce. Chtěl mít obrazový záznam výpočtů a souřadnic Grietjiny studny pro případ, že by se s ním něco stalo.

Uspokojeně si klekl a ponořil prsty do vody. Byla studená a podle vůně i čerstvá.

Jak dlouho lidé využívali tenhle pramen?

Představil si pradávné domorodce, kteří se sem přicházeli schovat před horkem a uhasit žízeň.

Rozhodl se, že udělá totéž. Jeskyně mu připadala jako oáza – nejen před žhnoucím africkým sluncem, ale taky před napětím na jejich výpravě. Před očima se mu střídaly výjevy z posledních dnů: útěky, přestřelky a smrt. Tady to všechno vypadalo tak nereálně…

Teď jsem schovaný v útrobách dávné búrské pevnosti.

Všechno kvůli rostlinnému druhu starému skoro tak jako sama Země.

Podíval se na Kaina. „Nemůžeme říct, že bychom vedli příliš nudné životy, co?“

Jako na potvrzení jeho slov k nim dolehlo hlasité prásknutí.

Tucker si v první chvíli pomyslel, že šlo o výstřel z pušky.

Další útok lvů.

Následovalo ale hlubší dunění kamenů a písku.

V tu chvíli už znal pravdu.

To nebyl výstřel.

Ale prasknutí zpuchřelého trámu.

Strop chodby se začínal sypat.

30. KAPITOLA

19. března 17.28

U Springboku, Jihoafrická republika

Tucker postrčil Kaina do chodby. Dunění sílilo – znělo jako blížící se vlak.

„UTEČ! VEN!“

Kain poslechl Tuckerův horečný pokyn a vyběhl z jeskyně. Pes se tu mohl pohybovat rychleji, takže měl vyšší šanci přežít.

Nemělo smysl, aby zahynuli oba.

Tucker se ho snažil co nejrychleji následovat. Pustil baterku, aby si uvolnil jednu ruku. Netroufal si ale odhodit Christopherovu hůl. Zapomněl ji změřit, než seskočil sem dolů. K určení souřadnic pramene potřeboval znát její přesnou délku.

Hrabal se po čtyřech, ale diodová baterka nad Kainovou kamerou se vzdalovala. Odíral si klouby prstů, ve kterých držel hůl, a kolena si otloukal o tvrdé kameny.

Nemůže to stihnout.

Nemýlil se.

Zepředu zaznělo ohlušující zaburácení, o chvíli později následované hustým oblakem prachu a jemného písku.

Chodba se zhroutila.

Kainova baterka nezhasla, ale zdálo se, že už se nepohybuje. Tucker se rozkašlal a spěšně dolezl ke svému společníkovi.

Chodbu před Kainem zatarasila hradba z písku, kamenů a úlomků dřevěných trámů. Ovčak hrabal a zakusoval se do překážky, ale tudy se nedalo pokračovat.

„STŮJ,“ přikázal mu Tucker.

Kain ustoupil a Tucker mu natočil kameru tak, aby si posvítil na ruku, dosud přitisknutou ke stěně. Ohlédl se přes rameno a znovu se podíval na svoje prsty. Pomalu se orientoval.

Uvědomil si, že dospěli ke křižovatce dvou chodeb.

Zával uzavřel chodbu, která vedla ke vstupní šachtě. A cestu vpřed jim zablokovala vlna písku a kamenů, která se přelila na křižovatku. To znamenalo, že se rozhodně nemohli vrátit cestou, kterou sem přišli, ale s trochou štěstí se jim podaří odhrabat volnou suť a dostat se k protější chodbě. Samozřejmě neměli jistotu, že se tudy dostanou ke svobodě, ale nic jiného se dělat nedalo.

„HRABEJ,“ přikázal Kainovi.

Společnými silami se pustili do práce. Kain odhraboval kameny a písek mezi zadníma nohama, Tucker vytahoval rozlámané kusy trámů a odhazoval je za sebe. Pomalu, ale vytrvale postupovali kupředu.

Když Tucker po chvíli rozdrásanými prsty odvalil z hromady velký kus pískovce, sáhl do mezery a zjistil, že v ní nic není. S novým elánem pokračoval v práci. Brzy rozšířil skulinu natolik, aby se oba protáhli závalem na druhou stranu.

Kain si oklepal písek ze srsti.

Tucker v podstatě udělal totéž, i když se třásl spíš úlevou a přestálou hrůzou.

„PRŮZKUM,“ zašeptal.

Vykročili do bludiště podzemních chodeb staré búrské pevnosti – skutečně se jednalo o bludiště. Na každém kroku naráželi na boční chodby a slepě končící místnosti. Tucker se často zastavoval, aby přejel prsty po stropě nebo si posvítil nahoru Kainovou baterkou.

Vzdálené dunění a burácení svědčilo o dalších závalech.

Konečně se ocitli ve čtvercové místnosti o velikosti garáže na jedno auto. Podle vytesaných polic a ztrouchnivělých zbytků dřevěných beden šlo o starý sklep. Vedly odtud další chodby.

Tucker se shýbl a obrátil světlo Kainovy baterky ke stropu.

Vydechl úlevou.

Nízký strop podpírala dřevěná prkna.

Kain najednou zlostně zavrčel, vrhl se k nejbližší hromadě beden a strčil do ní čenich. Hned zase vycouval a vztekle zatřepal hlavou. Po několika vteřinách odklusal zpátky k Tuckerovi. Z tlamy mu cosi viselo.

Pes položil svůj úlovek Tuckerovi k nohám.

Byl to metr dlouhý černý had s trojúhelníkovou hlavou, podle které se dalo soudit, že je jedovatý.

Až teď Tucker přes tlukot srdce zaslechl tiché, neustávající syčení. Když jeho oči ještě víc přivykly tmě, najednou uviděl stíny, které se kolem něj plazily po podlaze a opatrně se vyhýbaly světlu. Z ostatních chodeb do místnosti proudili další hadi – záchvěvy země je vyhnaly z hnízd a donutily je vystoupat na povrch.

Tucker holí odstrčil jednoho z nich od špiček bot. Vysloužil si divoké zasyčení a ukázku dlouhých zubů.

Nejvyšší čas vypadnout.

„CHRAŇ,“ přikázal Kainovi.

Sevřel hůl oběma rukama a s chřestěním zvonečků udeřil do stropních prken. Zasypaly ho třísky, ale Tucker nepřestával a rozmachoval se k dalším a dalším úderům do ztrouchnivělého materiálu, zatímco Kain dával pozor na hady.

Tucker se snažil vyvolat vlastní menší zával – věděl, že musí být blízko povrchu. Vybavil si, jak Kain opatrně prohledával plošinu i jak Christopher poklepával před každým došlápnutím holí na zem. Materiál ze stropu se teď sypal rychleji: dřevo, písek i kamínky. Padající sutiny hady rozdráždily ještě víc.

Tucker nedbal na bolest ramen a znovu udeřil do stropu. Tentokrát se mu podařilo přelomit silné prkno na dvě části.

To byla poslední kapka.

Velký kus stropu se naráz zhroutil a sesul se. Tuckera zasáhl do obličeje kus dřeva a roztrhl mu tvář. Následoval prach a písek. Tucker se snažil co nejlíp zaštítit vlastním tělem Kaina.

Pak se objevila oslepující záře.

Podíval se nahoru – klenba jeho temného světa se nadále drolila a nad ní bylo vidět modrou oblohu a sluneční svit. Tucker slyšel překvapené výkřiky Anji a Christophera.

„Jsem v pořádku!“ vykřikl.

Vydechl úlevou a klekl si vedle Kaina.

„Zvládli jsme to,“ zašeptal.

Kain hrdě zavrtěl ocasem – zjevně byl pyšný na množství mrtvých hadů roztroušených po podlaze kolem něj. Náhlý sluneční svit zahnal ostatní do úkrytů.

„Až moc se bavíš,“ pokáral ho Tucker s úsměvem.

18.13

Zakrátko Tucker zahákl nylonové lano z Christopherova batohu za Kainovu vestu a pomohl ho vytáhnout na povrch. Sám pak vyšplhal za ním.

Anja mu vyčistila tržnou ránu v obličeji, natřela ji dezinfekční mastí a přelepila ji.

Další ošetření muselo počkat do hotelu.

S blížícím se západem slunce pospíchali k vozu. Cesta z kopce ubíhala rychle – navíc je pohánělo vzdálené funění lvů.

„Máte, co jste potřeboval?“ zeptala se Anja Tuckera.

„Na centimetr přesně.“

Teď už měl změřenou i Christopherovu hůl.

„To je dobře,“ přikývla. „Mám hlad jako vlk a vycházek mám pro dnešek dost.“

Tucker s ní bezvýhradně souhlasil.

Dorazili k vozu zaparkovanému u Helmanova servisu a Christopher s nimi vyjel zpátky do Springboku. Vraceli se ve vyčerpaném tichu. Christopher jen zavolal svému bratru Paulovi, který mu povrdil, že v penzionu je klid. Víceméně. Bukolov si odpočinul a vrátila se mu stará popudlivost – domáhal se informací o dnešních zjištěních a byl zjevně podrážděný, že ho nevzali s sebou.

Tucker se netěšil na to, až mu bude podávat zprávu. Toužil jenom po dlouhé, horké sprše a koupeli v bazénu.

Když zastavili u penzionu, Christopherovi zazvonil mobil. Mladík si ho přiložil k uchu a druhou rukou obratně navedl vůz ke schodům.

Nakonec se otočil k Tuckerovi. „To je Manfred. Ptá se, jestli by si s vámi nemohl promluvit v kostele. Ještě dnes večer. Prý má novinky, které by vás mohly velmi zajímat.“ Zakryl mikrofon dlaní. „Můžu to odložit na zítra.“

„Měl bych jít,“ řekl Tucker a v duchu odsunul sprchu i koupel.

Anja si znovu zapnula bezpečnostní pás – i ona chtěla jet, ale Tucker se k ní předklonil a dotkl se jejího ramene.

„Já to zvládnu,“ řekl. „Vezmete si na starost Bukolova? Někdo mu musí sdělit novinky, jinak se zblázní.“

Anje se v obličeji zračila nejistota.

„Bude se chovat slušně,“ ujistil ji Tucker. „Vezměte to stručně.“

Anja přikývla. „Po tom, jaký jste dnes prožil den, vám pomůžu aspoň s Bukolovem.“

„Díky.“

Anja vešla skleněnými dveřmi do penzionu a Tucker odjel s Christopherem ke kostelu. Reverenda našli na stejném místě, kde ho opustili: u piknikového stolu na dvoře. Teď měl nicméně na sobě koloniálně bílý oblek, jen nohy si nechal bosé. S dýmkou v ústech na ně mávl, ať si k němu přisednou.

„Jak proběhl výlet?“ zeptal se.

„Výborně,“ odpověděl Tucker.

„Ten obvaz na vaší tváři říká něco jiného.“

„Vědomosti nejsou zadarmo.“

„A za tyhle jste očividně zaplatil krví.“

Ani netušíte, jak moc máte pravdu.

Tucker poposedl. „Christopher říkal, že máte nějakou horkou novinku, reverende.“

„Ach ano. Poměrně zvláštní. Zdá se, že popularita Springboku zničehonic výrazně vzrostla.“

„Jak to myslíte?“

„Zhruba před hodinou mi volala jedna genealožka a ptala se na vašeho předka, Paulose de Klerka.“

„Genealožka?“ zopakoval Tucker. V hlavě se mu rozezněly varovné zvonečky. „Žena?“

„Ano. S přízvukem. Zněl jako ze Skandinávie.“

Felice.

Manfred přimhouřil oči. „Tuckere, z vašeho výrazu soudím, že to není vítaná zpráva. Nejdřív jsem předpokládal, že ta žena patří k vašemu týmu.“

Tucker se zamračil. „Ne.“

„Tak je to konkurentka? Snaží se vám vypálit rybník?“

„Něco takového,“ odpověděl Tucker, i když hrozně nerad lhal muži sukna. „Tušíte, jestli se jednalo o místní hovor?“

Manfred zavrtěl hlavou. „Spojení šlo přes mezinárodního operátora.“

Takže Felice nejspíš není v Jihoafrické republice.

Aspoň něco.

„Co jste jí řekl o de Klerkovi?“ zeptal se Tucker.

„Že o něm vím velice málo. Že to byl lékař, botanik a pravděpodobně sloužil v Klipkoppie.“

Tucker potlačil zasténání a vyměnil si pohled s Christopherem.

„A co já?“ vyzvídal Tucker. „Ptala se na nás?“

„Ani slovem. A stejně bych jí nic neřekl. Během rozhovoru jsem z ní začal mít divný pocit. Chtěl jsem si nejdřív promluvit s vámi. Proto jsem vám volal.“

„Ptala se na Grietjinu studnu?“

„Ano, a v odpovědi jsem se taky zmínil o pevnosti Klipkoppie.“

To byla katastrofální novinka.

Manfred vycítil Tuckerovu nervozitu a poklepal ho po ruce. „Ale neřekl jsem jí, kde Klipkoppie leží.“

„Určitě si to zjistí…“

„Zjistí to, co vy. Že pevnost je v centru Springboku. Píše se to ve všech průvodcích.“

Tucker si vzpomněl na Manfredovo opovržení k téhle pasti na turisty a výrazně se mu ulevilo. Taková falešná stopa jim mohla dopřát nějaký čas navíc.

Uklidnil se. Z větší části. Když teď věděl, že je Felice na cestě, chtěl se okamžitě vrátit do penzionu, ponořit se do map a podle polohy pramene spočítat de Klerkovy souřadnice té jeskyně.

Proti němu ale seděla studnice místních znalostí a Tucker nechtěl promrhat příležitost.

„Reverende, říkal jste, že de Klerk sloužil pod generálem Roosou. Narazil jste ve svém pátrání na nějakou zmínku o obléhání v pohoří Groot Karas? Myslím, že právě tam můj předek zemřel.“

„Ne, jenže to neznamená, že k takovému obléhání nedošlo. Nebyla to válka jako dnes, s válečnými zpravodaji, kamerami a tak dále. Ale můžu se na to podívat.“

„Toho bych si velice cenil.“

Manfred se na něj upřeně zadíval a vyfoukl oblak dýmu. „Z dychtivosti ve vašem hlase se obávám, že uvažujete o cestě do těch hor.“

„A pokud ano?“

„Inu, když pomineme partyzány, namibijskou armádu, pytláky a lupiče na dálnici, pořád budete čelit těžkému terénu, horku a nedostatku vody. A to se nezmiňuji o divokých zvířatech, která by vás ráda sežrala.“

Tucker se zazubil. „Měl byste se nechat najmout namibijským úřadem pro turistiku.“

„Jestli pojedete,“ pokračoval Manfred vážně, „dejte si pozor, ať nevypadáte jako pytlák. Namibijská armáda nejdřív střílí a teprve pak se ptá. Jestli vás přepadnou vzbouřenci nebo lupiči, bojujte jako o život, protože pokud jim padnete do rukou, je po vás. A vezměte si spolehlivé vozidlo. Jestli se vám rozbije, pěšky se nikdy do civilizace nedostanete.“

Tucker přikývl. Vážil si reverendových rad. „Díky.“ Vstal a potřásl Manfredovi rukou.

Když vykročil s Christopherem zpátky přes dvůr, Manfred za nimi ještě zavolal: „Jestli se tu objeví vaše konkurentka, co mám dělat?“

„Usmívat se a poslat ji k pasti na turisty v centru města.“

Nejednalo se zrovna o past, jakou by si pro Felice představoval.

Raději by ji viděl v zubatých železech na medvědy.

Ale prozatím to muselo stačit.

31. KAPITOLA

20. března 9.09

Upington, Jihoafrická republika

„Vítejte ve vinařské oblasti,“ ohlásil Christopher, když se kola cessny dotkla upingtonského letiště. Upington bylo malebné městečko tři sta kilometrů severně od Springboku. „Ze zdejších vinic pocházejí nejlepší jihoafrická vína. Každoročně se tu sklízí přes sto tun hroznů.“

Tucker si všiml zvlněných vinic na svěže zelených březích Oranžské řeky. Tato malá oáza zároveň poslouží jejich skupině jako odrazový můstek k překročení hranic do Namibie. Ne že by si nechtěl dopřát den s ochutnávkami vín, ale měli nabitý program.

Včera večer dokončil výpočty a měl docela dobrou představu o poloze de Klerkovy jeskyně. Jelikož věděl, že Felice není daleko za nimi, hned za úsvitu odvezl všechny na letiště, aby se přesunuli do Upingtonu. Hodlal si náskok podržet.

Jakmile vystoupili z letadla, Paul Nkomo je odvezl v černém range roveru ze zeleného říčního údolí do široké savany s hustou trávou, tmavě zelenými hájky a skalními výchozy. Po dvaceti minutách rover zastavil před ocelovou bránou. Tabulka vedle brány hlásala: PARK SPITSKOPSKÉ REZERVACE.

Paul se vyklonil z okna, stiskl zvonek a ohlásil do interkomu svoje jméno. Brána se otevřela. Paul dojel po silnici na akrové prostranství a zaparkoval před rozlehlým rančem s mnoha křídly. Na východní straně stály tři stodoly.

Všichni vystoupili a protáhli se.

„Tady není takové vedro,“ liboval si Bukolov, momentálně v poněkud lepším rozpoložení.

„Pořád je ráno,“ upozornil ho Paul. „Oteplí se, a pořádně.“

„Jsou tady lvi?“ zeptala se Anja s pohledem upřeným k savaně.

„Jistě, madam. Musíte být opatrní.“

Anja se rozhlédla, očima vyhledala Kaina a přiklekla k němu, aby ho vděčně poškrábala za ušima. Zjevně si vzpomněla na jeho včerejší hrdinství a hodlala se držet v jeho blízkosti.

Christopher odvedl Tuckera stranou, zatímco ostatní zašli do budovy. Zastavili se u stodoly, v níž čekal další range rover, natřený maskovacím vzorem okrové, hnědé a světle hnědé barvy. Na střeše a v zavazadlovém prostoru byly vyrovnány zásoby.

„Vaše vozidlo, pane Wayne.“

„Pěkné,“ přikývl Tucker a obešel ho kolem dokola. Všiml si, že jde o starší model. „Jak je na tom s údržbou?“

Vybavil si Manfredovo varování před poruchou dopravního prostředku.

„Nebudete mít žádné problémy. Pokud jde o to, kdy bychom měli vyrazit, podle mě…“

Tucker zvedl ruku. „Co myslíte tím my?“

„Vy, vaši společníci a já, samozřejmě.“

„Kdo říká, že pojedete s námi, Christophere?“

Mladík se tvářil zmateně. „Považoval jsem za samozřejmé, že budu váš průvodce po dobu vašeho pobytu v Africe.“

„O tom slyším poprvé.“

A neměl z toho radost. Jakkoliv by se mu jistě hodily Christopherovy znalosti, počet mrtvol v poslední době povážlivě stoupl. On a ostatní jet museli, ale…

„Tohle nemáte v popisu práce, Christophere.“

Mladík se nehodlal vzdát. „Dostal jsem pokyny, abych vám při cestě do Namibie poskytl veškerou pomoc. A podle mého názoru mě potřebujete.“ Odpočítal na prstech důvody. „Mluvíte některým z dialektů namibijských kmenů? Víte, jak se vyhnout černé mambě? Kolik už jste spravoval range roverů uprostřed pustiny?“

„To jsou pádné argumenty. Teď mi dovolte, abych přednesl svoje.“

Přistoupil k roveru, sejmul ze střechy pouzdro, vytáhl z něj útočnou pušku a položil ji na pokrývku na kapotě.

„Tohle je poloautomatická puška AR-15 se standardním hledáčkem s možností nočního vidění. Dokáže vypálit osm set nábojů za minutu. Efektivní dostřel je čtyři sta až šest set metrů. Otázky?“

Christopher zavrtěl hlavou.

„Dávejte pozor.“ Tucker pušku zručně rozebral, rozložil součástky na deku a znovu ji složil. „Teď vy.“

Christopher se zhluboka nadechl, přistoupil k roveru a zopakoval celý postup. Šlo mu to pomaleji a s menší jistotou, ale udělal všechno správně.

Následně mu Tucker ukázal, jak se nabíjí, míří a ovládá přepínač palby. „Teď vy.“

Christopher všechno zopakoval.

Zbývala poslední lekce.

Tucker vzal pušku do ruky, otřel ji a vrátil ji Christopherovi. „Namiřte mi na prsa.“

„Cože?“

„Udělejte to.“

Christopher váhavě poslechl. „Proč?“

Tucker postřehl, jak se mladíkovi lehce chvěje ruka. „Ještě nikdy jste na nikoho nemířil, že ne?“

„Ne.“

„Nikdy jste po nikom nestřílel?“

„Ne.“

„A střílel někdo na vás?“

„Ne.“

„Nikdy jste nikoho nezabil?“

„Jistěže ne.“

„Jestli pojedete s námi, to všechno se pravděpodobně stane.“

Christopher si povzdychl a spustil pušku k boku. „Začínám rozumět vašemu argumentu.“

„Výborně. Takže na nás počkáte tady.“

„To ne.“ Christopher vrátil zbraň Tuckerovi. „Jestli se na nás někdo pokusí střílet, budu palbu opětovat. Co se stane s nimi, je boží vůle.“

„Jste tvrdohlavý mizera,“ řekl Tucker.

„To říká moje máma taky. Až na toho mizeru, samozřejmě.“

11.45

„Jak moc věříte těm svým souřadnicím?“ zeptala se Harperová.

Tucker stál ve stodole vedle roveru. Právě dokončil kontrolu zásob. Ostatní se stáhli z poledního horka na oběd a Tucker využil chvíli soukromí k telefonátu do Sigmy.

„Na devadesát procent. Lepší už to nebude a poskytuje nám to výhodu před konkurencí.“

„Když už o ní mluvíme, dnes ráno přiletěla do Kapského Města žena se švédským pasem odpovídající popisu Felice Nilssonové. Zhruba ve stejnou dobu prošli celnicí čtyři další muži se švédskými pasy.“

„To mě nepřekvapuje. Ale máme před ní velký náskok. Bez Utkina, který by jim předával informace, tápají ve tmě. A zbývá jim rozluštit tajemství Klipkoppie.“

„Snad máte pravdu. Ještě jedna věc. Ta fotka, co jste nám poslal – ta, na které jste v internetové kavárně v Dimitrovgradu…“

„Ano?“

„Je na ní něco divného.“

„Co tím myslíte?“

„Našim technikům se nelíbí artefakty v pixelové struktuře snímku. Možná o nic nejde, ale pitváme všechno, co jste nám poslal – včetně všech Bukolovových dat.“

„A jak zní verdikt?“

„Všechno studuje tým biologů, epidemiologů a botaniků. Na mnoha věcech se neshodují, ale na jedné ano.“

„Že to je celé kachna. Můžeme se otočit a jet domů.“

„Bohužel ne,“ povzdychla si Harperová. „Všichni do jednoho se shodují, že jestli je ten univerzální předek skutečný, měl by obrovský reprodukční potenciál.“

„Nechcete mi to přeložit do normální řeči?“

„Rychlost rozmnožování se měří základním reprodukčním poměrem. Čím vyšší číslo, tím se organizmus množí rychleji a dá se hůř ovládat. Spalničky mají známý reprodukční poměr mezi dvanácti a osmnácti. Jestli se Bukolovovy odhady a rané experimenty nemýlí, univerzální předek se blíží hodnotě devadesát až sto. To v praxi znamená, že pokud ho vypustíte na akr zemědělské plodiny, celý pozemek bude zamořený za necelý den a organizmus se bude exponenciálně šířit dál.“

Tucker se zhluboka nadechl.

„Najděte ho,“ dodala Harperová, „a zajistěte, ať nikdy nepadne do ruky Charzinovi.“

Tucker si představil balíčky trhaviny C-4 v roveru.

„Slibuju.“

Po ukončení hovoru přešel dopředu a sklonil se nad rozloženou topografickou mapou na kapotě roveru, která zachycovala jižní část pouště Kalahari a východní Namibii. Přejel prstem po pohoří Groot Karas a poklepal na místo, kde by měla být de Klerkova jeskyně a kde budou muset najít krajinný prvek, který připomíná kančí hlavu. Nejdřív se tam ale celá skupina musí dostat.

„Přinesl jsem vám oběd,“ ozval se za ním Christopher. „Musíte se najíst.“

V rukou držel podnos se salátem ze špenátu a červené řepy a tříposchoďový sendvič se steakem, kuřecím masem, slaninou a smaženými vejci – čtyřmi základními potravinovými skupinami.

Kain, který polehával vedle roveru, vstal a s vysoko zvednutým čenichem zavětřil. Tucker utrhl kousek kuřecího masa a dal mu ho.

„Co vás trápí?“ zeptal se Christopher.

Tucker se zahleděl na mapu. „Snažím se vybrat nejlepší místo pro překročení hranice. Vzhledem k našemu nákladu zbraní a výbušnin bude nejlepší, když se pokusíme proplížit do Namibie v noci.“

„Máte pravdu. Je protizákonné převážet tam takové věci. Za pašování hrozí tvrdé tresty. A kvůli partyzánům a lupičům je hranice přísně střežena.“

„Takže chápete můj problém. Co takhle řešení?“

„Hm.“ Christopher ho jemně odstrčil a ukázal na podnos. „Jezte. Ukážu vám to.“

Dotkl se prstem města nedaleko od hranic. „Noenieput je malá zemědělská obec. Jihoafrická policie si tam počíná dost lehkovážně. Neměl by být problém přejet na druhou stranu. Ovšem možná bude třeba zaplatit… turistickou přirážku.“

Tucker postřehl krátkou odmlku před posledními slovy. „Čili úplatek.“

„Ano, ale namibijská policie za hranicemi není vůbec nedbalá, bez ohledu na úplatky. Na všech zpevněných silnicích jsou zátarasy. Budeme se tam muset přesunovat v noci, jak jste říkal.“ Přejel prstem k severu a poklepal na další bod. „Tady je nejlepší místo k přechodu hranice.“

„Proč?“

„Tudy nejčastěji přecházejí partyzáni. Ti jsou velice nebezpeční.“

„A to je dobře?“

Christopher se na něj podíval. „Jistě.“ Znovu ukázal na podnos. „Teď jezte.“

Tucker z nějakého důvodu ztratil chuť.

32. KAPITOLA

20. března 18.55

Hranice Namibie

Cestou krajina pomalu přecházela ze savany ve směs rezavě rudých písků, pustých bílých solných polí a roztroušených vysokých pahorků nazývaných kopjes. S nadcházejícím západem slunce tyto kamenné výspy vrhaly přes vyprahlou pláň dlouhé stíny.

Daleko před nimi se na obzoru zvedaly zvlněné obrysy pohoří Groot Karas. Jak se k němu mohou dostat? V otevřeném terénu se přejezd hranic za noci zdál být nemožný. Jako na potvrzení těchto obav se na obloze s bzučením objevily malé černé tečky: hlídková letadla namibijských vzdušných sil. Podle platných rozkazů armáda po pašerácích nejdřív střílela a teprve pak se ptala.

Tucker se snažil vytáhnout z Christophera podrobnosti, ale mladík za volantem zachovával mlčení. Možná z obavy, že ho Tucker vysadí, jakmile bude znát jeho plán.

„Noenieput,“ oznámil Christopher a ukázal před sebe k několika nabíleným domkům a vybledlým průčelím obchodů. „Tady je jediná policejní stanice v okruhu sto padesáti kilometrů. Jestli nám prohledají auto, dopadne to s námi špatně.“

Anja se na svém místě přikrčila a sevřela kliku dveří.

Bukolov si nervózně odfrkl. Sdílel zadní sedadla s Tuckerem a Kainem.

„K ZEMI,“ pokynul Tucker psovi.

Ovčák si lehl na podlahu a Tucker přes něj přehodil přikrývku.

Silnici před nimi částečně blokovalo bílé policejní auto obrácené předkem k nim. Když se přiblížili, na střeše policejního vozu se rozblikal maják. Zjevně šlo o signál.

Ale jaký?

Christopher zastavil vedle policejního auta, stáhl okénko a vysunul z něj paži. Zpola s ní zamával, zpola zasalutoval. Policista za volantem mu gesto oplatil.

Když ho Christopher míjel, natáhl se a pleskl policistu dlaní do dlaně. Tucker zahlédl přeložené bankovky.

Turistická přirážka.

Rover znovu zrychlil.

„Projeli jsme,“ řekla Anja.

„Počkejte,“ varoval ji Christopher s pohledem upřeným do zpětného zrcátka. „Musíme zjistit, jestli jsem zaplatil správnou sumu. Kdybych mu dal moc, začal by mít podezření a vyrazil by za námi. Kdybych mu dal málo, mohlo by ho to urazit a on by nám pak dělal nepříjemnosti.“

Uplynulo třicet vteřin.

„Stojí. Myslím, že jsme za vodou.“

Všichni se uvolnili. Kain si vyskočil zpátky na sedadlo a zavrtěl ocasem, jako kdyby to všechno byla ohromná švanda.

„Ještě pět kilometrů,“ oznámil Christopher.

„Pět kilometrů k čemu?“ zabručel Bukolov. „Vy dva byste nám měli říct, co se sakra děje.“

„Po pěti kilometrech budeme muset sjet ze silnice a počkat, až se setmí,“ vysvětlil Tucker, ačkoliv sám nebyl o nic spokojenější s tím, že o dalším postupu taky nic neví.

Na předem určeném místě Christopher stočil volant a sjel s roverem přes krajnici a dolů po strmém písčitém a kamenitém svahu. Pod svahem zastavil v závětří velkého balvanu, za kterým nebyli vidět ze silnice. Tiše seděli a poslouchali cvakání chladnoucího motoru.

Za pár minut se zešeřilo a o chvilku později padla úplná tma.

„To šlo rychle,“ poznamenala Anja.

„Tak to v pouštích chodí, slečno. Za hodinu se ochladí o patnáct stupňů. Ráno bude těsně nad nulou. V poledne zase horko.“

Tucker s Christopherem si vzali dalekohledy, odešli o sto metrů na západ a vystoupali na jednu kopje. Na vrcholu si lehli na břicha a rozhlédli se po šesti kilometrech otevřeného prostranství mezi nimi a hranicí.

Smrtící země nikoho.

Zdálo se to být příliš daleko, zvlášť vzhledem k…

„Támhle!“ Christopher ukázal na světla pohybující se po nočním nebi. „Hlídkový letoun namibijských vzdušných sil. Partyzáni každou noc dělají totéž co my, jen v opačném směru. Pod rouškou tmy se plíží do Jihoafrické republiky, kde mají přívržence, kteří jim dodávají zásoby a munici.“

Tucker sledoval letoun přelétající nad hranicí, dokud se světla nerozplynula ve tmě. „Kolik jich je? Jak často přelétají?“

„Hodně. Přibližně každých deset minut.“

Tuckerovi připadalo nemožné překročit tak široký pás otevřeného prostranství za tak krátkou dobu.

„A co se stane, když vás přistihnou při pokusu o překročení hranice?“ zeptal se Tucker.

„Letadla jsou vybavená čínskými kulomety, které jsou schopné vypálit až šest tisíc střel za minutu. Namibijské vzdušné síly podél dlouhé hranice zabijí každou noc v průměru tři lidi. Cestou uvidíte vraky mnoha nákladních vozů, jejichž řidiči si špatně načasovali přejezd.“

„Doufám, že naše načasování bude lepší,“ zabručel Tucker.

„Dnes večer na načasování nezáleží. Jenom potřebujeme najít zajíce.“ Po této tajemné poznámce se Christopher zvedl. „Musíme se připravit.“

Ale na co?

Po návratu k roveru si Christopher sedl za volant a vyjel se zhasnutými světly dál. Měsíc zaléval duny i kopjes mléčným svitem. O něco dál tvořilo pohoří Groot Karas černou šmouhu na pozadí noční oblohy.

Christopher jel velice pomalu, rychlostí ráznější chůze, aby pneumatiky nevířily prach, a prováděl rover úzkou brázdou mezi dvěma dunami, které je po většinu času dobře maskovaly. Po kilometru a půl se vynořili vedle řady kopců porostlých křovinami.

Christopher dojel až k poslednímu z nich a zastavil v jeho stínu, kousek od kamenitého svahu.

Před nimi se táhla holá rovina.

„Teď budeme čekat,“ řekl mladík.

„Na co?“ zeptal se Tucker.

„Na zajíce.“

20.22

Tucker si držel dalekohled u očí. Vyměnil si místo s Anjou a seděl vedle řidiče, takže se mu nabízel ničím nerušený výhled na krajinu před sebou, kde viděl ohořelé vraky patřící pašerákům a partyzánům, kteří neměli štěstí. Většina byla zpola pohřbená v dunách navátých větrem.

Náhle zahlédl v dálce bliknutí.

Ztuhl. „Pohyb na severozápad od nás,“ zašeptal.

Christopher se k němu naklonil se svým dalekohledem. „Co vidíte?“

„Jenom nějaký odlesk – možná měsíce od skla.“

Napjatě čekali. Christopher jim konečně před pár minutami prozradil svůj plán. Tucker už nevěřil, že si ho mladík nechával tak dlouho pro sebe jako pojistku proti vysazení. Tajil ho, protože jeho plán byl jednoduše šílený.

Ale museli se jím řídit.

Nemohli se jen tak otočit.

„Vidím to,“ řekl Christopher. „Je to rozhodně nějaké auto – nákladní. A zrychluje. To je náš zajíc, Tuckere.“

Utíkej, zajíčku, utíkej…

Tucker sledoval, jak se náklaďák plnou rychlostí žene k Jihoafrické republice. Není divu, že Christopher vybral oblast pravidelně využívanou partyzány. Aby jeho plán fungoval, potřebovali provoz.

V tomto případě nelegální.

„Jestli jsou letouny někde poblíž,“ poznamenal Christopher, „nebude to trvat dlouho.“

Pašerácký vůz ujížděl pořád dál – posádka se snažila dosáhnout silnice na jihoafrické straně hranice. Tucker už ani nepotřeboval dalekohled, aby viděl, jak auto kličkuje mezi dunami.

Vůz urazil necelé dva kilometry, když Christopher zašeptal: „Támhle, na jihu!“

Na obloze zablikala světla. Nad úbočím hor svištělo namibijské letadlo jako dravý sokol pronásledující prchajícího zajíce. Spustilo se níž a nabralo rychlost. Přilákala ho oblaka prachu za nákladním vozem. Za chvíli se letoun řítil pouhých sedmdesát metrů nad pouští. Brzy proletí kolem jejich úkrytu.

„Připravte se,“ zašeptal Christopher. „Zapněte si pásy a držte se.“

„To je šílenství!“ ozval se Bukolov.

„Buď zticha, Abrame!“ napomenula ho Anja.

„Už tu bude…,“ zahučel Tucker.

Letoun se mihl kolem jejich pozice a byl pryč.

Christopher zařadil rychlost a dupl na plyn. V další vteřině se už rover valil kupředu a nadskakoval po nerovném terénu.

„Tuckere, sledujte to letadlo. Jestli vyřídí ten náklaďák moc rychle, pořád si můžou všimnout i nás.“

„Rozumím.“ Tucker se otočil, vysoukal se z otevřeného okénka a usadil se v rámu dveří. Jednou rukou se držel střešní konstrukce a sledoval jízdu nákladního vozu.

„Vypadá to, že se mu to nepodaří!“ zavolal.

„Však se jim to taky podaří jen vzácně. Držte se!“

Rover zrychlil – objížděl překážky, nadskakoval na kamenech a bořil se do písku. Tuckerovi čechral vlasy chladnoucí pouštní vítr. Srdce mu divoce bušilo návalem adrenalinu.

„Jak daleko je to k hranici?“ zavolal.

„Necelé dva kilometry. Devadesát vteřin.“

Tucker sledoval, jak letoun prudce zatáčí doprava a letí rovnoběžně s náklaďákem.

„Už tam skoro jsme!“ vykřikl Christopher.

Z letounu vyšlehl oheň. Kulomet napumpoval do cíle sto střel za vteřinu a doslova ho rozsekl na dvě poloviny. Poušť ozářily plameny hořícího vozu.

Za pár vteřin bylo po všem.

Kolem vraku vířil oheň a kouř.

Letadlo zakroužilo nad troskami. Při otočce si posádka určitě všimne jejich prachové stopy.

„Obrací se,“ zavolal Tucker.

Otočil se dopředu a uviděl, jak se kolem pravého nárazníku roveru mihla kamenná mohyla dosahující zhruba do výšky pasu. Kdyby projeli jen o kousek blíž, smetla by Tuckera.

„Hraniční kámen!“ vykřikl Christopher. „Jsme za hranicemi! Vítejte v Namibii!“

Tucker se stáhl zpátky dovnitř a zapnul si pás.

Zezadu se k němu natáhl Kain a olízl mu obličej.

„Jsme v bezpečí?“ zeptala se Anja.

„Jsme v Namibii,“ odpověděl Christopher. „Takže ne.“

Bukolov se s mrtvičně brunátnou tváří předklonil. „Pro Kristovy drahé rány! Snažíte se mě vy dva zabít? O to vám jde?“

Tucker se ohlédl. „Zatím ne, doktore, ale den ještě neskončil.“

33. KAPITOLA

20. března 22.11

Pohraniční oblast Namibie

„Mělo by to být hned za tou příští dunou,“ řekl Tucker.

Na klíně měl otevřenou mapu a v ruce držel GPS.

„Co hledáme?“ zeptala se Anja, předkloněná do mezery mezi předními sedadly.

Po překročení hranice Christopher pokračoval o něco pomaleji a co nejvíc využíval terén k utajení jejich pohybu.

„Měla by tu být silnice,“ odpověděl Tucker, „která míří na západ do hor.“

„Je to rozumné?“ zapochybovala Anja. „Nebude tam provoz?“

„Možná, ale vozy s jihoafrickými značkami nejsou v Namibii nijak vzácné. Jestli k sobě nebudeme přitahovat pozornost, máme slušnou šanci.“

Christopher se otočil k Anje. „A na silnici je menší pravděpodobnost, že potkáme partyzány nebo lupiče.“

„Dokud nedorazíme do hor,“ doplnil Tucker. „Až sjedeme ze zpevněné silnice na horské stezky, musíme se spoléhat jen sami na sebe.“

Christopher se zhasnutými reflektory projel kolem posledních dun a před nimi se objevila asfaltová silnice protínající písečnou pláň. Minutu počkali, aby se ujistili, že se neblíží žádný jiný vůz, a vjeli přes krajnici na hladkou vozovku.

Christopher rozsvítil světla a zamířil na západ.

Přes svoji odlehlost byla silnice dobře udržovaná a značená, ale úplně bez provozu. Dalších čtyřicet kilometrů se vinula pořád výš k úbočím hor a za celou dobu nepotkali jediné auto, člověka ani známky civilizace.

Silnice končila na křižovatce ve tvaru T. Christopher zastavil. Bukolov vzadu hlasitě chrápal a Anja taky spala, schoulená do klubíčka u dveří.

„Je krásná,“ řekl Christopher. „Je to vaše žena?“

„Ne.“

„Aha. Ale táhne vás to k sobě, ne?“

Tucker obrátil oči v sloup. „Je to komplikované. Starejte se o sebe.“

Přesto se ale nad Christopherovou otázkou zamyslel. Anja byla rozhodně atraktivní, ale zatím ho vůbec nenapadlo, že by s ní navazoval vztah. Jistě, po příjezdu do Ameriky bude potřebovat přátele a on jí pomůže, ale jinak… to ukáže až čas. Litoval ji a chtěl ji chránit, ale to nemuselo představovat zrovna nejzdravější začátek milostného poměru. A tohle hlavně nebyla správná chvíle ani místo na takové úvahy.

Zvlášť v Namibii plné partyzánů.

Tucker porovnal souřadnice GPS s mapou. „Jedeme správně,“ řekl. „Tady bychom měli zatočit doprava a po necelém půlkilometru odbočit po prašné cestě k severozápadu.“

„Jak daleko to potom budeme mít k cíli?“

„Necelých třicet kilometrů.“

Nebo v to aspoň doufal. Jestli se jeho měření a výpočty mýlily třeba jen o zlomek stupně, jeskyně může být celé kilometry od místa, než kde předpokládal. A i kdyby jeli správně, krajinný prvek, který potřebovali najít – kančí hlava –, možná dávno neexistuje nebo ho změnil čas a eroze. Tucker bojoval s rostoucí panikou a zoufalstvím.

Vypořádávej se s tím, co je bezprostředně před tebou, rangere, připomněl si znovu.

„To je dost daleko,“ řekl Christopher. „A terén se bude rychle zhoršovat.“

„Já vím.“ Tucker se podíval na hodinky. „Je skoro půlnoc a nechci se pouštět do hor za tmy. Jakmile vyjedeme trochu výš, porozhlédneme se po vhodném tábořišti, abychom si odpočinuli. Za úsvitu s Kainem prozkoumám okolí.“

Bukolov vzadu zachrápal a se zasténáním řekl: „Bolí mě uši.“

„Jsme ve výšce tisíc metrů nad mořem, profesore,“ odpověděl Christopher. „Vaše uši si brzy zvyknou. Klidně spěte dál.“

O chvíli později sjeli z asfaltové silnice a pomalu drncali vyjetými kolejemi po prašné cestě vedoucí do hor.

Po hodině Tucker ukázal na skalnatý kopec porostlý kosodřevinou. „Zkuste se dostat tam nahoru.“

„Vynasnažím se.“

Christopher zatočil doprava a sjel do vyschlého říčního koryta, které se vinulo k jižnímu svahu kopce. Tam objevili přírodní rampu vedoucí vzhůru a po dalších sto metrech dospěli na prostranství obklopené půlkruhem balvanů a stíněné nízkými stromy.

„To bude stačit,“ přikývl Tucker a pokynul Christopherovi, ať zastaví.

Sám vystoupil s Kainem a ukázal. „PROZKOUMEJ A VRAŤ SE.“

Ovčák odběhl do tmy, aby očichal okraje prostranství a to, co vypadalo jako stezky zvěře. Tucker mezitím obešel rover kolem dokola. V dálce slyšel funění lvů doprovázené občasným řevem. Doléhal k němu vřískot a jek dalších tvorů.

Mávl na Bukolova a Anju, ať vystoupí, a obrátil se ke Christopherovi.

„Postavíme stany. Ale co si myslíte o ohni?“

„Oheň je dobrý na zastrašení zvířat, ale zase přitahuje partyzány a lupiče. Já bych ho nerozdělával.“

Tucker souhlasil. Rychle rozbili tábor – pomáhal dokonce i Bukolov, než se prakticky zhroutil únavou. Anja ho brzy následovala do stanu.

„Vezmu si první hlídku,“ řekl Tucker Christopherovi. „Vy jste celý den řídil. Odpočiňte si.“

„Nepotřebuju spát dlouho. Za dvě hodiny vás vystřídám.“

Tucker se nehádal.

Přešel k roveru a opřel se o něj bokem. Nad hlavou se mu klenulo nebe s jasnými hvězdami včetně zářícího pásu Mléčné dráhy. Poslouchal kakofonii africké noci: cvrkot hmyzu, vzdálené houkání a křik zvířat a ševelení větru.

Dalo se těžko uvěřit, že taková krása ukrývá takové nebezpečí.

21. března 1.24

Kain se pohnul a zvedl se od kola roveru, kde ležel, aby se připojil k Tuckerově ospalé hlídce.

Tucker zaslechl zvuk stanového zipu a okamžitě se probral z mátožného zamyšlení.

Ze stanu se vynořila Anja, zachumlaná do přikrývky. Od úst jí ve studeném pouštním vzduchu stoupala pára. Pomalu, váhavě se k němu přiblížila.

„Nemůžete spát?“ zeptal se Tucker. „Bolí vás zápěstí?“

„Ne. O to nejde…“ Pokrčila rameny.

Poklepal na kapotu auta vedle sebe.

Posadila se, přisunula se k němu blíž a přehodila mu deku kolem ramen. „Vypadáte prochladle.“

Tucker neprotestoval. Musel přiznat, že je mu teplo příjemné… stejně jako její společnost.

Kain se na ně podíval, zhluboka si odfrkl a zase si lehl.

„Myslím, že někdo žárlí,“ poznamenala Anja a potlačila úsměv.

„Když je unavený, občas bývá mrzutý.“

„Znáte se navzájem velice dobře.“

„Jsme spolu už dlouho. Od doby, kdy byl Kain štěně. A po letech výcviku jsme se naučili rozeznávat zvyky a choutky toho druhého.“

Najednou si připadal pošetile, že probírá takové věci s krásnou ženou po boku.

Nezdálo se však, že by to Anje vadilo. „Určitě je prima, mít ve svém životě někoho tak blízkého, kdo vás tak dobře zná.“

V tu chvíli si Tucker uvědomil, jak málo o Anje Averinové ví – a jak moc chce zjistit víc.

„Když už mluvíme o tom, kdo koho zná,“ řekl, „vlastně nevím nic o vaší minulosti. Kde jste vyrostla?“

Rozhostilo se dlouhé ticho – zjevně pro ni bylo obtížné jen tak se uvolnit, obzvlášť po tolika letech, kdy pracovala pod falešnou totožností.

„Všude možně,“ odpověděla nakonec. „Otec sloužil v ruské armádě. Byl to… tvrdý člověk. Hodně jsme se stěhovali.“ Sklopila oči.

Tucker v jejích slovech slyšel bolest. Po dlouhém rozpačitém tichu se odtáhla. Zjevně se dotkl jejího bolavého místa.

„Asi bych se měla pokusit vyspat,“ zašeptala a seskočila z kapoty. Přikrývku si vzala s sebou. Ještě mu lehce zamávala a vrátila se do stanu.

Noc byla najednou mnohem chladnější.

34. KAPITOLA

21. března 5.16

Pohoří Groot Karas, Namibie

Christopher probudil Tuckera ještě za tmy. Tucker se okamžitě probral do plné bdělosti a setřásl pavučiny přerušovaných snů.

„Všechno je v pořádku, pane Wayne,“ uklidňoval ho mladík. „Požádal jste mě, abych vás vzbudil před východem slunce.“

„Jistě, správně…“

Vyklouzl ze spacího pytle a vzal si pušku AR-15, kterou měl položenou vedle.

Když vylézal za Christopherem ze stanu, hluk probudil chrápajícího Bukolova. „Co se děje? Stalo se něco?“

„Nic, doktore,“ odpověděl Tucker. „Spěte dál.“

„Spal bych, kdybyste vy dva přestali dupat jako sloni.“ Bukolov se překulil a otočil se k nim zády.

Z protější strany temného stanu na něj zasvítily Anjiny oči, ale pak se odvrátila i ona.

Tucker vyšel s Kainem v patách do časně ranního chladu a několikrát poskočil, aby si obnovil krevní oběh v nohách. Kain mezitím přeběhl k blízkému keři a zvedl zadní nohu.

Když se ovčák vrátil, Christopher se zeptal: „Kam půjdete a jak daleko?“

Tucker ukázal k východu. „Prozkoumáme pár kilometrů před námi. Budeme se pohybovat tišeji než rover. Ověříme si, že mezi námi a cílovými souřadnicemi nečeká žádné nebezpečí. Pokud bude všechno vypadat dobře, vyjedeme s roverem. Měl bych se vrátit před polednem. Jestli já nebo vy narazíme na problémy, spojíme se vysílačkou.“

„Rozumím.“

„Naložte věci do auta a buďte připravení vyrazit. Pokud budete muset, ujeďte. Bojujte jedině v případě, že nebude jiná možnost.“

„Mnohem raději bych šel s…“

„Já vím, ale někdo musí hlídat Anju a Bukolova. Proto tu jste. Jsou důležitější než já.“

„Nesouhlasím, pane. Každý život je v očích Boha stejně cenný.“

Tucker věděl, že nemá smysl se s mladíkem dohadovat. Jenom se modlil, aby při přestřelce Christopher hodnotil svůj vlastní život výš než život nepřátel.

Jen co se domluvili, Tucker oblékl Kaina do taktické vesty Storm, pečlivě zkontroloval pušku a k opasku si připjal Smith & Wessona s krátkou hlavní ráže 9 mm. Jelikož si uvědomoval, že se může střetnout s oddílem partyzánů, rozhodl se vyzbrojit ještě něčím navíc, něčím důraznějším, a proto vytáhl ze zásob kostku plastické trhaviny C-4 a uložil si ji do kapsy kalhot.

To musí stačit.

Vyrazili s Kainem po stezce, která vedla ze strmého severního svahu do krátkého údolí. Tam se Tucker zorientoval podle kompasu, označil výchozí pozici do mapy a vykročil k východu. Krajina Groot Karas byla stejně jedinečná a zvláštní jako sousední poušť. Na družicových snímcích to vypadalo, jako kdyby ruka nějakého obra nalila na svahy hor roztavený kov: kamenné útvary se svíjely a proplétaly, takže vytvářely gigantické bludiště narušované plošinami, stržemi plnými balvanů a úzkými zahnutými kaňony přimknutými těsně ke strmým útesům.

Nebylo divu, že partyzáni i lupiči operovali právě v tomto drsném terénu. Hory jim nabízely množství úkrytů, kde bylo těžké je najít a ještě těžší porazit a zničit. Zdálo se, že v partyzánském vedení války platí totéž co na trhu s nemovitostmi: nejdůležitější je poloha.

Tucker pokračoval k východu. Studoval topografickou mapu a vybíral co nejlepší trasu podél prašné cesty, tak, aby sám nebyl vidět, a hledal stopy po lupičích nebo táborech partyzánů. Nestál o žádná překvapení, až sem povede ostatní v range roveru.

Spoléhal se taky na Kaina, který sloužil jako jeho prodloužené oči a uši.

„PROZKOUMEJ OKOLÍ. VRAŤ SE.“

Tak zněly ovčákovy pokyny při postupu bludištěm skal, křovin a písku. Kain tiše našlapoval a zkoumal každou puklinu i skulinu. Vybíhal do svahů, vyhlížel přes hřebeny, vcházel do slepě končících kaňonů a větřil u vchodů do jeskyní. Čas od času se vracel k Tuckerovi, aby mu sdělil, že je všude čistý vzduch.

Po pěti kilometrech se na východě objevila první záře nového dne. Tucker si představil, jak slunce stoupá nad vzdálenou poušť Kalahari, rozpaluje písek a natahuje se svými paprsky k horám. Na chvíli se zastavil, aby se napil, a vodu z polní lahve nabídl i Kainovi. Znovu podle kompasu zkontroloval směr postupu a data vložil do mapy.

Kain najednou prudce zvedl hlavu od skládací misky s vodou. Tucker ztuhl a nespouštěl ze svého společníka oči. Kain naklonil hlavu k jedné a druhé straně a udělal několik kroků dopředu.

Tucker sice nic neslyšel, ale důvěřoval Kainovým smyslům. Rychle uložil všechny věci do batohu a hodil si ho na záda.

„DRŽ SE PŘEDE MNOU. TICHÝ PRŮZKUM.“

Jakkoliv se ovčák i normálně pohyboval velice tiše, po tomto pokynu se plížil naprosto nehlučně. Nasadil ostré tempo a Tucker ho s odstupem pěti kroků následoval. Po chvilce pes pomalu vystoupal na písečný hřeben – opatrně našlapoval na kamenné výstupky, aby nestrhl lavinu písku, která by prozradila jeho přítomnost.

Tucker následoval jeho příkladu.

Na vrcholu hřebene se Kain přitiskl břichem k zemi a znehybněl. Podle jeho upřeného pohledu a uší natočených jedním směrem Tucker poznal, že jeho společník odhalil zdroj zvuku.

Připojil se k němu – poslední metr se ke Kainovi doplazil po břiše – a vyhlédl přes hřeben.

Před nimi se rozprostíralo údolí připomínající svým tvarem vějíř a dlouhé přibližně čtyři sta metrů. Protější strana ústila do několika roklin, které se zařezávaly do vysoké skalní stěny s plochým vrcholem. Takové místo mohlo sloužit jako základna partyzánů nebo úkryt lupičů – bylo dobře schované, dalo se snadno hájit a nabízelo řadu únikových tras.

A opravdu – z prašné cesty pod Tuckerem sjely dva malé nákladní vozy tmavé barvy a vyrazily přes dno údolí. Z korby obou trčel kulomet na trojnožce. Tuckerovi se zježily chloupky v zátylku. Netušil, jestli se jedná o lupiče nebo partyzány, a v podstatě na tom ani nezáleželo. Šlo prostě o oddíl ozbrojených mužů.

To stačilo.

A byli přímo na místě, kde o ně vůbec nestojím.

Sledoval, jak auta projíždějí kolem jeho stanoviště a mizí v jedné z roklin. Počkal několik minut, aby se ujistil, že se hned nevrátí, spustil se s Kainem do údolí a vydal se směrem, odkud ty nákladní vozy přijely. Pod nízkým svahem kousek od prašné cesty našel dosud teplé ohniště. Po okolí se válely odpadky včetně mouchami pokytých vnitřností staženého jelena nebo antilopy.

Tucker se přiblížil k malému ohništi. Vrstva uhlíků nebyla hlubší než pár centimetrů. To znamenalo, že toto místo nebylo využíváno mnohokrát. Nejednalo se o stálé tábořiště.

Takže jenom projížděli. Možná byli na lovu a vraceli se na hlavní základnu hlouběji v horách.

„Doufejme,“ zašeptal.

Podíval se na hodinky – bylo načase, aby se vrátil k ostatním.

Vtom se Kainovi vedle něj zježily chlupy. Ovčák zavrčel.

Tucker ztuhl.

Pak uslyšel další zavrčení – ale ne od Kaina.

Zpoza nedaleké cesty se vynořilo několik stínů – smečka psů. Podle kulatých uší a skvrnitých boků šlo o psy hyenovité, druhou největší psovitou šelmu světa dosahující hmotnosti pětatřiceti kilogramů. Tucker si cestou sem prostudoval přírodní hrozby, kterým tu může čelit. Tyhle šelmy měly nejsilnější stisk čelistí ze všech masožravců úměrný velikosti těla. Jejich nejobvyklejší taktikou při útoku bylo rozpárat kořisti břicho.

Tucker se ohlédl na hromadu vnitřností a na proužky dýmu stoupajícího z ohniště. Zjevně je sem přilákala vůně masa. Před větší skupinou lidí a nákladních aut se psi schovávali a čekali na svou příležitost. Když teď ti silnější odjeli, smečka nehodlala strpět, aby z jejich kořisti kradl jediný muž s ovčáckým psem.

Tucker s Kainem rychle couvl. Přiložil k rameni pušku a přejel hlavní po smečce, která právě vyrazila z houští na otevřené prostranství.

Nechtěl střílet – ne protože šlo o psy, ale protože by střelbu určitě slyšeli odjíždějící partyzáni a patrně by je přilákala zpátky.

Ustupoval dál, v naději, že tím psy usmíří. Většina smečky se s vrčením, štěkáním a kňučením vrhla rovnou na vnitřnosti, ze kterých se zvedlo mračno těžkých much.

Dvě zvířata si ale snadné kořisti nevšímala – zjevně měla zálusk na čerstvé maso. Obě se řítila přímo na Tuckera a Kaina. První pes – samec – dospěl k Tuckerovi a vrhl se mu na rozkrok. Tucker ale takový útok očekával, a tak jen obrátil pušku a udeřil zvíře do hlavy pažbou. Pes klesl na zem. Pokusil se sice vstát, ale vrávoral, pořád zpola omráčený.

Druhá byla samice – ta zaváhala a místo útoku se stáhla ke straně, kde se zježenou srstí a vyceněnými zuby přecházela sem a tam a sledovala je. Kain se držel mezi Tuckerem a samicí a z hrdla mu vycházelo hluboké vrčení.

Tucker věděl, že smečky psů hyenových se liší od ostatních psovitých šelem. Vedou je samice, nikoliv samci.

A toto byla jejich vůdkyně.

Na potvrzení Tuckerova odhadu samice krátce zaskučela – žádala o podporu. Několik členů smečky zvedlo zkrvavené mordy od hostiny.

Tuckerovi bylo jasné, že útěk nepřichází v úvahu. Smečka by je dostihla během pár vteřin. Musejí se bránit tady – a ještě před tím, než samice zburcuje celou smečku. To znamenalo, že ji bylo třeba vyřídit.

Tucker si stále netroufal střílet. I jediný výstřel by se donesl daleko, patrně ke špatným uším.

Měl však ještě jinou zbraň.

Ukázal na samici.

„ÚTOK.“

Kain se dává do pohybu, ještě než jeho společník dořekl povel. Očekával ho – a vyráží. Je nabuzený k boji agresí, která ohnivě plane v druhém zvířeti. Cítí její vztek, čte v jejím postoji touhu bránit svoje území, slyší její hrozbu.

Šelma před ním neustupuje, naopak současně s ním skáče do protiútoku.

Tvrdě do sebe narážejí hruděmi a snaží se jeden druhého sevřít v zubech, ty však cvakají naprázdno nebo jen klouzají po srsti. Převalují se po zemi, nejdřív je nahoře on, potom ona.

Protivnice se rychle přesouvá a vrhá se na jeho odhalené břicho. Vší silou se zakusuje, ale její zuby se nezaboří do masa, jen do tuhé vesty. Zmateně, polekaně se zaráží, Kain vyklouzává zpod ní a vrhá se k ní, až jí natrhne ucho.

Samice uskakuje.

Teď je mnohem ostražitější.

Kain cítí její strach.

Jeho vrčení je hlubší a stoupá ze samého nitra. Uši má přitisknuté k hlavě, jeho zježené chlupy se chvějí. Stojí s rozkročenýma předníma nohama: jasná výzva. Z odhrnutých pysků mu visí provazce slin, čpící její krví.

Víc není třeba.

Samice couvá před jeho postojem i před tuhostí jeho falešné kůže.

Ustupuje o jeden krok, pak o druhý.

Kain slyší, jak rudou barvu jeho vzteku protíná nový pokyn.

POJĎ. ZA MNOU.

Kain poslechne a odchází, ale nepřestává se vyzývavě dívat na samici, dokud mu nezmizí z očí.

Tucker rychle vyrazil od tábořiště a nezpomalil dřív než po několika stech metrech. Zastavil se jen na tak dlouho, aby přejel prsty po Kainovi. Až na několik vytržených chomáčů chlupů se zdál být v pořádku.

Jak doufal, Kainova taktická vesta vyztužená kevlarovými vlákny ho nejen ochránila, ale taky samici vystrašila. Vůdkyně smečky je pak ráda nechala ustoupit.

Návrat ve vlastních stopách proběhl podstatně rychleji. Krátce před polednem dorazili do tábora, kde je radostně přivítali Christopher a Anja.

„Jsem rád, že nejste mrtví,“ utrousil stroze, ale překvapivě upřímně Bukolov.

Zatímco Anja s Bukolovem chystali studený oběd, Tucker informoval Christophera o svém setkání s partyzány a divokými psy.

„Měl jste štěstí, že jste přežil to střetnutí s hladovou smečkou, pane Tuckere. A doufejme, že se nemýlíte ohledně těch vojáků – že tudy jen projížděli. Ukažte mi, jak daleko jste došli, ať můžeme naplánovat co nejlepší a nejbezpečnější trasu.“

O půl hodiny později se všichni skláněli nad mapami a schématy a Christopher s Tuckerem se dohodli na optimální trase k de Klerkovým souřadnicím. To však řešilo pouze jeden problém.

„Až tam budeme,“ řekl Tucker, „potřebujeme najít ten krajinný prvek, o kterém de Klerk psal. Něco ve tvaru kančí hlavy kousek od vodopádu.“

Otočil se k Bukolovovi a Anje. Věděli o de Klerkovi víc než kdokoliv jiný. „Píše de Klerk ve svém deníku o tom vodopádu něco dalšího? Naznačuje například jeho výšku?“

„Ne,“ odpověděl Bukolov.

„A nepíše, jestli ho napájí stálý pramen nebo proudy vody z bouřek?“

Anja zavrtěla hlavou. „De Klerk popisuje pochod jednotky do hor hodně mlhavě.“

„Tak tam prostě budeme muset zkontrolovat každý potok, potůček i pramínek, abychom našli ten vodopád.“

Christopher se nad tím zamyslel. „Právě končí období dešťů. V horách pravděpodobně poteče plno potůčků a vodopádů. To je výhoda i nevýhoda. Nevýhoda, protože bude třeba prohledat mnoho míst.“

Což hledání protáhne…

Tucker si představil, jak se k nim blíží Felice.

Kolik jim zbývá času?

„A jakou to má výhodu?“ zeptala se Anja.

„Zdejší terén je hodně tvrdý, takže potoky a říčky jen málokdy mění koryta. Rok za rokem protékají stejnými místy. Jestli tu ten vodopád byl tenkrát, patrně tu bude i dnes.“

„Čili se nehoníme za přeludy,“ řekl Tucker. „Ten vodopád tam někde je.“

Byla to chabá útěcha, ale ve své situaci nemohli doufat v lepší.

Tucker sbalil mapy.

„Vyrazíme.“

35. KAPITOLA

21. března 15.30

Pohoří Groot Karas, Namibie

Pomalu a vytrvale postupovali podle Tuckerovy mapy – jinak než pomalu to ani nešlo.

Christopher prováděl rover k východu po prašné cestě, kolem partyzánského tábora, kde se Tucker a Kain setkali se smečkou psů hyenovitých. O pár kilometrů dál se cesta vytratila, tak pozvolna, že ujeli několik set metrů, než si vůbec uvědomili, že se ocitli v naprosté divočině.

Dál museli jet s četnými zastávkami.

Každý kilometr Tucker s Kainem vystoupili, došli k nejbližšímu místu, které nabízelo slušný výhled, a prozkoumali úsek před nimi, jestli nespatří stopy partyzánů či lupičů. Navíc vybírali nejlepší trasu pro vůz, zrakem stejně jako podle mapy.

Když Christopher vyjížděl kamenitou strží, která podrobovala schopnost range roveru zdolávat terén zatěžkávací zkoušce, Tuckerova jednotka GPS slabě zapípala. Tucker se podíval na displej.

„Blížíme se k de Klerkovým souřadnicím. Ještě asi čtyři sta metrů.“ Rozhlédl se po rokli, kterou právě postupovali, a v duchu provedl pár výpočtů. „Mělo by to být na vrcholu téhle strže.“

Rover stoupal stále výš, zatímco je z boků čím dál víc tísnily stěny rokle. Projeli jen tak tak, ale nakonec se přece jen dostali na vrchol. Vynořili se na otevřené plošině.

„Tady zastavte,“ řekl Tucker.

Všichni vystoupili, vyčerpaní, ale vzrušení.

„Dokázali jsme to,“ vydechla Anja trochu moc překvapeně.

Krajina za plošinou připomínala obří rozbité schodiště. Do dálky se táhly stále vyšší stolové hory s vodorovnými nebo nakloněnými vrcholy. Sluneční paprsky se odrážely v bezpočtu vodopádů a říček, které se řítily do údolí a vinuly se krajinou jako stříbrné stuhy.

O něco blíž, přímo proti nim, se tyčila desetimetrová skála se dvěma stržemi po stranách. Obě rokliny byly dost široké, aby jimi projel rover, a vytvářely mezi sebou zvláštní skalní formaci ve tvaru trojúhelníkového čenichu s tupým koncem. Čenich byl obrácený směrem k nim, ale jeho strany byly příliš strmé, než aby se na něj dalo vylézt.

Tuckerovu pozornost však přilákaly strže. Byly zrcadlovým obrazem jedna druhé a vzdalovaly se od sebe jako ramena obřího vystínovaného písmene V, až na to, že na konci mírně zahýbaly jako nahoru obrácené klektáky…

„Kančí hlava,“ zamumlal Bukolov poněkud zklamaně.

Tucker teď viděl, že skála trochu připomíná plochý rypák – a dvojice strží představovala kly.

Zároveň ale chápal Bukolovovo rozčarování. Sám si představoval velkolepou žulovou hlavu, které se mezi kly řítí jiskřivý vodopád do rozvlněné tůně obklopené rozkvetlými rostlinami.

Skutečnost byla mnohem prozaičtější.

Ale pořád stejně nebezpečná.

Tucker všechny vybídl, ať si vezmou batohy, a ukázal k roklím. „Měli bychom je prozkoumat, dokud je světlo. Doktor Bukolov půjde se mnou, Anja s Christopherem. Všichni buďte na příjmu. Otázky?“

Žádné nebyly.

Tucker a Bukolov vykročili s Kainem k pravé strži, druhá dvojice k levé.

Tucker vešel do rokle jako první, s Bukolovem v závěsu. Rokle byla necelé tři metry široká, s písčitým a kamenitým dnem.

„Jak tady najdeme vodu?“ zeptal se Bukolov.

„Kaine.“

Ovčák se zastavil. Tucker k němu přiklekl, nalil si z polní lahve do dlaně trochu vody a přiblížil ji Kainovi k čenichu.

„HLEDEJ.“

Kain se odvrátil, s čenichem zvednutým vysoko do vzduchu.

Už jsi to jednou dokázal, kamaráde. Dokaž to znovu.

Kain se na něj podíval, jako kdyby mu četl myšlenky, a odběhl dál do strže.

„Něco ucítil. Pojďte.“

Oba muži se vydali za psem. Postupovali pomaleji, protože si museli hledat schůdnou cestu sutí a obcházet větší balvany. Našli Kaina, jak sedí nalevo před skalní stěnou. Pes přivítal Tuckera jediným zaštěknutím, zvedl se na zadní a opřel se packami o stěnu.

„Znamená to, že něco našel?“ zeptal se Bukolov.

„Hned to zjistíme.“

Tucker shodil ze zad batoh a vytáhl z něj malou skládací lopatku. Přistoupil ke stěně, zabodl do ní špičku nástroje a odpáčil kousek pískovce. Takhle pokračoval, dokud nevyhloubil zhruba patnácticentimetrovou díru. Vyžadovalo to čas a úsilí, ale brzy si všiml, že hornina změnila barvu. Přejel prsty po tmavším, načervenale hnědém písku. Zrnka k sobě lnula.

„Tady vzadu je vlhko.“

„A co z toho plyne?“ zeptal se Bukolov.

Tucker položil dlaň na skálu. „Někde za tou stěnou musí být vodní zdroj.“

„Například v jeskyni.“

„Možná.“

Bukolov se zamračil. „Tahle stěna zjevně není de Klerkův vodopád.“

„To ne. Ale někde blízko je zdroj vody.“ Poplácal Kaina po boku. „Hodný kluk, Kaine.“

Ovčák si pochvaly nevšímal. Přičichl k Tuckerovým prstům s nalepenými zrnky písku, třikrát štěkl a přiskočil zpátky ke stěně.

„Pst!“ zasykl Tucker.

Kain poslechl a ztichl, ale zůstal stát s tlapami opřenými o stěnu a čenichem namířeným vzhůru.

Co se mi snažíš sdělit?

Tucker ustoupil od skály, zastínil si oči a zvedl hlavu.

Od ústí strže se ozval Christopherův hlas: „Co se děje?“

Byla s ním i Anja. „Naše roklina končila slepě. Pak jsme uslyšeli štěkot.“

Christopher viditelně napadal na levou nohu. „Vyvrknul jsem si kotník na suti,“ vysvětlil. „Bolí to, ale jsem v pohodě.“

Anja se podívala na Kaina. „Co objevil?“

„Já ne…“

Vtom Tucker pochopil.

Rozhlédl se na obě strany a brzy našel to, co hledal: hromadu balvanů u levé stěny rokle.

„Po té bych měl být schopný vyšplhat.“

„Proč? O co sakra jde?“ vybuchl Bukolov netrpělivě.

Tucker se k němu obrátil. „Vylezu nahoru. Kain něco ucítil na vrcholu té skály.“

„V tom případě půjdu taky,“ řekla Anja.

Tucker přejel pohledem po její sádře.

„Zvládnu to. Když jsem vylezla k pevnosti Klipkoppie, vylezu i po tomhle.“

Christopher se nenabízel – zjevně ho trápila zraněná noha.

„Zůstaňte s doktorem Bukolovem,“ pokynul mu Tucker. „Nejdřív to obhlédneme.“

Jelikož Tucker netušil, co ho nahoře čeká, chtěl mít s sebou bystré smysly svého společníka. Proto se shýbl, zvedl si Kaina na ramena do požárnického úchopu a vykročil nahoru po přirozené rampě. Musel si dávat pozor na vratké kameny, ale nakonec dospěli k vrcholu.

Všude ležely roztroušené kameny vytvářející skutečné bludiště. Ocitli se na skále mezi oběma roklemi, která vpravo od nich končila kančím rypákem. Vlevo k ní přiléhaly dvě vyšší plošiny jako zvednutá ramena nestvůrného zvířete.

„Stojíme na kančí hlavě,“ uvědomil si nahlas.

To muselo něco znamenat.

Postavil Kaina na zem a pokynul mu: „HLEDEJ.“

Ovčák bez váhání vyběhl mezi balvany k vyšším plošinám. Tucker s Anjou ho následovali a po několika odbočkách ho našli, jak sedí vedle vodní tůně. Z opačné strany do ní vtékala jiskřivá kaskáda kataraktů z výše položených sousedních skal.

Kain spokojeně zavrtěl ocasem, jako kdyby chtěl říct: O tomhle jsem mluvil.

„Páni,“ zašeptala Anja a zírala na vodní proud. „Tohle je de Klerkův vodopád? A pokud ano, kde je ta jeskyně?“

„Nevím.“

Tucker se zamyslel. Něco se mu na té tůni za Kainem nezdálo. Měla tvar ledviny a byla necelých sedm metrů široká. Tucker se podíval na potůček, který ji napájel – zdálo se, že nevysychá ani mimo období dešťů. A jezírko zase bylo příliš malé, než aby udrželo takový neustávající přítok.

Proč už dávno nepřeteklo?

Vtom mu došla odpověď.

36. KAPITOLA

21. března 16.38

Pohoří Groot Karas, Namibie

Tucker přiklekl ke břehu jezírka vedle Kaina a pozorně se zadíval na hladinu. Šířily se po ní jemné vlnky od místa, kde se do ní na protější straně vléval potůček.

„Co hledáte?“ zeptala se Anja.

„Tohle!“ Ukázal doprostřed jezírka, kde pravidelné vlnky cosi narušovalo. „Vidíte ten vír?“

„Ano, vidím, ale co to znamená?“

„To znamená, že to jezírko má skrytý odtok. Proto nepřetéká, i když do něj proudí pořád další a další voda. Voda stejně rychle odtéká jako přitéká.“

Anje se vzrušeně zableskly oči. „Myslíte, že odtéká do nějaké jeskyně?“

„Možná přímo do té, kterou hledáme. Jsme přesně na de Klerkových souřadnicích.“

Tucker se vrátil k okraji skály a zavolal dolů na Christophera. „Potřebuji horolezecké lano z batohu. Můžete mi ho hodit sem nahoru?“

„Minutku!“

„Co jste našli?“ vykřikl Bukolov.

„To se právě snažím zjistit!“ odpověděl Tucker.

Christopher vytáhl z batohu nylonové lano, zavázal na jednom konci vrhací uzel a hodil ho Tuckerovi. Ten ho hned napoprvé chytil a vytáhl nahoru zbytek. Než se vrátil k jezírku, připevnil ho k jednomu z balvanů na břehu.

Natáhl si rukavice, zacouval od vody a hodil ke středu hladiny druhý konec lana s vrhacím uzlem.

Uzel se ponořil a po několika napínavých vteřinách se Tuckerovi začal pod prsty odmotávat zbytek provazu. Něco ho táhlo do vody, nejprve pomalu, ale pak čím dál rychleji. Nakonec se lano napjalo jako struna a vytvořilo přímou linku mezi balvanem a středem jezírka.

Tucker se s dlaní položenou na provaze dobrodil kousek od břehu. Když byl ve vodě po stehna, ucítil tah odtokového víru. Sevřel lano pevněji a pokračoval krůček po krůčku. Tah sílil. Když mu voda dosahovala po pás, začaly mu po mokrých kamenech klouzat boty.

Pro jistotu se nad lanem rozkročil, chytil ho do obou rukou a začal ke středu jezírka couvat, pomalu a opatrně.

Vtom levou nohou šlápl do prázdna. Vyjekl překvapením a klesl na pravé koleno. Do hrudi mu narážely zvířené, zpěněné vlny.

„Tuckere! Opatrně.“ Anja stála na břehu a ustaraně si svírala rukou hrdlo.

Kain na něj zaštěkal.

„Jsem v pořádku,“ řekl oběma.

Vytáhl levou nohu z otvoru ve dně a naklonil se proti spodnímu proudu. S pravou rukou sevřenou kolem lana se shýbl a levou sáhl za sebe. Šátral prsty po dně, dokud nenahmatal okraj otvoru.

„Připadá mi dost široký,“ zavolal na Anju.

„Dost široký na co?“

„Na mě.“

„Ne, Tuckere. Nevíte, co je tam dole. Nedělejte to…“

Tucker se zhluboka nadechl, sedl si, přehodil obě nohy přes okraj odtokového otvoru a spustil se dolů.

Smýkl jím proud a vtáhl ho pod hladinu. Rukama v rukavicích přerušovaně klouzal po provaze. Pak se vynořil ze zatopeného komínu a zhoupl se ve vzduchu.

Kolem něj se řítil sloup vody. Odtokovým otvorem jezírka sem proudilo i trochu světla, ale ne dost na ozáření prostorné jeskyně pod ním.

Tucker pomalu ručkoval po laně dolů.

Za chvíli se dotkl botami pevné země. Stoupl si, vzdálil se o pár kroků od vodopádu a pustil provaz. V předklonu se rozkašlal, plival vodu a otíral si oči.

Konečně se narovnal. Očekával, že uvidí jen tu trochu denního světla z komínu ve stropě, ale když si jeho oči zvykly na šero, uviděl kolem sebe oslnivé paprsky slunečního světla – celkem čtyři nebo pět, z puklin ve stropě a šikmých stěnách.

I tak se jeskyně halila do hlubokého šera.

Tucker vytáhl z kapsy baterku a rozsvítil ji. Jeskyně měla zhruba oválný půdorys s vodopádem uprostřed. Voda vytvářela na dně několik drobných tůněk, ale většina odtékala štěrbinami v zemi.

Tucker se pomalu otočil a zorientoval se ve vztahu k okolí. Nad sebou měl tu plošinu s balvany. Vlevo byl kančí rypák, ta skála mezi roklemi. Vpravo viděl ústí dvou chodeb připomínajících dvojitou hlaveň kulovnice. Předpokládal, že vedou pod vyšší plošiny za kančí hlavou.

Když přejel kuželem světla po zemi, všiml si dokladů dřívějšího osídlení: byl tu rozbitý nábytek – kdysi snad stoly nebo lůžka – a dva bajonety, zčernalé rzí.

Podobně jako v jeskyni pod Klipkoppie si Tucker představil duchy vojáků: jak přicházejí a odcházejí, jak sedí kolem stolů s olejovými lampami, leští bajonety, žertují a vyprávějí si historky z války.

Podíval se k oběma chodbám. Chtěl je prozkoumat a zjistit, kam vedou, ale teď nebyl čas na samostatné výlety.

Pohlédl na provaz, který se zmítal ve vodním sloupu, a povzdychl si.

Musel se vrátit k ostatním.

Výstup byl stokrát obtížnější než sestup. Vyšplhal dunícím vodopádem nahoru, prolezl odtokovým otvorem a vynořil se nad hladinou jezírka. Vyčerpaně se dobrodil ke břehu, kde padl na záda a nechal se prohřívat slunečními paprsky.

„Tuckere?“ Anja k němu přiklekla. „Jste v pořádku?“

Z druhé strany k němu přistoupil Kain a rázně do něj šťouchal čenichem – zpola na uvítanou, zpola jako výčitku.

„Co je tam dole?“ zeptala se Anja.

Tucker se na ni jenom zazubil a řekl: „Uvidíte.“

17.23

„Bůh vám žehnej, mládenče!“ zvolal Bukolov na břehu jezírka. „I vašemu psovi!“

Museli vyvinout jisté úsilí, aby ho dostali na vrcholovou plošinu, ale Bukolov byl fyzicky zdatnější, než se na první pohled zdálo. I Christopher po odpočinku během Tuckerova průzkumu našlapoval na levou nohu o něco líp a lehce vystoupal po hromadě z balvanů bez cizí pomoci.

„Stojíme u vchodu do de Klerkovy jeskyně!“ pokračoval Bukolov. „Na prahu objevu největšího dobrodiní pro lidstvo!“

Tucker ho nechal, ať se vypovídá, a nekazil mu nadšení.

Protože to skutečně dokázali.

Christopher s Anjou vedle Bukolova vyprskli smíchy.

Tucker stál o kousek dál, u okraje skály, a kontroloval zásoby, které sem vytáhli s pomocí lana. Ještě sem zbývalo dopravit několik posledních věcí, ale ty půjdou odnést v rukách.

Narovnal se a zavolal na ostatní: „Ještě jednou zajdu k roveru, dokud je světlo!“

Kývli na něj, ale než Tucker stačil vyrazit, z batohu se ozvalo zabzučení satelitního telefonu. Vytáhl ho a přijal hovor.

„Jsem ráda, že jsem vás zastihla, Tuckere.“ Napětí v hlase Harperové se nedalo přeslechnout.

„Co se děje?“

„Kde jste byl?“

„Dole v díře. Na de Klerkových souřadnicích. Našli jsme to. Našli jsme…“

„Kdo je s vámi?“

„Všichni.“

„Jak blízko?“ naléhala Harperová.

„Patnáct metrů.“ Tucker se ještě o něco vzdálil – tušil, že by tenhle hovor měl zůstat soukromý. Zašel dokonce za vysoký balvan, aby na něj ostatní neviděli. „Teď dvacet. O co jde?“

„Rozebrali jsme tu fotku, kterou jste nám poslal, tu, na které sedíte u počítače v dimitrovgradské internetové kavárně. Někdo ji upravil. Je to podvrh. Nechtějte po mně, abych vám popisovala technické podrobnosti, ale v pixelech byly defekty, kterým se říká integrační artefakty.“

„A dál?“

„Integrační artefakty vznikají, když vezmete část jednoho snímku a vložíte ji do druhého. Sledujete mě?“

„Jako když nahradíte koňský zadek obličejem svého šéfa. Rozumím. Pokračujte.“

„Fotka, na které sedíte v internetové kavárně, vznikla spojením dvou různých snímků. Na jednom byl vnitřek kavárny. A na druhém jste byl vy, ale někde jinde. Někdo je zkombinoval. Vytvořil falešnou koláž.“

„Co to sakra znamená?“

„Našim technikům se podařilo oddělit váš původní snímek a extrapolací dotvořit dost pixelů, aby obnovili podrobnosti, hlavně kolem vašich rukou. Na falešné fotce je držíte nad počítačovou klávesnicí, ale když technici skončili se svými kouzly, ukázalo se, že původně jste v nich měl volant.“

„Takže jeden z později upravených snímků mě zachycoval, jak řídím.“

„Přesně tak. Vypadá to, že vás někdo vyfotil mobilem. Na snímku jste z profilu, jako by vás fotil spolujezdec.“

Trvalo několik bolestných vteřin, než Tuckerův mozek pochopil, co mu tím vším Harperová říká. Křečovitě zavřel oči. V hlavě mu pořád doznívala její poslední slova.

Na snímku jste z profilu, jako by vás fotil spolujezdec…

„Co jsem měl na té fotce na sobě? Nemůžu si vzpomenout.“

„Ehm… vojenskou zimní kombinézu.“

Tu měl oblečenou, když odvážel Anju z kazaňského Kremlu. Pak ujeli z města. Zapátral v paměti.

Bukolov s Utkinem seděli vzadu.

Vepředu byla Anja – na sedadle spolujezdce.

Zašeptal: „Je to Anja.“

Zoufale zavřel oči. Určitě ho potají vyfotila mobilem, když je odvážel z Kazaně, a poslala snímek e-mailem, než jim zabavil elektroniku.

To měnilo úplně všechno. Tucker se musel opřít dlaní o kámen, aby se udržel na nohách.

Anja lhala, když tvrdila, že v Dimitrovgradu šla jenom pro čaj. Určitě se spojila s Charzinovými lidmi a řekla jim, kde mají připravit přepadení. Taky určitě potají sledovala Tuckera a všimla si, že navštívil internetovou kavárnu. Charzinovi lidé potom téhle informace využili, aby vyrobili upravenou fotku. Šlo o pojistku, o falešnou stopu, kterou nastražili u vojáků Spetsnazu pro případ, že přepadení nevyjde. Pak by Tucker objevil snímek a věřil by, že je útočníci sledovali celou dobu. Nepodezříval by Anju.

To ale nebylo nejhorší.

Utkin.

Tuckerovi se sevřelo hrdlo. Měl pocit, jako kdyby ho někdo kopl do břicha. Vybavil si, jak mladík vykrvácel na té pláži, obětoval se pro ně, pro lidi, kteří ho neprávem obvinili a odsoudili.

Přesto jsi nás zachránil.

Utkin nikdy nebyl zrádce. Anja to na něj nastražila. Ten generátor signálu patřil jí. Stejně jako prázdný balíček od karet v Utkinově batohu. Věděla, že Utkin jako náruživý hráč by s sebou měl karty. Bylo snadné vložit mu do zavazadla druhou krabičku.

„Tuckere!“ Hlas Harperové ho vrátil do současnosti.

„Jsem tady.“ Zhluboka se nadechl. „Je to Anja. To ona spolupracuje s Charzinem. Měl jsem na to přijít.“

„Neměl jste jak.“

„Každopádně musíme předpokládat, že je v kontaktu s Charzinovými lidmi od chvíle, co jsme přistáli v Africe. Byla se mnou, když jsem našel Grietjinu studnu. Znala souřadnice tohohle místa. A to znamená, že je zná i Charzin.“

„Čili patrně budete mít brzy společnost,“ řekla Harperová. „Co budete dělat?“

„Našli jsme jeskyni, ale ne univerzálního předka.“

„To vám nenechává mnoho možností.“

„Jen jednu. Dostat Bukolova do jeskyně a nechat ho pracovat. Já se mezitím připravím na obležení a rozmístím po jeskyni nálože. Jestli neudržíme Felicin tým v šachu, vyhodím to celé do povětří.“

Na druhém konci linky se rozhostilo dlouhé ticho. „Doufejme, že k tomu nedojde,“ řekla nakonec Harperová. „Co Anja? Co s ní uděláte?“

„Krátkodobě? Ještě jsem se nerozhodl.“

„A dlouhodobě?“

Tucker si představil Utkinův obličej. „Nemyslím, že má nějaký dlouhodobý výhled.“

17.38

Tucker si mimo dohled ostatních klekl ke svému batohu a odřízl dva dvoumetrové kusy lana.

Uvažoval nad tím, jak lehko ho Anja přelstila. Totéž dokázala i se svými nadřízenými v SVR. Celou dobu byla agentkou GRU a pracovala pro Charzina. Proto falšovala hlášení určená SVR – ne aby chránila Bukolova, ale aby pomohla Charzinovi. I její přiznání Tuckerovi, že je agentkou SVR, bylo chytrým tahem: přiznala se k závažné lži, vydala se mu na milost a nemilost a tvrdila, že své minulosti lituje. Pak předstírala, že je obyčejný člen týmu, který trpí s ostatními. A nakonec, když byl odhalen Utkin, bránila ho a snažila se jeho domnělou zradu omluvit a vysvětlit.

Panebože, pomyslel si Tucker.

Narovnal se, nacpal si provazy do zadních kapes a zvedl pušku AR-15. Vrátil se k ostatním, kteří dosud stáli na břehu jezírka.

Christopher se na něj ohlédl. „Já myslel, že půjdete k roveru pro další věci.“

Kain k němu přiběhl s vysoko zvednutým ocasem, ale zřejmě hned vycítil černý mrak kolem svého společníka, protože ocas rychle spustil a celý se napjal. Byl připravený k akci.

Anja byla taky příliš dobrá, než aby si ničeho nevšimla. „Co se děje, Tuckere?“

Tucker namířil hlaveň pušky přímo na ni. „Zvedněte ruce nad hlavu. Jestli pohnete jediným prstem, zastřelím vás.“

„Co to děláte?“ odpověděla s hraným zmatkem, ale Tuckerovi neušlo, jak se na zlomek vteřiny v jejím výrazu mihla zlost.

„Máte pět vteřin, Anjo.“

„Děsíte mě, Tuckere.“

Šok, který v první chvíli ochromil Christophera a Bukolova, pomalu odezníval. Oba začali zmateně protestovat, ale Tucker si jich nevšímal.

„Tři vteřiny.“

Přiložil si pušku k ramenu.

Anja zvedla ruce nad hlavu. Prosebně se podívala na Christophera a Bukolova a nasadila výraz ublížené nevinnosti. „Vysvětlete mi, co se děje.“

„Moji lidé prozkoumali tu fotku z internetové kavárny v Dimitrovgradu. Od začátku jste to byla vy, Anjo. To vy jste ten zrádce, ne Utkin. Byl tak mladý a vy jste ho poslala na smrt.“

Bukolovovy a Christopherovy námitky utichly.

„Tuckere, prosím, nechápu, o čem…“

„Ještě jednou to popřete, Anjo, a prostřelím vám chodidlo.“

Tuckerův výraz ji zjevně přesvědčil, že mluví vážně. Upřeně se na něj zadívala. Z jejího obličeje se nedal vyčíst stud ani uspokojení. „Nebylo to nic osobního. Z žádného krveprolití jsem neměla radost. Měla jsem Utkina ráda. Opravdu. Ale bylo to nezbytné. Dostala jsem úkol a plnila jsem ho, jak jsem dokázala nejlíp.“

V jejích slovech nezněl chlad ani přezíravost, jen klidná sebejistota.

„Za jak dlouho se sem dostanou vaši lidé?“ zeptal se Tucker.

„To vám neřeknu.“

„Jak vás sledují?“

Jenom se na něj dívala a mlčela.

„Klekněte si, lehněte si na břicho a ruce nechte položené na skále.“

Poslechla. Pohybovala se s překvapivou ladností.

„HLÍDEJ,“ přikázal Tucker Kainovi.

Ovčák přistoupil k Anje a Tucker podal svou pušku Christopherovi. „Dávejte na ni pozor.“

Rychle Anje svázal ruce a kotníky. Prohledal ji, včetně bot a ponožek, a vzal jí každičkou drobnost, kterou našel. Všechno taky pečlivě prozkoumal, ale nenašel žádnou elektroniku ani vysílací zařízení.

Byl si celkem jistý, že Anja nemá telefon, což znamenalo, že ji Charzinovi lidé sledují jinak. Ale jak? Bude jí muset prohledat batoh a zkontrolovat celý rover.

Postřehl, že Bukolov o pár kroků poodešel a otočil se zády k ostatním.

Tucker k němu ustaraně přistoupil. Bál se, aby se Bukolov nezhroutil – ani za těch nejlepších okolností nebyl zrovna nejvyrovnanější.

„Doktore?“

Bukolov otočil hlavu a rychle zase odvrátil pohled, ale Tucker si stihl všimnout slz v jeho očích. „Zemřel s tím, že ho nenávidím.“

Utkin.

„Byl jsem takový hlupák,“ dodal Bukolov. „Jak si můžu odpustit?“

„Protože Utkin by to chtěl.“ Položil Bukolovovi dlaň na rameno. „Věděl, že naše nedůvěra vůči němu je založená na klamu. Zachránil nás, protože nechtěl, abychom na něj vzpomínali jenom jako na domnělého zrádce. Toho si musíme vážit.“

Bukolov přikývl a otřel si oči. „Pokusím se.“

„Zapomeňte na Anju. Zapomeňte na to všechno. Dostanu vás do té jeskyně a vy najdete vzorek toho univerzálního předka. Na ničem jiném teď nezáleží.“

„A co Charzinova skupina?“

„Tu nechte na starosti mně. Soustřeďte se na svůj úkol. Čím dřív najdete vzorek, tím dřív můžeme odjet – třeba se nám to podaří, ještě než dorazí nepřátelé. Rozumíte, doktore?“

Bukolov se narovnal, zhluboka se nadechl a přikývl. „Rozumím.“

Tucker se ohlédl na Anju, která dosud ležela na břiše s rukama svázanýma za zády, pod Christopherovým a Kainovým dohledem.

Nadešel čas, aby její zradu využili ve svůj prospěch.

37. KAPITOLA

21. března 18.12

Pohoří Groot Karas, Namibie

Tucker se zastavil na břehu jezírka a podal Bukolovovi zbraň – revolver Smith & Wesson ráže 38 mm. Byl sice jen pětiranný, ale jednalo se o Tuckerův nejoblíbenější typ: kvůli jeho velikosti, přesnosti a spolehlivosti. Přežití v přestřelce až příliš často záviselo spíš na kvalitě zbraně než na počtu střel. Tucker by s klidem vyměnil pět dobrých ran za deset špatných.

„Umíte s ním zacházet?“ zeptal se.

Bukolov převrátil revolver v rukách. „Tady se mačká spoušť. Odtud létají kulky. Myslím, že to zvládnu.“ Sklopil oči k Anje, svázané a ležící na břiše. „Můžu ji zastřelit?“

„Ne, pokud se neosvobodí a nenapadne vás. Necháváme vás tu, abyste ji hlídal, než se vrátíme.“

Tucker s Christopherem se chystali vrátit k roveru, kde byl Anjin batoh, aby ho pozorně prohledali, stejně jako celý vůz. Potřebovali najít její vysílací zařízení a pátrání půjde rychleji ve dvou.

Tucker se podíval k obloze.

Zbývala necelá hodina denního světla.

Před odchodem ještě jednou zkontroloval Anjina pouta.

„Nemůžete vyhrát, kapitáne Wayne,“ řekla Anja věcně, jako kdyby si povídali o počasí – v tomto případě o nadcházející bouři. „Generál Charzin bude mít s sebou spoustu mužů. Elitních vojáků Spetsnaz.“

„Věřím vám.“

„Nějaký čas jim můžete odolávat, ale nakonec prohrajete. Možná by pro vás bylo lepší, kdybyste se vzdal.“

„To bych musel napřed koupit kulku do hlavy.“ Zatahal za provazy kolem jejích kotníků. „Ale odpovězte mi na jednu otázku.“

Anja prohnula záda a přes rameno si ho změřila.

„Proč chcete, aby Charzin získal toho univerzálního předka, když víte, co může způsobit?“

„Kladení otázek mi nepřísluší. Znám svou povinnost a sloužím.“

Tucker se chvíli díval na její nadpřirozený klid, na její upřený, nezáludný pohled. Trochu ho to znervózňovalo – takhle vypadala skutečná Anja.

„Jak ho chce Charzin použít?“ zeptal se.

„Nevím.“

Z nějakého důvodu jí věřil.

18.33

„Podívejte se na tohle,“ řekl Christopher. Klečel vedle Anjina otevřeného batohu, před sebou měl jeho vysypaný obsah a pomalu procházel jednotlivé věci.

Tucker mezitím kontroloval rover – věděl, že bezdrátový vysílač může být umístěný na tisíci různých místech, a čím dál víc si uvědomoval, jak je tlačí čas. Slunce rychle klesalo k obzoru.

„Co jste našel?“ zeptal se a přesunul se ke Christopherovi.

Přišel i Kain, aby si očichal mladíkův nález.

Christopher podal Tuckerovi tlusté kuličkové pero. „Otevřete ho.“

Tucker pero rozšrouboval na dvě poloviny. Uvnitř uviděl spleť jemných drátků, mikroobvodů a proužek lithium-iontových baterií o velikosti nehtu na jeho malíčku.

Usmál se. Máme tě.

„A co auto?“ zeptal se Christopher. „Chcete, abych vám pomohl hledat další vysílače?“

„Na těch vlastně nezáleží. Potřeboval jsem jenom tenhle jeden.“

„Takže co teď?“

„Vraťte se k jezírku. Musíme zakrýt stopy o tom, že jsme pořád tady. To znamená, že potřebujeme dostat vás, Bukolova a Anju dolů do té jeskyně.“

V rychlosti Christopherovi vysvětlil, jak se do ní všichni mohou spustit odtokovým otvorem.

„Měl bych se k vám připojit někdy kolem soumraku,“ uzavřel Tucker. „Zavolejte mi vysílačkou, jestli nastanou nějaké potíže.“

Po mladíkově odchodu si Tucker sedl za volant a Kain si vyskočil na vedlejší sedadlo.

Tucker nastartoval a pomalu vycouval roklí zpátky. Po deseti minutách rychlé jízdy na západ ve směru, kterým původně jeli, konečně o víc než kilometr dál našel vhodné místo. Doufal, že Charzin aktivně sleduje jeho pohyb.

Zastavil u ústí úzkého kaňonu podobného tomu na původních souřadnicích, vystoupil a vešel do úzké strže. S rozsvícenou baterkou si prohlížel kamenitou zem, dokud neobjevil hlubokou puklinu. Podíval se do ní, ale dno neviděl.

To muselo stačit.

Sáhl do kapsy, vytáhl Anjino pero a hodil ho do štěrbiny.

Jen si ho zkuste vykopat, generále.

Odspěchal k zaparkovanému roveru. Bylo jedno, jestli v něm jsou nějaké další vysílače – stejně chtěl přilákat Charzina sem. Nechal klíčky v zapalování a pustil se do práce na druhé části plánu: uvítání pro generálovu skupinu.

Z kapsy kalhot vytáhl voskovaný balíček trhaviny C-4, který nosil celý den u sebe.

Rychle, ale opatrně vklouzl po zádech pod vůz, připevnil polovinu nálože mezi tlumič a podlahu a natáhl detonační drát k listovým pružnicím za předním kolem. Nakonec přidal chemickou rozbušku.

Vylezl zpod auta a prohlédl si svoje dílo.

Jestli se někdo pokusí džípem odjet, nebo si do něj třeba jenom sedne, tlak na pružnice odpálí nálož. S trochou štěstí bomba vyřídí jednoho nebo dva Charzinovy vojáky.

A ačkoliv tato lest Charzina nezastaví, měla by Tuckerovi a ostatním poskytnout trochu drahocenného času.

Obrátil se na Kaina. „Co kdybychom se trochu proběhli?“

Zavrtění ocasem bylo dostatečnou odpovědí.

19.18

Tucker nasadil ostré tempo, takže návrat do správné rokliny ke kančí hlavě netrval déle než deset minut. Christopher na něj čekal na břehu jezírka. Slunce už zmizelo pod obzorem, ale ještě se úplně nesetmělo.

„Ostatní jsou v pořádku dole?“ zeptal se Tucker udýchaně. „A co vybavení?“

„Nejdřív se tam spustil doktor Bukolov s pistolí. Po něm Anja, svázaná doslova jako roláda. Doktor Bukolov se pak ozval vysílačkou, že ji má pod dohledem.“

„V tom případě bychom je měli následovat.“

„Ještě jedna věc…,“ začal Christopher. „Přemýšlel jsem. Kdybych zavolal bratrům a…“

„Ne. Nechci je do toho zatahovat.“

„Nemyslel jsem, že bych je povolával sem. Na to je mám moc rád. Jenom jsem je chtěl požádat, aby na nás počkali tam, kde jsme v noci tábořili. Můžu jim poslat souřadnice. Jestli se odtud dostaneme živí, pořád se budeme muset vrátit do civilizace, zvlášť jestli náš rover vyletí do vzduchu.“

To dávalo smysl.

Tucker mu podal satelitní telefon. Christopher mluvil se svým bratrem dvě minuty a pak ukončil spojení. „Dorazí tam zítra večer.“

Začali se připravovat na spuštění do jeskyně. Christopher zmizel v odtokovém víru jako první. Potom Tucker spustil Kaina, kterého přichytil k lanu za dvojici ok v ovčákově vestě. Nakonec se do jezírka ponořil sám, ale ještě předtím převázal lano tak, aby ho mohl stáhnout za sebou dolů.

O chvíli později stál v jeskyni, promočený do poslední nitky, stejně jako všichni ostatní. Zabral rameny a za několik vteřin vedle něj dopadl druhý konec provazu.

„Co to děláte?“ zeptal se Christopher.

Bukolov vstal ze svého místa na zásobách vedle Anji. Anja ležela na břiše jako předtím a Bukolov jí nepřestával mířit na hlavu.

Tucker nikomu o tomto posledním detailu neřekl, aby se sem neodmítli spustit.

„Nechci nechávat žádné stopy toho, že jsme byli tam nahoře. A už vůbec jim nechci předkládat návod, jak se sem mají dostat.“

„Ale jak se dostaneme ven?“ zeptal se Bukolov.

„Podle de Klerka šlo o starou búrskou pevnost.“ Vybavil si bludiště chodeb a sklepení v Klipkoppie. „Vsadím se, že tenhle jeskynní systém nemá jen jeden východ.“

„Vsázíte na to naše životy,“ upozornil ho Bukolov, nakonec však nevzrušeně pokrčil rameny. „Ale máte pravdu, Búrové byli mazaná cháska.“

„A i kdybych se mýlil, v záloze mám náhradní plán.“

„Jaký?“ zeptal se Christopher.

„Nejdřív to tu prohledáme.“

Tucker si uvědomil, že jeden člen jejich skupiny zůstává neobvykle tichý. Přistoupil k Anje a klekl si na jedno koleno.

Bukolov přešlápl. „Pořád mlela a mlela, když jste byli všichni pryč. Je zatraceně vytrvalá. Vymluvila by mi díru do hlavy. Pořád prosila, přemlouvala a slibovala, až jsem jí nakonec musel zavřít pusu.“

Tucker se usmál. Bukolov nacpal Anje do úst stočenou ponožku jako roubík.

„Proto jste miliardář, doktore,“ řekl Tucker a vstal. „Umíte používat hlavu.“

Nebo v tomto konkrétním případě nohy.

Tucker na ni ukázal a zopakoval Kainovi dřívější pokyn. „HLÍDEJ.“

Ovčák přešel k Anje a sklonil hlavu, až se čenichem dostal na pár centimetrů od jejího obličeje. Anja se zaklonila a z očí jí vyšlehl nenávistný blesk – byla to první trhlina v její chladné profesionální fasádě.

Bukolov se zasmál. „Mám toho psa čím dál radši.“

19.55

Tucker a Christopher si nasadili čelové svítilny, aby se s nimi pustili do průzkumu jeskyně. Kromě nich místnost osvětlovala jen LED lampa vedle Bukolova, který pořád seděl mezi zásobami a hlídal Anju. V jedné ruce držel pistoli, v druhé de Klerkův deník a snažil se najít vodítko ohledně toho, kde se nachází univerzální předek.

„V tom zatraceném deníku je plno odkazů,“ poznamenal Bukolov před chvílí. „Na noclehárny, jídelny, ošetřovny i na místo s pochmurným označením Die Bloedige Katedraal, Krvavá katedrála. Búrové sem dokonce přivedli i koně a vozy.“

Tucker vzhlédl k vodopádu.

Tudy v žádném případě.

„Pořád se ale vracím k jednomu záznamu. Je jednoduše označený jako Die Horro čili Hrůza. Nejspíš to bylo pro de Klerka důležité, ale jeho pohyby podzemím by se rekonstruovaly snadněji, kdybych měl mapu zdejšího systému.“

A právě tu hodlali Tucker a Christopher s Kainovou pomocí zhotovit. Tucker odhadoval, že při průzkumu využije ovčákovy schopnosti líp než při pouhém hlídání Anji, která byla svázaná a pod zamračeným dohledem doktora Bukolova. Navíc, kam mohla utéct?

A tak Christopher s Tuckerem zamířili ke dvěma chodbám, které připomínaly dvě hlavně kulovnice.

Tucker s Kainem si vybrali pravou chodbu, zatímco Christopher zmizel ve druhé. Tuckerova chodba po pouhých šedesáti krocích ústila do další jeskyně, obrovské a s klenutým stropem ozdobeným stalaktity. Z podlahy naopak vyrůstalo bludiště vysokých stalagmitů. Místy se oba typy krápníků spojovaly do sloupů jako v…

„Katedrála,“ zahučel Tucker.

O tomhle místě se Bukolov zmiňoval?

Die Bloedige Katedraal.

Když vykročil dál, všiml si, že ve stěnách po obou stranách jsou vytesány stupně, které rozhodně vypadaly uměle, jako dílo Búrů.

Za Tuckerem se ozvaly šouravé kroky a deset metrů od něj se vynořil Christopher. Mladíkova svítilna Tuckera v první chvíli oslnila. I druhá chodba ústila do této katedrály.

„Páni!“ vydechl Christopher a přejel kuželem čelovky po jeskyni. „Jak velká podle vás je?“

„Široká padesát metrů a zhruba dvakrát delší.“ Tucker kývl ke stupňům na své straně jeskyně. „Chci je prozkoumat. Nejsou přírodní. Vidíte ty stopy po dlátech a kladivech?“

Přistoupil k pískovcovým stupňům. Vyskočil na první z nich, hned poté na druhý a nakonec na třetí, jako kdyby stoupal po vysokých schodech. Kain ho následoval. Byli o něco výš než tři metry nad zemí. I tady Tucker viděl stopy búrské činnosti – nejvyšší stupeň byl po celé délce vydlabán do podoby hrubého zákopu, ve kterém se mohli schovávat vojáci, aniž je bylo zdola vidět.

Tucker si posvítil na dno zákopu – uviděl prázdné nábojnice. Kain se je hned vydal prozkoumat a zvědavě je očichal.

Christopher na protější stěně jeskyně objevil totéž. Oba pokračovali po svých stranách hlouběji do jeskyně.

„Začínám chápat, jak se tu Búrové bránili,“ zavolal Tucker. „Z těchhle zákopů mohli postřílet všechny, kdo procházeli jeskyní pod nimi. Je to dokonalé místo pro útok ze zálohy.“

„Hrozná představa,“ poznamenal Christopher.

Tuckerovi už bylo jasné, jak tahle katedrála přišla ke svému přívlastku krvavá.

„Pojďme dál.“

Slezli zpátky dolů a prostředkem místnosti zamířili k opačnému konci obří jeskyně.

Tucker si všiml, že povrch nedalekého stalagmitu je rozbrázděn důlky – jasný následek střelby. Tahle past byla využívána i v praxi.

Kde jsou ale oběti dávných jatek? Pohřbili je snad Britové, když tohle místo dobyli, dokonce včetně búrských ostatků? Nachází se někde v horách hromadný hrob?

Stěny katedrály se postupně přibližovaly a strop se snižoval – nakonec jeskyně měřila na šířku sotva deset metrů. Poblíž jejího konce narazili na hradbu z režných pytlů naplněných pískem, která jim dosahovala do pasu a táhla se od jedné stěny ke druhé. Překročili ji a po třech metrech, v ještě užším místě jeskyně, narazili na další a pak ještě na jednu. Za ní se stěny sbližovaly, strop katedrály se snížil a dál pokračovala jen chodba široká něco přes metr.

„Mnohovrstevná obrana,“ zašeptal Tucker.

„Prosím?“

Tucker ukázal do temné chodby. „Nepřítel přichází tudy. Obránci se schovají za nejbližší stěnou z pytlů. Pokud ji nepřátelé překonají, obránci se stáhnou za další.“

„A pak ještě za jednu…“

„A jestli nepřátelé proniknou i přes ni, pořád musejí čelit palbě z prostoru za námi. Není divu, že tu Búrové vydrželi tak dlouho – tady by hrstka lidí dokázala odolávat mnohonásobné přesile.“

Tucker překročil poslední pytle s pískem a napadlo ho, jestli jeho skupina nebude čelit podobnému obležení.

„Zůstaňte tady s Kainem,“ řekl nahlas. „Hned se vrátím.“

Klekl si a po čtyřech vlezl do chodby, která takřka okamžitě začala ostře zatáčet doprava a doleva. Tucker si cestou představoval búrské odstřelovače ležící za každým rohem, jak střílejí po britských vojácích a postupně se stahují k jeskyni.

Po osmi nebo deseti zatáčkách Tucker dospěl k rovnému úseku chodby, na jejímž konci zářily paprsky mdlého světla. Tucker zhasl čelovou svítilnu a dolezl k hromadě kamenů, které bránily v další cestě. Prstem se dotkl stříbřitého svitu, procházejícího sutinami, a odvalil kámen o velikosti pěsti. Spolu s ním se sesunulo i několik dalších a otvor se rozšířil na rozměry vodního melounu.

Do obličeje mu zavál chladný noční vzduch.

Vystrčil hlavu a rozhlédl se, aby se zorientoval.

Byl v druhé rokli – v druhém kančím klu, který prozkoumávali Christopher s Anjou.

Zajímavé.

Když už nic jiného, aspoň našel další východ.

Stáhl hlavu zpátky a opatrně vrátil kámen na původní místo, aby otvor uzavřel. Doufal, že je zvenku dobře zamaskován.

Nechtěl, aby k nim tímhle vchodem přišli nezvaní hosté.

20.13

Tucker se vrátil k hradbě z pytlů, kde na něj čekal Christopher, ale třetí člen jejich týmu chyběl. „Kde je Kain?“

Christopher se rozhlédl. „Před chvilkou tu byl. Ten pes je jako duch.“

To je pravda… a ještě k tomu zvědavý.

Zapomněl Kainovi říct, ať zůstane na místě.

Tucker našpulil rty a dvakrát tiše hvízdl.

Kain odpověděl dvojitým štěknutím.

Vydali se po zvuku zpátky do katedrály. Kain stál na nejvyšším stupni u levé stěny. Podíval se přímo na Tuckera, seskočil do zákopu a zmizel z dohledu. Bylo zjevné, co chce říct.

Pojďte se podívat, co jsem našel!

Co to bude teď?

Tucker s Christopherem vystoupali po stupních a Tucker namířil čelovou svítilnu do zákopu. Kain seděl vedle sudovitých prkenných dveří. Prkna byla kdysi bytelná, spojená pevným železem. To už ale neplatilo. Tucker se opřel o vnější stěnu zákopu a vykopl. Starobylé dveře mu povolily pod nohama. Za nimi se otvírala další chodba.

„Podíváme se, kam vede.“

Tentokrát s sebou vzal Kaina, ale postřehl, že Christopher už zase napadá na poraněný kotník, a tak ho nechal odpočívat.

Nemusel lézt nijak daleko. Chodba ústila do přibližně kruhové místnosti s vyskládanými bednami, kde se dalo pohodlně stát.

Z místnosti vycházely další čtyři chodby.

Tucker si povzdychl.

Búrové byli zjevně v minulých životech mravenci.

Zavolal na Christophera: „Jestli se nevrátím do patnácti minut, přijďte za mnou.“

Zběžně prozkoumal bedny, do jejichž boků byly vypáleny erby Oranžského svobodného státu Búrů a erby de Klerkovy jednotky. Tucker zvedl víko vrchní bedny a nahlédl dovnitř. Našel v ní náboje do pušek, konzervy s potravinami, plechovky petroleje, svíčky, kladiva a hřebíky. Podíval se ještě do tří beden – všechny měly podobný obsah.

Nenašel sice nic významného, ale hlavou mu vrtala jedna otázka: Proč si Britové neodvezli tyhle zásoby, když to tady vyklízeli?

Pustil se do průzkumu čtyř dalších chodeb – začal tou nejvíc nalevo a postupoval doprava.

První vedla do jídelny: dlouhé, úzké jeskyně s jednoduchými stoly, podle všeho vyrobenými z rozebraných vozů. Na stolech byly opuštěné talíře a cínové hrnky.

Druhá chodba končila v noclehárně s řadami plesnivých stočených přikrývek u stěn a vyhaslými lucernami zavěšenými ze stropu.

Ani zde nenašel žádnou stopu po návštěvě Britů. Nic nerozhrabali, nic nevyplenili. Na Tuckera to dělalo dojem, jako kdyby procházel opuštěným divadlem.

Třetí chodba ústila do ošetřovny přibližně s třiceti provizorními lůžky a s bednami lékařských zásob.

Už se obracel k odchodu, když tu si uvědomil jednu zvláštnost.

„Žádné přikrývky, žádné matrace, žádné polštáře,“ zahučel.

Zůstala tu jen holá lůžka.

A proč jich bylo tolik?

Podle Bukolova sem Búrové dorazili s pouhou stovkou mužů. V téhle jeskyni stála lůžka pro téměř třetinu z nich. Měli snad tolik zraněných?

Tucker se přesunul ke čtvrté a poslední chodbě. Zatím tu našel víc nových záhad, než kolik jich vyřešil. Tahle chodba končila v obří jeskyni, zcela prázdné: nikde žádné bedny, žádné zařízení, nic. Na protější stěně však Tuckerovi připadalo něco divného.

Přistoupil k ní a ve světle baterky objevil velkou hromadu sutin se zčernalými stopami po ohni. Roosa tu zřejmě uzavřel ústí do další chodby: strhl na něj strop. Tento objev aspoň poskytl odpověď na otázku, která Tuckera trápila už nějakou dobu: Jak Roosa dostal do tohoto jeskynního systému koně? Na druhou stranu ale teď musel zodpovědět další: Co se s těmi koňmi stalo?

Kain za Tuckerovými zády dvakrát vyštěkl.

Tucker za ním vykročil k ústí chodby v pravé stěně. Tuto chodbu uzavíraly pečlivě vyskládané balvany, vklíněné do sebe. Mezery mezi nimi byly navíc utěsněny pytlovinou.

„Co to má sakra znamenat?“ zamumlal Tucker.

Rukama a nožem se pustil do kamenů, až se jeden uvolnil a vypadl na zem těsně vedle Tuckerovy nohy. Tucker už se začal shýbat, aby si posvítil do vzniklého otvoru, ale rychle zase ucukl, když ho zalil pronikavý puch.

Mimoděk o pár kroků couvl a zakryl si dlaní nos i pusu. Ten pach okamžitě poznal – připomínal mu až příliš mnoho bitevních polí a příliš mnoho mrtvých.

Ohořelá těla.

Trvalo mu celou minutu, než se vzpamatoval natolik, aby se vrátil k uzavřené chodbě. Teď už v pachu rozeznával i příměs petroleje, který kdosi použil k podpálení hrůz za tímto zátarasem.

Vzpomněl si na nadpis v de Klerkově deníku, na který ho Bukolov upozornil.

Die Horro…

Se zatajeným dechem prostrčil hlavu otvorem a namířil kužel světla na obě strany. Pak si jím posvítil dolů, kde očekával pevnou zemi. Místo toho však světlo pohlcovala temnota. Hleděl do ústí černé šachty.

Narovnal se a sedl si vedle Kaina.

Věděl, co musí udělat, ale všechno se v něm proti tomu vzpíralo.

Nepochyboval o tom, co se nachází na dně té jámy.

Ale neznal odpovědi na otázky proč a kdo.

Odpovědi mohl najít tam dole – možná spolu s tajemstvím de Klerkova deníku. Zavřel oči, aby v sobě zmobilizoval potřebnou sílu. Došel příliš daleko a bylo prolito příliš mnoho krve. Teď nemohl couvnout.

Ale chci… drahý bože, hrozně moc chci.

20.41

„Co jste objevil, Tuckere?“ zeptal se ho Christopher ustaraně – zřejmě postřehl Tuckerovu bledost.

„Nejsem si jistý. Ale potřebuju, abyste se vrátil pro horolezecké lano a přinesl mi ho sem.“

Christopher byl za dvě minuty zpátky.

„Pojďte se mnou,“ řekl Tucker a odvedl Christophera i Kaina k velké jeskyni i přehrazenému přístupu k šachtě.

„Ten pach…,“ vydechl Christopher poté, co nahlédl do otvoru. Pomohl ho Tuckerovi rozšířit tím, že odtáhl pár kamenů. „Přece nepůjdete tam dolů, nebo ano?“

„S radostí to nechám na vás.“

Mladík se projednou nenabízel.

Společně přivázali lano k nedalekému stalagmitu a hodili volný konec do jámy.

Tucker ještě přikázal Kainovi, ať zůstane na místě, protáhl se otvorem a otočil se. Rukama v rukavicích sevřel provaz, zaklonil se a opřel se nohama o stěnu šachty. Snažil se umlčet niterný hlas, který na něj křičel, ať nechodí ani o kousek dál.

Nakonec ho prostě ignoroval.

Krok za krokem se spouštěl do jámy. Kužel světla poskakoval po skalní stěně. Po třech metrech se zastavil, nadechl se a podíval se pod sebe. Dno šachty zůstávalo ve tmě. Pokračoval dál a po dalších třech metrech se zastavil podruhé. Tentokrát už uviděl konec lana stočený na skalní plošině, která se prudce svažovala hlouběji.

Tucker se k ní spustil a postavil se. Všiml si, že stěny šachty pokrývá vrstva černých olejnatých sazí. Jednu ruku nechával položenou na laně, protože nedůvěřoval kluzkému povrchu skály, a opatrně se přikrčil. Vyhlédl přes okraj plošiny. Další šachta.

Nemysli, přikázal si.

Ztěžka polkl, naklonil se nad šachtu a posvítil do ní.

Kužel světla ozářil paži, která se k němu natahovala, ohořelá a zčernalá na kost a s prsty zkroucenými dávným ohněm.

Tucker se otřásl. Srdce mu bušilo až v krku.

Nasměroval kužel světla po předloktí a bicepsu až k…

Trvalo mu několik vteřin, než se jeho mysl smířila s tím, co viděl: změť zbytků kostí a sežehnutých tkání. Na okrajích rozeznal spálené oblečení a přikrývky, kusy ohořelého dřeva a zčernalé plechovky petroleje. Ačkoliv se tomu snažil vyhnout, viděl i části jednotlivých těl.

Trup vyčnívající z moře ostatků, jako kdyby se dotyčný pokoušel vyprostit z tekutého písku.

Koňské hlezno bez těla, s matně lesklou ocelovou podkovou.

Brýle, které se zachytily na výše položeném skalním výstupku a vypadaly, že je požár zanechal nepoškozené. Jejich skla odrážela záři Tuckerovy svítilny.

„Dobrý bože,“ zašeptal.

Zvedal se mu žaludek a nos měl plný štiplavého pachu obětin. Konečně odtrhl pohled od hrůzného nálezu a narovnal se. Podlamovala se mu kolena a hlavou mu vířily otázky.

Co se tady stalo?

Jak je ta jáma hluboká?

Kolik jich tam je?

Vzhlédl – chtěl se co nejrychleji vzdálit od téhle brány do pekel.

Půl metru nad ním ze stěny trčela rukojeť dýky, pokrytá tak silnou vrstvou sazí, že si jí při sestupu ani nevšiml. Sáhl pro ni, chytil ji a zatáhl. Z rukojeti se odlouply vyschlé vločky sazí a zavířily mu před očima. Pod sazemi něco bylo, přišpendlené dýkou ke skále.

Špičkami prstů odmetl saze a objevil na stěně tlustý čtvereček voskovaného plátna. Opatrně ho vyprostil a uložil si ho do kapsy na stehně.

„Tuckere!“ Christopherův hlas ho polekal. „Co jste našel?“

Tucker zvedl oči k mladíkově svítilně. „Lezu nahoru! Přestaňte mi svítit do očí.“

„Promiňte.“

Rychle a vděčně vyšplhal po skalní stěně a vylezl ze šachty. Beze slova poodešel o několik metrů od jámy s mrtvolami, posadil se a přijal polní láhev s vodou od Christophera.

Dlouze si přihnul.

Přišel k němu Kain a tázavě zavrtěl ocasem.

„Jsem v pořádku… Jsem v pořádku…“

Těmi slovy uklidňoval Kaina stejně jako sám sebe.

„Co bylo tam dole?“ zeptal se Christopher.

Tucker mu to pověděl, ačkoliv slova nedokázala vyjádřit hrůznost objevu.

„Dobrý bože, proč by to dělali?“ zašeptal Christopher.

„Nevím.“ Tucker vytáhl balíček voskovaného plátna. „Ale tohle možná obsahuje nějakou odpověď.“

Obrátil balíček v rukách, špičkou nože přejel po švu plátna a rozhrnul látku do stran. Pod několika vrstvami spočíval silný svazek papírů, přeložených v půli a dokonale zachovaných, beze stop sazí či rozkladu.

Na vrchní straně byly dva řádky de Klerkovým rukopisem: jeden v afrikánštině, druhý anglicky. Patrně dvě verze téhož vzkazu.

Tucker si vyměnil pohled s Christopherem a rozložil papíry. Vypadalo to, že všechno je napsané oběma jazyky. Tucker přečetl nahlas anglický úryvek.

„Jakkoliv je to nepravděpodobné, kdyby snad někdo objevil tento vzkaz, svědomí mě nutí, abych vypověděl, co vedlo k hrozným událostem, jež se tu odehrály. Bůh suď, zda naše činy ocení či pochopí naši milovaní, ale opouštím tento život s jistotou, že On, ve své nekonečné moudrosti, nám odpustí…“

De Klerkův odkaz pokračoval ještě na několika dalších stránkách. Tucker je prolétl, pak papíry zase složil a vrátil je do kapsy.

„Tak co?“ zeptal se Christopher.

Tucker vstal. „Musíme to ukázat Bukolovovi.“

38. KAPITOLA

21. března 22.10

Pohoří Groot Karas, Namibie

Vrátili se s Kainem v čele ke katedrále. Po přečtení de Klerkova dopisu skoro nemluvili. Když zatáčeli k dvojité chodbě vedoucí z jeskyně, Kain se před nimi zastavil a ohlédl se přes katedrálu ke vzdáleným hradbám z pytlů. Ztuhl a našpicoval uši.

Co uslyšel?

„TICHÝ PRŮZKUM,“ zašeptal Tucker.

Kain se přikrčil a plíživě vykročil přes dávné bitevní pole. Tucker a Christopher ho následovali lesem stalagmitů. Ke konci jeskyně Kain přeskočil hradby a zastavil se u klikaté chodby ústící ven.

„STŮJ,“ zavolal Tucker potichu.

Kain zůstal stát a počkal na něj.

Tucker se ujal vedení a prolezl úzkou, nízkou chodbou až na konec, k rovnému úseku. Paprsky měsíčního svitu před Tuckerem zářily mnohem jasněji. Vtom to uslyšel – zvuk, který patrně zaujal Kaina.

Vzdálené bručení naftového motoru.

Tucker se přesunul na úplný konec chodby a u hromady kamenů si lehl na břicho. Jednou z ozářených štěrbin viděl, že rokli jasně osvětlují reflektory zaparkovaného nákladního vozu.

Od auta se ozval výkřik v ruštině.

O něco blíž mu odpověděl hlasitý smích.

K Tuckerovu úkrytu přirázovaly vojenské boty a muž v maskáčích si klekl na koleno. Tucker znehybněl – čekal, kdy se ozve poplašný výkřik nebo střelba.

Voják si ale jen zavázal tkaničku a znovu se narovnal.

Tucker slyšel, jak venku chodí a mluví další muži.

Kolik jich je?

Najednou se ozval hluboký baryton, který všechny rázně zavolal zpátky k autu. O chvíli později hukot motoru zesílil, zarachotily kamínky pod koly a v kaňonu opět zavládla tma.

Tucker naslouchal, jak zvuk pomalu mizí v dálce.

Odjížděli.

Zjevně se jednalo o Charzinovy muže. Přijeli si obhlédnout místo, kde se Tuckerova skupina na několik hodin zastavila? A když tu nic nenašli, pokračovali podle signálu vysílače k místu, kde Tucker zaparkoval a zaminoval jejich vůz?

Tucker se opřel čelem o studenou skálu a vydechl. Ulehčeně se vrátil ke Christopherovi a Kainovi a všichni tři odspěchali zpátky do jeskyně s vodopádem.

Nic se tu nezměnilo.

Bukolov byl pořád na místě, kde ho zanechali. Anja se překulila na záda a opírala se o stalagmit, s pažemi dosud svázanými za zády a bradou opřenou o hruď. Vypadalo to, že spí.

„Jak šlo pátrání?“ zeptal se Bukolov, vstal a protáhl se.

„Musíme si promluvit,“ řekl Tucker.

Nechal Kaina hlídat Anju a odvedl Bukolova k ústí jedné z dvojice chodeb, kde mu sdělil podrobnosti včetně objevu šachty s mrtvolami.

„Cože?“ podivil se Bukolov. „Nechápu…“

„V té jámě jsem našel chybějící stránky z de Klerkova deníku. Aspoň myslím. Připevněné ke stěně jako varování.“

„Opravdu?“ vydechl šokovaně Bukolov.

Tucker mu podal nalezené papíry. „Napsal svůj vzkaz v afrikánštině a angličtině. Zřejmě se jistil na obě strany – nevěděl, kdo třeba později na tu jámu narazí, jestli Búrové, nebo Britové.“

„Četl jste to?“

Tucker přikývl. „Stručně a věcně popisuje průběh obležení. Přibližně tři týdny po vstupu do jeskyní se mezi nimi začala šířit nemoc s hroznými bolestmi břicha i celého těla a s horečkou. De Klerk se ji snažil léčit, ale nemocní jeden po druhém umírali. V posledním stadiu choroby se obětem pod kůží na břiše a na hrdle vytvořily hlízy, které nakonec pokožku protrhly a praskly. Britské jednotky je nepřestávaly obléhat a de Klerkovi přibývali pacienti. Jakkoliv se snažil najít zdroj choroby, nedařilo se mu to.“

„Co pak?“

„Třicátý den pobytu v jeskyni nechal generál Roosa uzavřít zbývající vchody do jeskyně. Byl přesvědčený, že všichni uvnitř jsou nebo brzy budou nakažení nějakým morem a bál se, že kdyby Britové prolomili jejich obranu, nakazili by se taky a nemoc by se rozšířila do světa.“

„To není neobvyklá reakce,“ poznamenal Bukolov. „Strach z pandemií na přelomu století doslova bujel. Spála, chřipka, tyfus. Jinak rozumní lidé dělali ze strachu ty nejšílenější věci.“

„Myslím, že za generálovou reakcí stály osobnější motivy. Podle de Klerka Roosovi zemřela celá rodina na neštovice. Včetně dcery Wilheminy. Nikdy se prý z toho tak úplně nevzpamatoval. Příznaky, které viděli u vojáků, podle de Klerkova líčení Roosu hluboce zasáhly. Až příliš připomínaly neštovice, které zahubily jeho rodinu. Nakonec toho na něj zkrátka bylo moc.“

„Takže tady všichni zemřeli. Britové navzdory historickým záznamům tuhle jeskyni nikdy nedobyli?“

„Záznamy patrně zkreslil ten britský plukovník, který velel obléhání,“ řekl Tucker. „Přijel vyřídit Roosu a jeho muže. A po tom, co se tu odehrálo, byl výsledek stejný. Všichni zemřeli. Britský plukovník si připsal zásluhy a odtáhl.“

„Zbabělý prospěchář,“ zahučel Bukolov trpce – zjevně ho trápilo, že znalosti dějin jsou tak nespolehlivé.

Tucker pokračoval ve vyprávění. „Krátce poté, co se Roosa a jeho Búrové zaživa pohřbili, Britové odjeli. Mrtví byli naházeni do šachty a spáleni i s oblečením, lůžkovinami a osobním majetkem. Mnozí spáchali sebevraždu – včetně samotného Roosy. De Klerk zemřel jako poslední, ale ještě než se spustil do šachty a přiložil si pistoli k hlavě, poslal svůj deník po búrském průzkumníkovi, který objevil jejich úkryt. De Klerk si dal pozor, aby ho nenakazil. Ten průzkumník pak vrátil deníky a zápisníky de Klerkově vdově.“

„A to, co připevnil ke stěně té šachty?“ Bukolov zvedl štos papírů.

„Jde o varování pro kohokoliv, kdo sem přijde. Na poslední stránce de Klerk předkládá svou teorii o nemoci. Domníval se, že ji způsobilo něco, co muži snědli – malé bílé hlízky, které vojáci považovali za nějaký druh místních hub. Dokonce připojil velice podrobné nákresy, pod které zapsal jméno. Die Apokalips Saad.“

Bukolovovi ve tmě zasvítily oči. „Univerzální předek.“

Tucker přikývl. „Takže se zdá, že ten organizmus neinfikuje jenom rostliny.“

„To není tak jisté. Zmínil jste se, že nejhorší příznaky obětí se soustředily do břicha. Lidské střevo je plné rostlinného materiálu. Univerzálnímu předkovi se v takovém prostředí mohlo krásně dařit, čímž zároveň úplně rozložil trávicí soustavu hostitele.“

„Znamená to, že univerzální předek představuje hrozbu i jako biologická zbraň?“

„Možná. Ale jenom v malém měřítku. Lidé se mohou nakazit konzumací nebo, jako tady, v uzavřeném prostoru s vysokou koncentrací spor ve vzduchu.“

„Jak moc jste si tím jistý, doktore?“

„Vědecké zdůvodnění je složité, ale věřte mi, že jako biologická zbraň je univerzální předek ve větším měřítku víceméně nepoužitelný – zvlášť v situaci, kdy k vyhlazení obyvatel celého velkoměsta stačí náprstek antraxu. Jako ekologická hrozba je ale univerzální předek upravený do podoby zbraně obdobou termojaderné bomby.“

„V tom případě musíme zajistit, že takovou zbraň nikdo nepoužije.“

„Ohledně toho jsem učinil jisté pokroky.“

22.48

Když se Tucker s Bukolovem vrátili k ostatním, Anja byla vzhůru, Christopher ji hlídal s puškou a Kain zůstával na pozoru těsně u ní.

Tucker si jí nevšímal a šel s Bukolovem do provizorní pracovny zřízené mezi zásobami. Podle rozházených papírů, poznámek a stránek z deníku bylo zřejmé, že doktor nezahálel.

„Je to tady,“ řekl Bukolov a zvedl z jedné bedny starý de Klerkův deník.

Se zručností kouzelníka snímajícího balíček karet Bukolov deník otevřel v místě chybějících stránek a porovnal je s listy, které objevil Tucker.

„Vypadá to, že sem dokonale pasují,“ řekl Bukolov.

Anja se pohnula – natáhla krk, aby viděla, a pokusila se vstát, ale po Kainově hrdelním zavrčení zase rychle dosedla na zem.

„Podívejte. Tady je rané, hrubé zobrazení univerzálního předka ve starém deníku, jen takový první náčrtek, podle kterého jsme museli zatím pracovat.“ Bukolov přiložil list z Tuckerovy hromádky na správné místo. „Tahle stránka následovala jako další, než ji de Klerk vyřízl. Stránka s dokončeným mistrovským dílem.“

Na daném listu se skvěl zručně vyvedený obrázek houbovité plodnice se zvlněnými okraji koncové hlízy. Barvy všech částí byly popsány drobným, úhledným rukopisem. Další obrázky zachycovaly tentýž organizmus v různých fázích růstu.

Bukolov ukázal na první z nich. „To je univerzální předek v latentním stavu. Připomíná hlízu. De Klerk píše, že hlíza má máslově žlutou barvu a podle jeho měření dosahuje velikosti golfového míčku. Nenechte se ale zmást jednoduchostí té struktury. Skrývá se v ní obrovský potenciál. Každá buňka je jako nepopsaná tabule, krutá chiméra, která čeká, až vylije svůj vztek do moderního světa. Rozmnožuje se infikováním hostitele, ve kterém se rychle dělí, a funguje jako vrcholový predátor rostlinného světa. Pokud ho ale zkrotíme a odhalíme tajemství jeho jedinečného genomu, dokážeme s ním cokoliv.“

„Nejdřív ho musíme najít,“ řekl Tucker.

Bukolov se k němu zmateně otočil. „Už jsem přece říkal, kde ho najdeme.“

„Kdy?“

„Před chvilkou, když jsem řekl, že je to tady.“

Tucker se domníval, že Bukolov mluví o de Klerkově deníku. „Co tím myslíte?“

„Nebo by mělo být.“ Bukolov se podrážděně rozhlédl po jeskyni. „Mělo by to být tady. V téhle jeskyni. Aspoň podle de Klerka.“

„Podle čeho tak soudíte?“

Bukolov nalistoval v deníku stránku před hrubým náčrtkem univerzálního předka. „Zde de Klerk popisuje nález latentních hlíz, i když neuvádí přesně, kde je našli. Je opatrný. Ovšem podívejte se na kraj té stránky.“

Tucker se naklonil k deníku. Afrikánštině sice nerozuměl, ale vedle textu byla nakreslena spirála.

„Původně jsem si myslel, že to je jenom taková čmáranice,“ řekl Bukolov. „Sám je kreslím v jednom kuse, zvlášť když se soustředím. Myšlenky mi volně plynou a ruka s perem je následuje.“

„Teď si ale myslíte, že to něco znamená.“

„Ta kresba připomíná vodu vytékající z výlevky.“ Bukolov ukázal na nedaleký vodopád. „Nešlo o bezděčnou čmáranici. De Klerk symbolicky zobrazil vstup do téhle jeskyně hned vedle popisu objevení těch hlíz. Jak jsem říkal, je to tady. Pod výlevkou.“

Bukolov zaklapl deník a odložil ho. „Jenom to musím najít. A když si konečně nemusím hrát na děvče na hlídání…“

Nevraživě loupl očima po Anje, zvedl LED svítilnu a rázně vykročil přes jeskyni.

Tucker ho prozatím nechal hledat. Když teď věděl, že Charzinův tým je nablízku, potřeboval připravit záložní plán pro případ, že Bukolov neuspěje. Lest s podminovaným roverem nezastaví nepřátele nadlouho a Tucker netušil, kolik protivníků vlastně jeho past vyřídí.

Vybavil si Felici Nilssonovou, jak ji viděl naposledy: vykláněla se z vrtulníku se spodní polovinou obličeje zakrytou šátkem a s plavými vlasy vlajícími ve větru.

Nemohl doufat, že výbuch zabije i ji.

Musel být připravený.

Přistoupil k hromadě beden a batohů, klekl si a vytáhl pevnou kartonovou krabici s trhavinou C-4.

„Christophere, začněte odměřovat dvoumetrové kusy detonační šňůry, ano? Potřebuju jich zhruba patnáct.“

Anja je sledovala s nečitelným výrazem.

Tucker si jí nevšímal a v duchu odhadl nejvhodnější místa pro položení náloží, aby způsobil co možná největší škody. Jestli se Bukolovovi nepodaří najít univerzálního předka, Tucker hodlal zajistit, aby ho nenašel nikdo. Obzvlášť ne generál Charzin.

Zvedl víko krabice a podíval se dovnitř.

S rostoucím zoufalstvím se ohlédl na Anju. Její výraz se nepatrně změnil – na rtech jí pohrával náznak úsměvu.

„Kdy?“ zeptal se.

Krabice byla plná hlíny, zhruba o stejné hmotnosti jako C-4.

Anja pokrčila rameny. „V táboře dnes ráno, po vašem odchodu. Všechno C-4 je zakopané tam.“

Anja pochopitelně věděla o jeho záložním plánu na zavalení jeskyně a podnikla kroky, aby mu v tom zabránila.

V jednom se však mýlila: nebyla tam veškerá trhavina.

Jeden blok si Tucker vzal s sebou na průzkum, při kterém viděl ozbrojence a střetl se se smečkou psů. Polovinu z něj později nastražil u roveru a druhou půlku měl pořád u sebe. Trhaviny bylo nicméně příliš málo na to, aby s ní způsobil dostatečně velký zával, a docházel jim čas.

Jestliže nemohl vyhodit tyhle jeskyně do vzduchu, zbývala jediná možnost: najít univerzálního předka dřív, než se vrátí Charzinův oddíl.

Pořád měli naději, byť nikoliv velkou.

O chvíli později se objevil Bukolov s další špatnou zprávou. „Nic jsem nenašel.“

23.12

Tucker zlostně mrštil nohou staré rozlámané židle přes jeskyni. Noha se odrazila od stěny a odkutálela se pryč přes kaluže vody. Christopher a Bukolov pátrali o kus dál a pomalu obcházeli vodopád řítící se od stropu uprostřed místnosti.

Tuckera Bukolovova zběžná prohlídka neuspokojila.

Vyslal je, aby prozkoumali sutiny a zbytky búrského osídlení, které minulá záplava odnesla ke stěnám.

Pátrání ale trvalo dlouho a nikam nevedlo.

Kdyby měli vzorek univerzálního předka, Kain by ho ve zdejších temných koutech rychle vyčenichal, jenže ho neměli, a tak Tucker nechal ovčáka střežit Anju.

Konečně se k němu přiblížili Christopher s Bukolovem. Obešli celou jeskyni. Tucker z jejich poraženeckých výrazů poznal, že nic nenašli.

„Možná jsem se s tou výlevkou spletl.“ Bukolov zíral na vodu protékající vodopádem. „Možná to je opravdu jenom čmáranice.“

Tucker vedle něj najednou ztuhl. „To jsme ale pitomci…“

Christopher se k němu otočil. „Cože?“

Tucker chytil Bukolova za rameno. „De Klerk opravdu označil správné místo. Je to výlevka.“

Bukolov znovu zvedl hlavu ke stropu.

„Ne.“ Tucker ukázal na zem, kde se voda shromažďovala v tůních nebo protékala štěrbinami v podlaze. „Tohle je výlevka, kterou de Klerk kreslil. Ta voda musí někam odtékat.“

Bukolov vykulil oči. „Pod námi je další jeskyně!“

Christopher bezradně pokrčil rameny. „Ale jestli máte pravdu, jak se tam dostaneme?“

Tucker se rozhlédl po místnosti. „De Klerk byl krajně opatrný. Nenechal by vstup otevřený. Uzavřel by ho, nebo by ho nějak zakryl.“ Tucker rozhodil paže. „Ještě jednou obejdeme celou jeskyni. Musíme najít ten vstup.“

Když teď věděli, co hledají, pátrání rychle vedlo k cíli.

„Pojďte se podívat!“ zavolal Christopher.

Tucker a Bukolov se k němu připojili kousek od vodopádu, u balvanu, který jim dosahoval ke stehnům. Přebytečná voda mizela v deseticentimetrové mezeře pod ním.

„Myslím, že ten kámen zakrývá větší otvor,“ řekl Christopher.

„Asi máte právdu.“

Christopher s Tuckerem se do něj opřeli rameny a podařilo se jim ho odkulit stranou.

Otvor pod kamenem měřil v průměru jen asi sedmdesát centimetrů. Všichni tři se nad ním sklonili a posvítili si dolů. Zhruba dva a čtvrt metru pod nimi bylo dno níže položené jeskyně.

Tucker si s přimhouřenýma očima prohlížel výčnělky trčící ze země.

Chvíli si myslel, že jde o shluk krápníků, ale byly příliš stejné a paprsek svítilny se odrážel od měděného povrchu pod nazelenalým povlakem.

„Co to sakra je?“ zeptal se Bukolov.

„Dělostřelecké náboje.“

39. KAPITOLA

21. března 23.34

Pohoří Groot Karas, Namibie

Tucker si lehl na břicho, sklonil hlavu do otvoru a přejel kolem sebe kuželem světla. Stojící náboje připomínaly obří postel z hřebíků. Tucker se otočil k ostatním.

„Jsou jich tam přinejmenším dva tucty.“

„Co je to za náboje?“ zajímal se Christopher.

„Těžko říct. Podle velikosti odhaduji, že dvanáctilibrové. Takové používalo Britské královské jízdní dělostřelectvo v búrských válkách.“

„Jsou funkční?“ zeptal se Bukolov.

„S nejvyšší pravděpodobností ano.“

„Proč tu jsou?“ podivil se Christopher.

Tucker se nad tím zamyslel. „Podle mě kvůli střelnému prachu, který v nich je. Búrové jím nejspíš nabíjeli pušky.“

„Museli být vynalézaví, aby přežili,“ poznamenal Bukolov.

To my taky.

Tucker se otočil a spustil do otvoru nohy. Někde tam dole musela být de Klerkova temná zahrada. „Doktore, řekněte mi, co mám hledat a na co si mám dávat pozor.“

Bukolov zavrtěl hlavou. „Nemáme čas na rychlokurz botaniky a vy jste nečetl všechny de Klerkovy poznámky. Měl bych jít s vámi. Kromě toho, proč byste si měl užít veškerou švandu jenom vy?“

Christophera Bukolovova slova nepřesvědčila. „Možná jste neslyšel pana Tuckera správně, pane doktore. Ty náboje jsou funkční a po tak dlouhé době patrně krajně nestabilní.“

„Slyšel jsem ho, ale co je v tom za problém? Stačí, když do nich nevrazím, ne?“

„Víceméně ano,“ připustil Tucker. „Ale tam dole je těsno. Budete se muset plazit. Bude to námaha.“

„Na co jsem se podle vás až doteď šetřil?“ zamračil se Bukolov. „Zvládnu to. Nevážil jsem tak dalekou cestu za univerzálním předkem, jenom abych se vyhodil do vzduchu. Bůh mě povede.“

„Nevěděl jsem, že věříte v boha.“

„Po tom, čím jste mě protáhl, už ano.“

„Dobře, doktore, tak se do toho pustíme.“

„Nejdřív si musím donést pár věcí. Nářadí, nádobky na vzorky, sáčky.“

„Tak honem.“

Když Bukolov odspěchal, Tucker obrátil pozornost k nábojům pod sebou. Podíval se na Christophera. „Tam dole je skoro metrák střelného prachu. Tím by se mohl vyřešit náš problém s výbušninami.“

„Bude to stačit na zavalení celého podzemního systému?“

„Ne, ale rozhodně to zavalí tyhle jeskyně.“

Bukolov si přinesl hnědou koženou brašnu se svými iniciálami a pohledem přejel otvor.

„Pánové, při spouštění dolů by se mi hodila vaše pomoc. Není to hluboko, ale nerad bych šlápl vedle.“

Tucker přikývl. Pomalu se spustil na pažích dolů, co nejdál od první řady nábojů. Jakmile stál na pevné zemi, pomohli Bukolovovi prolézt otvorem – Christopher Bukolova držel za ruce, Tucker se staral o nohy a společnými silami ho postavili ve spodní jeskyni.

„Děkuji, pánové.“ Bukolov se shýbl a rozhlédl se ve světle čelové svítilny. „Půjdeme dál?“

Tucker se přikrčil vedle něj. Strop nebyl ve větší výšce než sto třicet centimetrů nad zemí. Celá jeskyně se mírně svažovala a voda, která sem proudila shora, protékala malými potůčky, jež v měkkém pískovci vyrývaly hluboká koryta, klikatá jako čmáranice nějakého šíleného boha. Nábojnice stály na rovnějších a sušších místech.

„Měli bychom jít podle vody,“ řekl Bukolov a ukázal ze svahu. „Zatím se nám to pokaždé vyplatilo.“

„Půjdu první.“

Tucker vybral nejbezpečnější trasu mezi náboji a vyrazil podél stružek vody. Uvažoval, jestli vůbec ještě někdy uschne. K tomu, aby se dostal kolem posledního náboje, si musel lehnout na bok a posunout se opatrně do strany. Bezděčně přitom zavadil loktem o vysoký projektil a náboj se rozkymácel. Tucker se ho bál třeba jen dotknout, aby ho ustálil.

Oba muži zatajili dech.

Náboj se nakonec přestal kolébat ze strany na stranu a znehybněl.

Tucker pomohl Bukolovovi kolem této poslední překážky.

„Já bych to zvládl,“ reptal Bukolov. „Mám sice šediny, ale nejsem žádný invalida.“

Dál mohli lézt vedle sebe, takže oba současně spatřili v temnotě před sebou měkkou záři.

„Vidíte to taky?“ zeptal se Bukolov. „Nebo už mám vlčí mlhu?“

Tucker si rukou zastínil svítilnu a Bukolov následoval jeho příkladu. Ve tmě záře vynikla o to víc.

Něco tam rozhodně je.

Strop se ještě snížil, takže se brzy museli plazit s břichem přitisknutým k mokré, písčité zemi. Nakonec se ocitli v tůni hluboké zhruba třicet centimetrů, nad kterou se zvedala klenba malé jeskyně o rozměrech kabiny nákladního auta. Byl tu dostatek prostoru, aby si klekli na kolena, ale víc ne.

Bukolov zaklonil hlavu a rozhlédl se. „Úžasné,“ vydechl.

Stropní klenba zářila stříbřitě azurovým odstínem připomínajícím měsíční svit, ale ve stropě nebyly žádné pukliny. Světlo se linulo z nařaseného povlaku zářícího mechu.

„To jsou lišejníky,“ řekl Bukolov.

No dobře, tak lišejníky…

„Nějaký světélkující druh. A podívejte se támhle!“

Tůňka, v které klečeli, měla tvar měsíčního srpku, jehož cípy ohraničovaly pískovcový poloostrůvek vyčnívající do vody z protější stěny. Na něm rostla hustá spleť máslově bílých organizmů, vysokých přibližně patnáct centimetrů. Z hlízovitých základen čněly stonky s plochými deštníčky, z nichž visela jemná vlákna. Organizmy vydávaly slabě sírový zápach, který zůstával viset v nehybném vzduchu.

„Univerzální předek,“ zašeptal Bukolov s takřka nábožným vytržením.

Když se blížili k poloostrůvku, Tucker cítil pod koleny ve dně pukliny, které vtahovaly jeho kalhoty, odtoky z tůňky. S každým zdolaným decimetrem rostl i zápach.

„Nevadí, že to vdechujeme?“ zeptal se Tucker.

„Myslím, že ne.“

Tucker doufal, že se Bukolov nemýlí.

„Vypadají přesně jako na těch nákresech v deníku,“ řekl Bukolov.

Tucker musel uznat, že de Klerk byl mistrný kreslíř.

Bukolov se se šplícháním přesunul doleva. „Pojďte se podívat na tohle! Vidíte, jak se tady na stěně stýká porost těch hlíz s lišejníkem?“

Tucker se naklonil k místu, které mu Bukolov ukazoval. Hlízy a okraje klobouků, které se dotýkaly stěny, měly hnědočernou barvu, jako kdyby je spálila záře lišejníku.

„Myslím, že ten lišejník produkuje nějakou látku, která je pro univerzálního předka jedovatá.“ Bukolov se prudce otočil k Tuckerovi. „Možná máme před sebou přírodní pojistku.“

V Tuckerovi se rovným dílem mísila úleva s obavami.

Bukolov pokračoval: „Doufal jsem, že tady něco takového najdu. Něco muselo držet tenhle organizmus na uzdě. Nemohl tu zůstávat uvězněný jen kvůli izolované lokalitě.“

„Tak naberte ode všeho vzorky a…“

Bukolov se zaklonil a přejel prsty po stropě – v místě dotyku záře pohasla. „Vy to nechápete. Díváme se na mikrooázu dávného světa, na okno do pravěkých dějin. Mám plno otázek.“

„Které se pokusíme zodpovědět později.“ Tucker chytil Bukolova za loket a ukázal na jeho brašnu. „Naberte vzorky, dokud můžete.“ Trhl bradou k rostoucím organizmům.

Dolehlo k nim ostré štěknutí, následované dalším.

Kain.

„Pusťte se do práce, doktore,“ přikázal Tucker. „Já půjdu zjistit, co se děje.“

Co nejrychleji se proplazil a proplížil kolem dělostřeleckých nábojů a vyšvihl se otvorem do jeskyně s vodopádem. Christopher mu pomohl na nohy.

„Najednou se rozštěkal,“ řekl mladík.

V ostrůvku záře z jediné LED lampy se zdálo, že se Anja ani nepohnula. Pořád byla bezpečně svázaná. Kain stál vedle ní, ale díval se k dvojici chodeb.

„Co se děje?“ zeptal se Christopher.

„Nevím. Kain určitě něco zaslechl.“

Tucker si vzpomněl na ty ruské vojáky v sousední rokli.

Anja na ně zavolala: „Dlužíme vám poděkování, kapitáne Wayne. Tenhle postup by nás samotné nenapadl. Na základě vašeho příkladu v Rusku jsme se rozhodli přidat do arzenálu další zbraň.“

Přitom se významně podívala na Kaina.

Tucker pochopil, co tím Anja myslí.

Sakra, Anjo, jsi dobrá.

Vůbec na takovou možnost nepomyslel. Jak se dala nejlíp sledovat něčí stopa – pokud pomineme techniku?

Kain se na něj ohlédl – zjevně čekal na pokyn, až bude smět prověřit, co ho vyrušilo z klidu.

Tucker se obrátil k Christopherovi. „Zůstaňte tady a buďte připravený pomoct Bukolovovi.“

„Nastaly nějaké potíže?“

Jak jinak.

Tucker ukázal na Anju. „Jestli se pohne…, zastřelte ji.“

„Rozumím.“

Tucker rychle přešel k výbavě, aby se připravil na nadcházející střet. Vzal si dva náhradní zásobníky do pušky a nacpal si je do kapes na stehně spolu s červenou světlicí. Pak si hodil přes rameno pušku a zvedl plastový kanystr z roveru.

Zamířil s Kainem k chodbám.

Nastal čas vyzkoušet staré búrské opevnění.

23.55

Tucker s Kainem u boku proběhl krápníkovým bludištěm katedrály k trojici hradeb z pytlů. První dvě přeskočil, ale za třetí se zastavil a klekl si.

Z klikaté chodby před nimi k nim dolehl tlumený štěkot.

Ne, to nebyl štěkot, ale vytí.

Nepřátelé si přivedli lovecké psy.

Charzin zřejmě vyslal většinu mužů spolu se psy přímo k místu, kde Tucker nastražil rover. Ti Rusové, které tady před časem viděl, představovali jen menší oddíl, který měl za úkol pro jistotu prozkoumat vedlejší stopu. Proto se vojáci chovali tak uvolněně a bezstarostně. Teď ale Tuckerova past sklapla, lest byla odhalena a Charzin se vrátil s plnou silou sem.

Čemu přesně ale Tucker čelil?

To se dalo zjistit jediným způsobem.

Ukázal k chodbě. „TICHÝ PRŮZKUM.“

Kain přeskočil pytle s pískem a zmizel v ústí chodby. Tucker na displeji telefonu sledoval jeho postup. Jakmile se ovčák dostal k rovnému úseku, Tucker se dotkl hrdelního mikrofonu.

„STŮJ. NA BŘICHO.“

Kain se zastavil a přitiskl se k zemi, takže ho maskovala kamenná suť.

Chodba se zdála být prázdná – nikde ani stopy po protivnících. Vypadalo to, že se nikdo ani nedotkl hromad kamenů blokujících vstup. Psi tenhle zadní vchod nenašli, přinejmenším prozatím. Ale brzy ho najdou.

Vytí z Kainovy vysílačky se blížilo.

Tucker začal rychle odebírat pytle z prostředka barikády. Jen co vytvořil dostatečně velkou mezeru, napasoval do ní kanystr a pečlivě ho zamaskoval původními pytli.

Po celou dobu sledoval jedním okem displej telefonu. Vtom postřehl nějaký pohyb – v šedozeleném záběru Kainovy kamery s nočním viděním se štěrbiny světla na konci chodby začaly rozšiřovat. Někdo odstraňoval kameny.

Za štěrbinami se míhaly stíny.

Byli odhaleni.

Tucker zašeptal Kainovi. „TICHÝ NÁVRAT.“

Obraz kamery se rozhoupal – Kain couval zpátky. Za prvním rohem se ovčák otočil a rozběhl se ke katedrále. Za chvíli se vyřítil z otvoru a přeskočil barikádu z pytlů s pískem.

Hodný kluk.

Tucker ještě jednou zkontroloval umístění kanystru, vytáhl světlici a vrazil ji mezi dva pytle u země. Prozatím ji nezapaloval.

Obrátil se ke svému společníkovi. „ZŮSTAŇ.“

Ještě zběžně pohladil Kaina po krku, překročil pytle a s puškou přiloženou k rameni se vplížil do chodby. Dolezl až k rovnému úseku, kde zůstal schovaný a vyhlížel s namířenou puškou zpoza posledního rohu. Zhasil čelovou svítilnu, přepnul hledáček na režim nočního vidění a čekal.

V otvoru zalitém měsíčním svitem se objevila silueta prvního vojáka.

Tucker namířil vlasový kříž mezi vojákovy oči a stiskl spoušť. Rána ho na vteřinu ohlušila. Nepotřeboval ani vidět, jak se muž hroutí k zemi, aby věděl, že byl úspěšný.

Schoval se za roh a ustoupil před palbou, která zasypala chodbu – to patrně naslepo střílel druhý voják v řadě. Tucker věděl, že si nepřátelé nedovolí v tak těsném prostoru házet granáty, protože by riskovali, že zavalí vstup, který sem přijeli najít, a ztratí naději na získání kýžené kořisti. Rusové nevěděli o jiných vstupech do jeskyní.

Tucker se ale nikdy nespoléhal na to, že protivník bude uvažovat logicky.

Zvlášť po smrti jednoho ze spolubojovníků.

A tak lezl po čtyřech co nejrychleji pryč.

Náhlý útok protivníky přinejmenším na chvíli zdrží a přinutí je k pomalejšímu postupu, ale ne na dlouho.

Na konci chodby se vzpřímil a přeskočil první barikádu, přikrčil se, pohladil Kaina po hlavě a v rychlosti zkontroloval kanystr s benzinem a světlici. Uspokojeně překročil další hradby.

Když překračoval poslední, od ústí dvojice chodeb k němu dolehl hlasitý Christopherův výkřik.

„Tuckere… pozor!“

40. KAPITOLA

22. března 00.18

Pohoří Groot Karas, Namibie

Kain zavrčel, vyskočil a vyrazil přes jeskyni Christopherovým směrem. To, že ovčák porušil Tuckerův poslední pokyn, podle něhož měl zůstat na místě, mohlo znamenat jediné.

Hrozilo bezprostřední nebezpečí.

Tucker se zadíval přes katedrálu.

Na druhém konci zářila Christopherova čelová svítilna.

Mezi nimi se táhlo moře temnoty, v níž se právě rozplynul i Kain. Tucker pozvedl pušku a podíval se do hledáčku s nočním viděním. V něm zahlédl postavu prchající mezi krápníky a Kaina, který k ní sprintoval. Postava kličkovala, takže se její útěk ve spleti vysokých stalagmitů špatně sledoval.

Pak dotyčná osoba vystoupila zpoza krápníku a Tucker na zlomek vteřiny zahlédl její obličej – vzápětí zase uskočila, aby se kryla. Věděla, že je Tucker ozbrojený.

Anja.

Na svobodě.

Jak to?

Ještě letmo zahlédl, jak zvedá ruku, ve které se zaleskl kov: revolver Smith & Wesson, který svěřil Bukolovovi.

Pak zase zmizela.

Vlevo se pohnul stín.

Kain.

Vzápětí se ztratil i on.

Ve tmě práskly tři výstřely. Při každém se obraz v hledáčku na kratičký okamžik rozzářil a opět pohasl. Pak se ozvalo přidušené kníknutí, při kterém se Tuckerovi zastavilo srdce.

Viděl, jak cosi doklouzalo do ostrůvku záře jeho čelové svítilny.

Kain.

Ze tmy se vyřítila Anja, přeskočila ovčákovo tělo a vrhla se přímo proti Tuckerovi. Vypálila, ale první ránou ho minula. Tucker stiskl spoušť. Ani on se netrefil, protože ho vykolejil pohled na ležícího Kaina, takže projektil jen odštípl kus skály za Anjou.

Anja vystřelila podruhé.

Tucker ucítil tvrdý úder do nohy, který ho pootočil a srazil dozadu na pytle s pískem. Puška mu vypadla z rukou. Překulil se, aby se zvedl na kolena, a sáhl po zbrani.

„Ani hnout!“ vykřikla Anja.

Stála u první hradby a z metrové vzdálenosti mířila Tuckerovi přímo na hlavu. Přesto se vrhl pro svou pušku. Anja zmáčkla spoušť. Tucker uslyšel cvaknutí, nic víc. Napočítal pět výstřelů a víc tento typ zbraně bez nabití vypálit nemohl.

Není to obvyklý šestiraňák, Anjo.

Zvedl pušku, ale příliš pomalu – mylně se domníval, že má navrch. Otočil se právě včas, aby viděl, jak se proti němu řítí revolver a zasahuje ho do kořene nosu. Bolest ho na vteřinu úplně oslepila.

Anja přeskočila pytle s pískem a srazila ho pod sebe na zem.

Tucker zahlédl záblesk černého ostří – byl to jeden z búrských bajonetů, kterých si všiml, když poprvé sestoupil do jeskyně. Anja se s ním rozmáchla proti jeho hrdlu, ale Tucker ji udeřil čelem do nosu. Jednalo se o obranný, ale zároveň i útočný manévr. Bajonet zasáhl jen kámen za jeho hlavou.

Převalil ji pod sebe a obkročmo si na ni sedl. Sevřel jí zápěstí a zkroutil jí ruku, až vykřikla.

Bajonet dopadl na zem.

Tucker ho zvedl a přiložil jí hrot k hrdlu.

Dívala se na něj beze strachu.

Nebála se smrti, rozhodně ne z jeho rukou.

Z dlouhého společného cestování věděla, že Tucker neumí chladnokrevně zabíjet, bez ohledu na to, jak moc by chtěl.

Jediným varováním byl pohyb jejích očí.

Na pytle za Tuckerem se vyhoupl stín a na zádech ucítil nenadálou tíhu, která ho přimáčkla k Anje.

Stín mu seskočil z ramen a zvedl se na čtyři nohy, vrávoravě, udýchaně a zpola omámeně. Kain vztekle cenil zuby a upíral oči na svou kořist. I když se sotva hýbal, vybičoval se k tomu, aby přišel Tuckerovi na pomoc.

Tucker se podíval na Anju.

Z hrdla jí trčel bajonet, kolem kterého probublávala krev. Společná váha Tuckera s Kainem jí ho vrazila do krku.

Anja němě otvírala a zavírala ústa a v očích jí svítila nevíra a bolest.

„Tuckere!“ zavolal znovu Christopher – podle všeho se hnal k nim.

„Jsem v pořádku! Vraťte se k Bukolovovi!“

Tucker slezl z Anji a podíval se na čím dál větší kaluž krve.

Anja už nedýchala a skelný pohled upírala ke stropu.

Byla mrtvá.

00.36

Tucker si klekl a přivolal k sobě Kaina. Ovčák k němu s tichým kňučením dokulhal a přitiskl se mu k hrudi. Tucker přejel dlaněmi po břiše svého společníka, ale necítil žádnou krev, jen neporušenou vestu. V jednu chvíli pes hlasitě vykvikl.

„Jsi v pořádku, kamaráde.“

Co nejjemněji odloupl zploštělý projektil z kevlaru, odhodil ho a ještě jednou Kaina objal.

Pak si prohlédl vlastní zranění. Anja ho posledním výstřelem škrábla na stehně. Do nohavice se mu vsakovala krev a v noze mu tepala ostrá bolest, ale prozatím se zranění dalo zvládnout. Stačilo, aby ho kulka zasáhla o pár centimetrů blíž ke středu těla, a vysoce průrazný projektil by mu roztříštil kyčel. Zůstal by chromý.

Taková je ale povaha boje – o životě, smrti a zmrzačení rozhodují centimetry a vteřiny. Pomyslel na vlastní minulost. O kolik přátel přišel kvůli vrtkavému štěstí? Uděláte půlkrok doleva a rozstřílí vás dávka ze samopalu. Hozený granát se odrazí doprava a vy přežijete další den, ale kdyby se odrazil doleva, utrhl by vám obě nohy.

Cítil, jak mu po zádech přejíždí mráz a před očima se mu tvoří mžitky. Klasické příznaky šoku.

Držel se svého hodnocení, které se vynořilo v jakési objektivní, nezaujaté části jeho mozku.

Znáš svého nepřítele.

Několikrát se pro uklidnění zhluboka nadechl.

Žiješ. Kain taky. Dej se dohromady a dokonči to, kvůli čemu jsi sem přijel.

Kain najednou našpicoval uši a tiše zavrčel, aby ho slyšel jenom Tucker.

Z chodby k němu dolehl šramot.

Nakázal Kainovi, aby zůstal na místě.

Sám zhasl čelovou svítilnu, vzal si pušku, zvedl se na kolena a vyhlédl štěrbinou mezi pytli. V hledáčku s nočním viděním sledoval, jak se k ústí chodby opatrně plíží ruský voják – patrně slyšel přestřelku.

Tucker počkal, až voják doleze na konec chodby, a pak ho střelil do hlavy. Pořád tiskl spoušť, aby držel ostatní v šachu, a překročil barikádu – věděl přesně, co od mrtvého vojáka potřebuje.

U těla si rozsvítil a odtáhl mrtvolu ke straně.

Nepřátelé palbu opětovali, ale Tucker se držel za rohem. Rychle vzal přenosnou vysílačku. Nic dalšího si původně brát nechtěl, ale nakonec ještě Rusovi odtrhl od pasu dva granáty a dal si je do kapsy. Třetí granát odjistil a hodil ho do chodby.

Rozběhl se pryč.

Za první hradbou z pytlů se zastavil jen na tak dlouho, aby škubl zápalnicí schované světlice. Světlice se s prskáním probudila k životu. Tucker přeskočil druhou barikádu a padl na břicho.

Granát vybuchl s oslnivým zábleskem a ohlušujícím zaduněním.

Tucker se zvedl na kolena a podíval se k chodbě, z níž se vyvalil oblak dýmu a jemného písku. Chodba se nezhroutila, ale výbuch jistě vezme na nějakou dobu vojákům chuť útočit.

Zavolal k sobě Kaina a společně vyrazili přes katedrálu. Stehno měl v jednom ohni. Než dospěli k dvojici chodeb, ponožku na zraněné noze měl nasáklou krví. Vyčerpaně se svezl na zem a přes rameno zavolal do chodby: „Christophere!“

Mladík se objevil za pár vteřin a klekl si vedle Tuckera. „Jste zraněný.“

„A Anja je mrtvá. Takové skóre beru. Mimochodem, jak utekla?“

„Když se Bukolov vrátil se vzorky, musel jsem mu pomoct z té díry a ona se na nás zničehonic vrhla. Překvapila nás. Srazila mě na zem a zaútočila na Bukolova starým bajonetem, který zřejmě někde sebrala. Pokusila se mu odříznout brašnu se vzorky a ukrást ji, ale Bukolov se bránil, brašna se roztrhla a hlízy i nádobky na vzorky se rozsypaly po zemi. Každopádně se jí podařilo ukořistit Bukolovovu zbraň. Než jsem se dostal k pušce a vystřelil, už vběhla do chodby a zmizela.“

„Jak se dostala z pout?“

„Mezi provazy jsem našel rozdrolené zbytky sádry.“

Tucker pomalu přikývl. Při zápase s Anjou si nevšiml, že nemá obvázanou ruku. Když ji předtím svazoval, připoutal jí zdravé zápěstí k sádře. Neměl to dělat, ale vůbec ho nenapadlo, že bude tak vytrvalá a že se bude umět tolik ovládat. Osvobozování muselo být mimořádně bolestivé, ale ona na sobě nedala nic znát. Dokonce se jí ani neorosilo čelo.

Když seděla s rukama za zády opřená o krápník, zřejmě prsty druhé ruky a s použitím tvrdého kamene postupně sádru rozlámala a sejmula ji. Pak se jí podařilo protáhnout ruce volným provazem a zbývalo už jen čekat na vhodný okamžik.

„Omlouvám se,“ řekl Christopher.

„Nemáte zač. Byla zatraceně dobrá. Ale potřebuju pár věcí: dvě pětivteřinové chemické rozbušky a lékárničku.“

Jakmile Christopher odběhl do chodby, Tucker si zasunul do ucha ukradené sluchátko s mikrofonem a zapnul vysílačku. „Generále Charzine, ozvěte se. Jste tam?“

Po několika vteřinách ticha odpověděl rázný hlas: „Tady je Charzin. Předpokládám, že mluvím s Tuckerem Waynem?“

„Ano. Chci vyjednávat. Všichni odtud můžeme odjet s tím, co chceme.“

„A to je?“

„Navzdory mému doporučení se Bukolov chce dohodnout. Vyměnit část vzorků univerzálního předka za naše životy.“

„Takže ho má?“ zeptal se Charzin. „Objevil ho?“

„Skoro,“ zalhal Tucker. „Právě teď kutá v jedné chodbě. Podle všeho věří v úspěch.“

„Dejte mi pár minut, abych zvážil vaši nabídku.“

To byla taky lež.

Tucker potřeboval Rusům udělit lekci – pak teprve budou moci začít s pořádným rozhovorem.

Mezitím se Christopher vrátil s požadovanými věcmi.

„Díky. Pojďte se mnou.“ Tucker se zvedl, odkulhal ke stupňům u pravé stěny jeskyně, vlezl si do starého búrského zákopu a přesunul se jím o padesát metrů dál. Christopher ho následoval.

Tucker ukázal přes katedrálu ke slabé červené záři. „Vidíte tu světlici?“

„Jen tak tak, ale ano.“

„Podívejte se hledáčkem pušky do ústí chodby za ní a řekněte mi, jestli něco uvidíte.“

Zatímco Christopher hlídkoval, Tucker si rozřízl nohavici kolem zranění, otevřel balíček první pomoci z lékárničky a přitiskl si QuickClot na zástavu krvácení k ráně. Pálilo to, až musel křečovitě sevřít zuby. Nakonec si kolem stehna omotal tlakový obvaz a zavázal ho.

Vytáhl z kapsy zbývající půlblok trhaviny C-4 a rozdělil ho na dva stejně velké kousky. Jeden si uložil zpátky do kapsy, ale druhý vytvaroval do podoby smrtícího lívance a opatrně zabodl do jeho středu chemickou rozbušku. Podal bombu Christopherovi.

„Tuhle půlku použijeme k odpálení těch dělostřeleckých nábojů.“

„Moment…,“ zašeptal Christoper. „Vidím pohyb. Myslím, že tam jsou dva muži.“

„Dobře. Dál to převezmu já. Odneste tu bombu zpátky do jeskyně a počkejte na mě.“

Po Christopherově odchodu Tucker zvedl pušku a podíval se do hledáčku. V ústí chodby, zčernalé výbuchem granátu, se krčili dva vojáci v neprůstřelných vestách a s připravenými zbraněmi. Za nimi se vyplížil třetí… a ještě jeden. Poslední nesl raketomet. První z mužů zvedl paži – chystali se vzít jeskyni útokem.

Současně s tím se v Tuckerově sluchátku ozval Charzin. „Pane Wayne, promýšlel jsem váš návrh.“

„A?“

„Jakou mám záruku, že dodržíte slovo?“

„Hm… dobrá otázka.“ Tucker namířil pušku na hořící světlici a zvedl vlasový kříž ke schovanému kanystru. „Tohle je moje odpověď.“

Stiskl spoušť. Kulka prostřelila kanystr, takže z otvoru začal vytékat benzín přímo na hořící světlici. Vzápětí chytil a plameny s mohutným zahučením zachvátily celou zadní část katedrály. Ozval se jek vojáků a na stěnách zalitých oranžovou září tančily stíny. Po několika vteřinách křik ustal.

Tucker znovu promluvil do vysílačky. „Slyšel jste?“

„Ano, slyšel.“

Charzin musel dostat lekci. Tak to s Rusy chodilo. Z předchozího zaměstnání u Bogdana Fedosejeva Tucker věděl, jak generál zareaguje na nevyřčené přiznání slabosti, které z Tuckerovy nabídky plynulo. Jak Tucker očekával, generál se pokusil zvítězit hrubou silou, aby si vyzkoušel, jak je jeho protivník ve skutečnosti schopný.

Teď to věděl.

„Generále, měl jsem dvanáct hodin na to, abych proměnil tohle místo ve smrtící past. Jestli mi sem chcete posílat další muže, klidně je budu vyřizovat jednoho po druhém. Ale myslím, že jste si jich nepřivezl neomezenou zásobu.“

„Nastražil jste to na nás.“

Tucker v generálově vzteku slyšel náznak respektu.

„Dohodneme se?“

Charzin zaváhal, ale pak si povzdychl. „Ano. Jaké jsou vaše podmínky?“

„Nejdřív zkontroluji, jak pokročil doktor Bukolov. Za deset minut se vám zase ozvu. Ještě jednou si něco zkusíte, generále, a začnu být opravdu zlý. Rozumíte?“

„Ano.“

„Ještě poslední věc. Je s vámi Felice Nilssonová?“

„A co když ano?“

„Bude součástí dohody. Chci ji.“

„Proč?“

„Hádejte.“

„Náhodou s námi zrovna není. Plní jiný úkol. A když už mluvíme o personálních otázkách, chci zpátky Anju.“

Tucker slyšel v generálově hlase víc než profesionální starost o agentku. Tohle pro Charzina bylo osobní.

Tuckerovi bylo jasné, že není vhodná chvíle na přiznání nepříjemné pravdy.

„To se dá zařídit,“ řekl.

„V tom případě jsme domluveni.“

„Zůstaňte na příjmu, generále.“

Tucker ukončil spojení a s bolestí slezl na dno katedrály.

Ačkoliv u ústí chodby dosud hořel oheň, netroufal si nechat nechráněný týl. Přitiskl svoje čelo ke Kainovu. „Promiň, kamaráde, ale musím tě požádat o něco dalšího.“

Kain zavrtěl ocasem.

Tucker ukázal k plamenům. „ZŮSTAŇ. HLÍDEJ.“

Ovčák si lehl na břicho a zahleděl se přes jeskyni, připravený jako Tuckerův věrný strážce oznámit příchod jakýchkoliv nových vetřelců.

00.55

Jen co Tucker odkulhal do jeskyně s vodopádem, připojili se k němu Bukolov s Christopherem. Oba zjevně chtěli vědět, jaký je další plán.

„Zajistil jste vzorky, doktore?“

„Ano, už jsou zabalené. Co dál?“

„Řekl jsem Charzinovi, že jsme ochotní uzavřít dohodu. Že vyměníme polovinu vzorků univerzálního předka za svoje životy.“ Bukolov se nadechl k námitce, ale Tucker zvedl ruku. „Získávám čas. Jsou tady jenom dva východy. K jednomu nevyšplháme, protože jsem stáhl lano dolů. A kolem druhého se rojí elitní vojáci. Takže si budeme muset udělat třetí.“

„Jak?“ zeptal se Christopher.

„Pamatujete si to první místo, kde jsme kopali do stěny té strže?“

Oba muži přikývli.

Tucker ukázal přes jeskyni. „Ta rokle je za touhle stěnou. Odhaduji, že stěna není o moc silnější než metr a z větší části ji tvoří měkký pískovec.“

Bukolov se zdrceně ohlédl. „Potrvá hodiny, než se prokopeme…“

Tucker vytáhl z kapsy kostku C-4. „S tímhle to bude za pár vteřin hotové.“

„Bude to fungovat?“ zeptal se Christopher pochybovačně. „Opravdu?“

„Je to jediná možnost.“

Všichni se pustili do práce. Tucker vybalil a potom podal Christopherovi lopatku a pokynul mu, ať vykope co nejhlubší díru ve výšce sto třicet centimetrů nad zemí.

Sám zatím připravil novou bombu a podal placku C-4 Bukolovovi. „Opatrně, doktore. Je zapojená. Jenom si stoupněte vedle Christophera.“

Vzal první bombu, kterou si připravil ještě předtím, a umístil ji dolů mezi dělostřelecké náboje.

Nakonec odkulhal zpátky do katedrály za Kainem. Nasadil si sluchátko s mikrofonem a zeptal se: „Generále, jste tam?“

Charzin po několika dlouhých vteřinách odpověděl: „Jsem.“

„Bukolov má ty vzorky.“

„To je dobře.“

„Kolik máte vozů?“

„Dva.“

„Jeden z nich budeme chtít pro sebe.“

„To chápu, vzhledem k osudu vašeho auta.“ Tucker v generálově hlase zaslechl zbytkový hněv.

Jeho lest s roverem tedy zabrala.

Nahlas se zeptal: „Jsou oba vozy u vchodu do jeskyně?“

Vybavil si SUV, které parkovalo v rokli. Pokud šlo o Rusy, znali jen jediný východ.

„Ano.“

„Dobře. Máme tu zraněné. Dejte mi ještě pár minut, abychom se připravili, a pak vám oznámím, že můžete vejít. Smíte si vzít dva muže, takže naše síly budou vyrovnané. Nestojím o žádná překvapení. Uskutečníme výměnu a vy potom se všemi svými muži odjedete v jednom voze. Souhlasíte?“

„Souhlasím. A připravíte Anju, abychom si ji mohli odvést.“

„Ano. Vydržte.“

Tucker nechal Kaina na hlídce a vrátil se do jeskyně. Bukolov se opíral o stěnu s plackou trhaviny v rukou. „Tohle se mi nelíbí, Tuckere.“

„Ještě chvíli, doktore. Christophere, jak to jde?“

Christopher přestal kutat. „Podívejte se sám. Abych řekl pravdu, podle mě ani nepotřebujeme výbušninu. Ten pískovec se drolí skoro rychleji, než ho stačím odklízet.“

Tucker se podíval do otvoru. Už teď dosahoval hloubky šedesáti centimetrů.

„Máte pravdu. Vlhkost zřejmě časem tu stěnu oslabila a změkčila. Pokračujte, ale jemně. Ještě nechci prorazit otvor skrz naskrz. Doktore, jste připravený vyrazit?“

„Jsem, ale co s tímhle?“ Zvedl ruce s trhavinou.

„Můžete si tu bombu položit k nohám, jenom na ni nešlapejte.“

„Dám si pozor.“

„Jsem skoro venku, Tuckere!“ zavolal Christopher.

Tucker k němu přistoupil a dlátem prorazil malý otvor ven. Přiblížil k němu ucho a na půl minuty se zaposlouchal. Když si ověřil, že v roklině nikdo není, rozšířil skulinu a vyhlédl ven. Charzin rozmístil všechny muže v druhé strži, u toho, co považoval za jediný vstup do jeskyně.

„Dobře, odteď všichni mluvte potichu. Nechceme, aby nás uslyšeli.“ Obrátil se k Christopherovi. „Co nejtišeji rozšiřte ten otvor, ale jenom tak, abyste mohli oba prolézt ven. Pak vezměte batohy a Kaina a vyrazte odtud; zůstávejte schovaní a postupujte východním směrem. Kain vám pomůže. Dohoním vás, jakmile to tu vyřídím.“

„Co budete dělat?“ zeptal se Bukolov.

„Zaměstnám Charzina, abyste mohli utéct. Pak hodím tu vaši placku C-4 dolů za tou, kterou už jsem dal k dělostřeleckým nábojům, a uteču. Až to bouchne, celá jeskyně se zhroutí.“

Christopher zašeptal: „Jsem hotový.“

„V tom případě hned jděte.“

Tucker jim pomohl posbírat batohy a podával jim je ven do studené noci. Pak zvedl Bukolovovu bombu a položil ji těsně vedle otvoru v zemi.

Když všechno připravil, podíval se na záběry Kainovy kamery. Vypadalo to, že je v katedrále klid, a tak se Tucker dotkl hrdelního mikrofonu a přivolal svého společníka k sobě.

Vřele se s Kainem přivítal a podal telefon Christopherovi. „Ať se se mnou stane cokoliv, pokračujte v cestě k poslednímu tábořišti a počkejte na svoje bratry. Až se bezpečně vrátíte přes hranici, stiskněte jedničku rychlé předvolby a ptejte se po Harperové. Řekněte jí, co se stalo, ona už pak zařídí zbytek.“

„Spolehněte se.“

„A postarejte se o Kaina.“

„Tuckere…“

„Slibte mi to.“

„Slibuju. Bude jako můj další bratr.“

„Nic lepšího bych nemohl žádat.“

Christopher potřásl Tuckerovi rukou, vylezl ven a přikrčil se.

„Teď vy, doktore,“ řekl Tucker.

Bukolov ho bez varování objal. „Uvidíme se, ano?“

„Jak nejdřív to půjde.“

Po Bukolovově odchodu si Tucker klekl vedle Kaina. „Tady už jsi udělal dost, kamaráde,“ oslovil ho zajíkavě. „Zbytek zvládnu sám.“

Kain naklonil hlavu ke straně, zahleděl se Tuckerovi do očí a tiše zakňučel. Zjevně vycítil, co se chystá.

Tucker si zase stoupl a zašeptal: „Jste tam, Christophere?“

„Jsem.“

Tucker zvedl ovčáka do náruče, naposledy ho objal a navedl ho otvorem do Christopherových rukou.

„Mám ho, Tuckere. Hodně štěstí.“

„Vám taky.“

Tucker počkal tři minuty, aby se ujistil, že se neozvou žádné poplašné výkřiky, které by znamenaly, že útěk jeho společníků byl odhalen. Pak zamaskoval otvor kusem khaki stanové plachty, jejíž horní rohy přilepil ke skále. Nechtěl, aby novým oknem dopadalo do jeskyně měsíční světlo a prozradilo jeho lest, až tu za pár minut přijme hosty.

Vrátil se do katedrály a zapnul vysílačku. Čelovou svítilnu naproti tomu nechal zhasnutou, takže stál v černé tmě.

„Generále Charzine.“

„Ano, jsem tu.“

„Můžete jít dál.“

„Jsme na cestě.“

1.58

Tucker pozvedl pušku a podíval se do hledáčku s nočním viděním. Po dvou minutách se na protější straně jeskyně objevila nazelenalá záře a o chvilku později se z chodby vynořili tři muži. V držení jejich těl Tucker četl hrůzu nad ohořelými ostatky druhů. Trojice překročila první hradbu a narazila na Anjino tělo. U ní se vkleče zdrželi ještě déle – zjevně zařizovali, aby pro ni někdo přišel. Pak vykročili katedrálou dál.

V polovině jeskyně Tucker zavolal: „Stůjte.“

Muži se zastavili.

Tucker řekl do vysílačky: „Generále, máte…“

Generál mu s bolestí v hlase skočil do řeči: „Tvrdil jste, že Anja žije!“

„Řekněme, že jsme si kvit.“

„Nikdy si nebudeme kvit. Byla to moje dcera.“

Tuckerovi se tím otřesem stáhl žaludek. Vzpomněl si, co Anja říkala o svém otci. Tehdy slyšel v jejích slovech bolest: Otec sloužil v ruské armádě. Byl to… tvrdý člověk.

Tucker uvažoval, kolik té bolesti asi předstírala. Dokázal si sotva představit, jaké to bylo, vyrůstat s Charzinem, který ji využíval a vychovával do podoby dokonalého nástroje. Vzpomněl si, že to byla právě Anja, kdo navrhl Bukolovovi, ať předstírají, že jsou otec s dcerou. Tady možná byly kořeny této lsti. Anja si usnadnila práci a jen trochu pozměnila lež o otci.

„Zabiju vás,“ řekl Charzin.

„Upřímně lituji vaší ztráty, generále. Opravdu. A samozřejmě po mně můžete jít, ale chcete teď pomstu, nebo vzorky?“

Charzin celých deset vteřin neodpověděl. Když konečně promluvil, hlas mu překypoval smutkem a vztekem. „Tuhle osobní záležitost tedy vyřídíme později. Ale slibuji vám, že se to stane. Zúčtujeme spolu.“

„Těším se na to,“ řekl Tucker. „Teď ale pojďte dál, ať to máme za sebou.“

Charzin a jeho dva společníci pomalu, podezřívavě vykročili. Když byli deset metrů od něj, Tucker postřehl na opačném konci katedrály pohyb.

„Stát!“ vykřikl. „Co se tam vzadu děje?“

Jeden z mužů se ohlédl. „Odnášejí těla mých mužů…, a mé dcery. Nenechám je tady.“

„Tak pojďte dál,“ řekl Tucker a přidal jednu lež: „Ale pozor, jestli se o něco pokusíte, míří na vás další zbraně.“

Strhl si sluchátko a začal couvat chodbou k jeskyni s vodopádem.

„Pojďte za mnou, generále,“ zavolal.

Pokračoval v ústupu, dokud se neocitl pár kroků od otvoru do jeskyně s univerzálním předkem.

Charzin a jeho muži obezřetně vstoupili do jeskyně a rozhlédli se. Nejvyšší z nich mávl na oba společníky, aby zůstali stát, a dál pokračoval sám.

Tohle byl jistě generál Charzin. Byl to obr s kamennou tváří, podobně jako na fotkách, ale osobně vypadal mladší, než Tucker očekával.

Tucker mu namířil pušku na hruď. „Rád vás konečně poznávám, generále.“

Charzin se na něj nedíval – oči plné hněvu nechával odvrácené a jednoduše natáhl ruku s otevřenou dlaní. Odmítal třeba jen promluvit na muže, který mu zabil dceru. Možná si nevěřil, že se dokáže ovládnout.

„Ještě jednou, přijměte upřímnou soustrast,“ řekl Tucker.

Generál se ani nepohnul. „Ukažte mi ty vzorky.“

Tuckerovi se v hlavě okamžitě rozezněly poplašné zvonečky. Ten hlas zněl jinak. Podíval se pozorněji na mužův obličej ponořený ve stínech. Byla tu sice jistá podobnost s fotkami generála, které Tucker viděl v Istanbulu, ale tohle nebyl Charzin.

„Na kolena!“ vykřikl Tucker a přiložil si pažbu pušky k ramenu. „Hned!“

Všichni tři muži si klekli.

Tucker si znovu nasadil sluchátko. „Tohle byl špatný tah, generále.“

„Vážně jste si myslel, že se vám vydám do rukou? Teď už na ničem z toho nezáleží. Má krásná dcera i ve smrti odvedla svůj úkol. Získala pro mě to, co jsem chtěl. Já věděl, že mě nezklame.“

„O čem to mluvíte?“

„Když jste Anju zabil, měl jste ji prohledat.“

Tuckerovi přeběhl mráz po zádech.

Charzin pokračoval: „Právě teď klečím vedle ní. Řekl bych, že doktoru Bukolovovi chybí jeden vzorek. Jste tam, majore Lipove?“

„Jsem tady, generále,“ řekl muž do mikrofonu vysílačky.

„Zabijte ho!“

Lipov hmátl rukou za záda.

Tucker pohnul puškou a vypálil. Kulka zasáhla majora přímo do srdce.

Zbývající dva muži tasili zbraně, ale to už byl Tucker v pohybu. Ve zlomku vteřiny před tím, než protivníci zahájili palbu, skočil ke straně a dupl patou na placku trhaviny – tím aktivoval chemickou rozbušku.

Pět vteřin…

Navzdory kulkám, které se mu odrážely kolem nohou, skopl odjištěnou bombu do dolní jeskyně a pokračoval v běhu.

Čtyři…

Pálil od boku a sprintoval přes jeskyni k otvoru zakrytému plachtou.

Tři…

V plné rychlosti se vrhl šipkou proti plachtě.

Dvě…

Protrhl plachtu a proletěl otvorem. Tvrdě dopadl na ruce a překulil se.

Jedna…

Zvedl se na kolena, hned poté na nohy – a vyběhl roklí.

Za sebou slyšel tlumené zadunění, následované druhým, hlasitějším zaburácením.

Sprintoval se skloněnou hlavou pořád dál, zatímco za ním hřměla série explozí – to vybuchovaly staré dělostřelecké náboje.

Neohlížej se! Běž!

Do zad ho zasáhla tlaková vlna a mrštila s ním kupředu.

2.39

Tucker se zhroutil na zem. Několikrát zamrkal, vyplivl z pusy prach a v duchu zaklel. Přežil, zařídil evakuaci svých společníků – a přesto selhal.

Charzin má vzorek univerzálního předka.

Z druhé strže se ozvalo bručení motorů. Rusové se chystali k odjezdu.

Tucker se rozhlédl. Na skalní stěně, kterou právě proskočil, nebylo vidět známky poškození, až na sloup dýmu, který se valil z otvoru. Tucker věděl, že miniaturní oáza pravěkého světa zanikla v plamenech.

Jenže to nestačilo.

Představil si v jednom z těch vozů Charzina, jak odváží máslově bílou hlízu.

Byl ještě čas ho zastihnout? A, což bylo ještě důležitější, zastihnout ho nepřipraveného?

Tucker nemohl doběhnout k druhé rokli včas, a i kdyby ano, patrně by ho jednoduše přejeli. Místo toho se otočil a vyrazil zpátky. Cestou si hrábl do kapsy. Přišel o pušku, takže bude muset improvizovat. Minul sloupec kouře a pustil se po hromadě kamení na náhorní plošinu. Nahoře se na jedno nadechnutí zastavil a představil si, co se nachází pod ním. Stál nad jeskyní s vodopádem. Jestli výbuch oslabil její strop, může se do ní propadnout.

Jestli, mohl by, možná… k čertu s tím.

Vyběhl přes plošinu k opačné rokli. Hukot dvou motorů přešel v hlasité kvílení. Tucker zastavil a podíval se dolů – oba Charzinovy vozy ujížděly roklí a kužely světel poskakovaly po skalních stěnách.

Vyřítil se po kraji plošiny nad nimi – jedním okem se díval pod nohy, druhým sledoval vozidla. Někde před ním skála končila kančím rypákem. Tucker ignoroval vnitřní hlas, který na něj křičel, ať zastaví.

Místo toho ještě zrychlil a vytáhl oba granáty, které sebral zastřelenému vojákovi. Na konci skály si sedl a začal sjíždět po strmé stěně. Koutkem oka viděl, jak vpravo od něj prosvištělo první SUV. Zuby vytrhl přepravní pojistku granátu, ale zatím pořád držel prsty pojistku vrhovou.

Na konci tupého rypáku ve výšce tří metrů proplachtil vzduchem, tvrdě dopadl na zem a několikrát se překulil přes rameno. Granáty pořád pevně svíral u břicha. Za chvíli přestala působit setrvačnost, Tucker se zvedl na kolena, pustil pojistku a mrštil granát po prvním vozidle, které projelo kolem.

Za ním zaburácel další motor a zalila ho světla reflektorů. Otočil se – druhý vůz se řítil přímo na něj. Tucker uskočil a v posledním zlomku vteřiny se odkulil stranou. Převrátil se na záda, odjistil zbývající granát a zvedl ruku, aby jím hodil po…

Bum.

První granát vybuchl a Tucker sebou mimoděk trhl, takže druhý granát se jen neškodně odrazil od zadní kapoty vozu a odkutálel se do křoví. Auto vjelo do úzkého kaňonu, který vedl sem nahoru, a zmizelo.

Bum.

Do vzduchu se vznesly kusy keřů a kamenný prach.

Tolik promrhaného vzteku…

Tucker se se zaklením obrátil k prvnímu SUV. Pravý bok vozu hořel a plameny tančily i uvnitř. Z kabiny se ozýval jek.

Tucker k němu vyběhl – netušil, jestli Charzin ujížděl v zasaženém voze, nebo v tom, který unikl. Přesvědčit se o tom mohl jediným způsobem. Otevřel dveře spolujezdce – tahle strana vozu nehořela tak prudce. Zalila ho vlna horka s plameny, kterým ale Tucker uhnul.

Řidič se zhrouceně opíral o volant. Hořela mu záda a jeho kůže černala a praskala. Podle uniformy se jednalo o majora, nikoliv o generála. Totéž platilo pro spolujezdce, kterého zasáhla střepina do hrudi a do tváře. Muž zasténal a chytil Tuckera za zápěstí. Otočil k němu hlavu – měl roztrhanou tvář a zčernalé oko. Otevřel ústa, ale vycházely z něj jen hrdelní zvuky.

Tucker se mu pokusil vykroutit z ocelového sevření.

„Nět,“ zachraptěl konečně muž. „Nět.“

Zvedl druhou ruku – s granátem. Hodil ho přes rameno na zadní sedadlo a dál pevně držel Tuckera. Sílu mu dodávala touha po pomstě a bolest.

Tucker se bez váhání ohnal pěstí a udeřil Rusa do obličeje. Mužova hlava se zvrátila nazad a jeho sevření konečně povolilo. Tucker se mu vysmekl a dal se do běhu – urazil však jen pár kroků, než ho do zad zasáhl úder perlíku.

Všechno okamžitě zčernalo.

41. KAPITOLA

22. března 7.57

Pohoří Groot Karas, Namibie

Vědomí se mu vracelo v rozmazaných záblescích a útržcích, které nedávaly smysl: před očima se mu mihl rozostřený obličej, kdosi mu šeptal do ucha, přes rty mu protékalo cosi studeného.

Konečně vnímal něco skutečného: olíznutí teplého jazyka po tváři.

To znám…

Přinutil se otevřít oči a zaostřit. Několikrát zamrkal, než konečně rozeznal hnědočerný čenich a tmavě jantarové oči. Mokrý čenich do něj ještě párkrát dloubl.

Tucker zasténal.

„Šípková Růženka se probouzí.“ To byl určitě Bukolov.

Tucker cítil, že se nějak pohybuje, jako by nadskakoval, ale nohy měl bezvládné.

„Ležte klidně, pane Tuckere,“ řekl Christopher. Vlekl Tuckera na provizorním smyku z větví a horolezeckého lana.

Tucker se postupně probíral a začínal si všímat okolí. Na obloze zářilo slunce, poměrně nízko nad obzorem – podle přetrvávajícího chladu bylo ráno. Postupovali lesem, příliš vysokým a hustým na výše položené oblasti Groot Karasu.

Blíží se k úbočí…

Zvedl se na loket – na chvíli se mu zatočila hlava, ale pak se všechno urovnalo. Ještě minutu zhluboka dýchal, aby si pročistil hlavu.

Kain šel vedle něj, vrtěl ocasem a vyzařovala z něj radost.

„Jo, taky jsem rád, že žiju,“ usmál se Tucker a zavolal na Christophera: „Myslím, že jste si hrál na soumara dost dlouho, příteli. Už můžu jít.“

Christopher položil smyk na zem. „Víte to jistě?“

„To vám řeknu, až se postavím na nohy.“ Natáhl k mladíkovi ruku. „Pomozte mi vstát.“

Christopher s Bukolovem ho zvedli na nohy a přidrželi ho, než si Tucker připadal jistější.

Rozhlédl se. „Kde jsme?“

„Asi tak pět hodin chůze od jeskyně,“ odpověděl Christopher.

„Když jsme slyšeli výbuchy granátů, co nejrychleji jsme se vrátili a našli jsme vás vedle zničeného vozu,“ vysvětlil Bukolov.

„Říkal jsem vám, abyste šli pořád dál a nevraceli se, ať se děje cokoliv,“ řekl Tucker.

„Na to si nevzpomínám. Vy ano, Christophere?“

„Něco takového bych si určitě pamatoval, pane doktore.“

„No dobře.“ Tucker se obrátil k Bukolovovi – hruď se mu sevřela neblahou předtuchou, když si vzpomněl na všechny události uplynulé noci. „Doktore, kde máte vzorky univerzálního předka?“

„Tady, v tašce s tím lišejníkem…“

„Přepočítejte je.“

Bukolov si zamračeně klekl, otevřel tašku a začal se v ní přehrabovat. „To je divné. Jedna hlíza chybí.“

„A co vzorky lišejníků?“

Bukolov spočítal i je a s úlevou přikývl. „Ty jsou všechny. Ale co ta chybějící hlíza?“

„Anja ji sebrala při tom zmatku, když utíkala. Teď ji má Charzin.“

Její otec…

„Proboha,“ zasténal Bukolov. „Se zdroji, jaké má k dispozici, s ní dokáže způsobit katastrofu.“

„Ale nemá ten lišejník, čili svoji zbraň nebude mít pod kontrolou.“

Tucker si vybavil spálené hlízy a stonky v místě kontaktu se světélkujícími lišejníky.

„Zato my ano, takže snad získáme prostředek, jak jeho zbraň vyřadit z provozu.“ Bukolov se odhodlaně narovnal. „Musím se dostat do laboratoře, kde budu moct provést analýzy toho lišejníku a zahájit testy s univerzálním předkem. Musím zjistit, jaká látka je jedovatá pro našeho pravěkého invazního predátora.“

„Takže vzhůru na cestu. Potřebujeme tu pojistku.“

A brzy.

10.02

Dvě hodiny poté, co za sebou nechali smyk a pomalu postupovali na východ ke starému tábořišti u úpatí hor, se Kain sprintem vrátil z průzkumné výpravy, sedl si před Tuckera, zvedl k němu hlavu a obrátil čenich k východu.

„Něco před námi je,“ řekl Tucker.

Bukolov o krok couvl. „Lupiči? Partyzáni?“

„Možná. Christophere, někde se s doktorem schovejte. Kain a já se půjdeme podívat.“

Tucker následoval ovčáka dolů roklí a na východ k řadě nízkých pahorků. Na jeden z nich vystoupal, aby měl dobrý výhled, a lehl si na břicho.

Dvě stě metrů od nich se po solné pláni valilo osamělé SUV. Mířilo jejich směrem. Tucker si přiložil k očím dalekohled, ale oslňovalo ho slunce, a tak mu trvalo několik vteřin, než se mu podařilo zaostřit za přední okno vozu.

Když poznal, kdo sedí za volantem, rty mu zvlnil úsměv.

Byl to jejich obvyklý řidič, Paul Nkomo.

„PŘIVEĎ VŠECHNY,“ pokynul Kainovi.

Zatímco ovčák odběhl pro ostatní, Tucker si stoupl a zamával pažemi nad hlavou. Vůz zastavil a Paul se vyklonil z okna. Podle odlesku skel Tucker poznal, že ho Paul pozoruje dalekohledem.

Pak mu hubená paže oplatila zamávání.

O chvíli později se k Tuckerovi připojil Christopher a zamračeně sledoval, jak se k nim pomalu blíží jeho mladší bratr. „Malý Paul. Měl se s námi setkat u tábořiště, ale jako obvykle neposlouchal a pokračoval dál za námi. Odjakživa byl zbrklý, v jednom kuse se dostával do malérů.“

Tucker se ohlédl na svého potlučeného, podrápaného přítele s pochroumaným kotníkem. „Jistě,“ odtušil ironicky. „To on je rodinný výtržník.“

20.42

S Paulovou pomocí se Tucker i ostatní vrátili do Parku Spitskopské rezervace krátce po setmění. Už na ně čekalo jídlo, pití i první pomoc včetně veterinárního ošetření.

Chlapík v pracovním plášti, který jim vyprávěl těžko uvěřitelné historky ze svého života veterináře v Africe, vyčistil Kainovi rány, poslechl mu srdce a plíce a prohmatal tu oblast žeber, kam ovčáka přes vestu zasáhla Anjina kulka. Jeho verdikt zněl: nic není zlomené, je to jenom hluboká pohmožděnina. Až potom povolil Tucker sestře, aby mu sešila hlubokou deseticentimetrovou ránu ve stehně.

O několik hodin později navštívil Bukolova v jeho pokoji. Bukolov měl i jiné potřeby než jídlo a zdravotní prohlídku. Od vědecké skupiny, která právě prováděla nějaký výzkum v okolí, si půjčil binokulární lupu a laboratorní zařízení. Do Spojených států sice měli vyrazit už o půlnoci, ale Bukolov chtěl rovnou začít s hledáním pojistky, která by dokázala zastavit univerzálního předka.

Tucker se jeho spěchu nedivil. Po krátkém střetnutí s generálem Charzinem věděl, že nesmějí promrhat ani minutu. Charzin se bude právě tak rychle snažit vyrobit ze své kořisti smrtící zbraň.

„Jak vám to jde?“ zeptal se Bukolova.

Bukolov se krčil nad lupou a na misce pod objektivem prohlížel rozřezaný vzorek univerzálního předka. „Pojďte se podívat.“

Bukolov ustoupil, aby Tucker mohl nahlédnout do okulárů.

Objektiv mířil na okraj vzorku s vnějšími vrstvami odhrnutými jako slupky cibule. V tkáni bylo vidět miniaturní otvory.

„Tohle je vzorek umírajícího organizmu z jeskyně,“ řekl Bukolov.

Tucker si představil světélkující pravěkou zahradu.

„Jsem si docela jistý, že se díváme na chemické popáleniny způsobené nějakou látkou, produkovanou tím lišejníkem. Zatím nevím jakou, i když mám určitou představu, ke které se za chvilku dostanu. Nejdřív vám ale něco povím o tom tajemném světélkujícím lišejníku.“ Bukolov se podíval na Tuckera. „Kolik toho víte o lišejnících?“

„Když uvážíme, že jsem ho považoval za mech…“

„Ach, mladý muži, to ne. Lišejníky jsou podstatně starší a podivnější. Ve skutečnosti se skládají ze dvou organizmů žijících v symbióze. Jedním z nich je houba, druhým něco, co umí fotosyntetizovat.“

„Jako rostliny.“

„Ano, ale v případě lišejníků spolupracuje s houbou buď řasa, nebo sinice.“ Zvedl Petriho misku se světélkujícím vzorkem. „Tady se jedná konkrétně o sinici. Sinice jsou tři až čtyři miliardy let staré, stejně jako univerzální předek. Oba typy organizmů obývaly nehostinné prostředí období prahor. A patrně taky soupeřily o tehdejší skrovné zdroje.“

„Soupeřily?“

Bukolov přiložil misku se vzorkem lišejníku k misce s rozřezanou hlízou. „Chápejte, v té době ještě neexistovaly pravé rostliny. Tohle byli jejich nejranější předci.“ Poklepal na lišejník. „Sinice daly vznik chloroplastům, motorům fotosyntézy v současných rostlinách.“ Ukázal na hlízu. „A tady máme nejstaršího společného předka, nebo chcete-li kmenové buňky rostlinné říše.“

Tucker si znovu představil oázu pravěkého světa, která se dochovala v té jeskyni. „A tyhle dva organizmy spolu soupeřily?“

„Rozhodně. Tehdy platilo, že vítěz bere vše. A podle mě právě tahle válka sloužila jako evoluční pohon pro vznik soudobých rostlin.“

„A to, co jsme viděli v té jeskyni?“

„To byla ukázka té pradávné bitvy. Jenže jako ve všech válkách protivníci občas najdou společnou řeč a na krátká období navážou nezbytnou spolupráci. To byl i případ té jeskyně: ustavilo se v ní vratké příměří, ve kterém si nepřátelé navzájem pomáhali přežít v tak dokonalé izolaci. Navzájem se potřebovali.“

„Proč myslíte?“

„Našel jsem zdravé hlízy, ve kterých se rozpouštěly mrtvé úlomky lišejníků. Hlíza je konzumovala. Živý lišejník podle mě dokáže zabít univerzálního předka a využít ho jako něco na způsob hnojiva. Odumřelé kousky lišejníků, které se odlupují ze stěn a stropu, ale zároveň dopadají na hlízy univerzálního předka pod sebou a dodávají jim potravu.“

„Takže se živí jeden druhým?“

„Ano. A jsem si jistý, že proud vody protékající jeskyní jim přinášel hubený, ale trvalý přísun živin. Myslím, že jejich vztah byl ještě složitější a že si navzájem pomáhali dalšími způsoby. Světélkování lišejníku například mohlo poskytovat nějakou další výhodu pro univerzálního předka, zatímco sirný plyn – ten pach, který jsme tam dole cítili – uvolňovaný pučícími hlízami nějak pomáhal lišejníkům. Ještě tomu úplně nerozumím. Jejich jedinečný vztah neutvářely jen biologické, ale taky geologické pochody.“

„A jak nám to pomůže najít pojistku?“

Bukolov zvedl prst. „Zaprvé víme, že živý lišejník dokáže univerzálního předka zabít, ale mrtvý ne. Už to samo o sobě zúží pátrání po účinné chemikálii.“ Zvedl druhý prst. „Zadruhé víme, kdo tu dávnou bitvu vyhrál. Univerzální předek vymřel až na tuto malou izolovanou lokalitu a nechal po sobě jen odkaz v podobě moderních rostlin. Sinice ale přežívají dodnes a díky jejich všestrannosti je najdete v každém prostředí na Zemi, od nejstudenější tundry po nejžhavější sopečný průduch, od sladkovodních rybníků po sluncem rozpálené pouštní skály. Jsou mistři převleků, splývají s jinými organizmy jako v tomhle lišejníku, ale taky s jinými rostlinami, houbami a bakteriemi. Rostou dokonce i v kožichu lenochodů.“

„Zní to skoro jako váš dřívější popis univerzálního předka. Organizmus s neomezeným potenciálem.“

„Přesně tak!“ Bukolov se zadíval na Tuckera. „Však taky sinice mají z dnešních organizmů univerzálnímu předkovi nejblíž. Ale podle mých studií je z čistě genetického hlediska univerzální předek tisíckrát účinnější, agresivnější a odolnější. Kdyby se dostal do dnešního prostředí, nezkrocený a nikým nekontrolovaný, rozvrátil by ekosystémy po celém povrchu Země, na souši i ve vodě.“

„V minulosti přece byl poražen, doktore. Jak jste říkal, nepřežil.“

„A to je druhé vodítko k odhalení té pojistky. Proč univerzální předek nepřežil, zatímco sinice ano?“

Tucker musel připustit, že na něj udělalo dojem, co všechno Bukolov za tak krátkou dobu zjistil. Mohl jen odhadovat, čeho dosáhne, až ve Státech dostane k dispozici laboratorní zdroje Sigmy.

„Mám mnoho námětů k zamyšlení,“ řekl Bukolov.

Tuckerovi zabzučel v kapse satelitní telefon. „V tom případě vás nebudu dál rušit.“

Vyšel z pokoje a přijal hovor.

„Jak si tam všichni vedete?“ zeptala se Harperová. Tucker už ji seznámil s úspěchy i neúspěchy uplynulého dne. „Budete připravení na půlnoční odlet?“

„Víc než připravení.“

„Mluvila jsem s vojenskými biology ve Fort Detricku – zajímá je, jestli doktor Bukolov dokáže odhadnout, za jak dlouho Charzin přetvoří svůj vzorek ve zbraň.“

„To je právě ono. Podle Bukolova ten organizmus ani moc přetvářet nepotřebuje. Je zbraní už sám o sobě. Stačí jenom vymyslet metodu, jak ho dodat na cílové místo a rozšířit ho.“

„A jak dlouho to generálu Charzinovi potrvá? Bukolov ho zřejmě zná docela dobře a zná i jeho zdroje.“

„Ne víc než týden.“

„To není moc času,“ povzdychla si Harperová. „Pokročil Bukolov s hledáním pojistky?“

„Trochu ano, ale pořádné odpovědi se dají získat až ve Státech.“

„Poslední otázka. Myslíte si, že podle Bukolovova hodnocení generálovy osobnosti Charzin použije takovou biologickou zbraň, i když ji sám nebude schopný kontrolovat?“

„Jinými slovy, jak velký je šílenec?“

„Tak nějak.“

„Na to se ani nemusím ptát Bukolova.“ Tucker si promítl v hlavě svoje setkání s Charzinem a jeho lidmi od Vladivostoku po Afriku. „Určitě ji vyzkouší. A brzy.“

4. ČÁST

KONCOVKA

42. KAPITOLA

26. března 7.57

Frederick, Maryland

Dveře se se zasyčením vzduchu otevřely a Tucker prošel přetlakovou komorou do dlouhé, úzké laboratoře BSL-3. Na sobě měl neprodyšnou kombinézu a dýchací masku, stejně jako muži a ženy, kteří zde pracovali. Tucker si dokázal představit, že je v místnosti víc doktorátů než zkumavek – a těch tu byly spousty. Stoly byly plné bublajících kádinek, spirálovitě zatočených trubek, Bunsenových kahanů a nádob, které se pomalu plnily jakýmisi tekutinami. Jinde zase stohy přístrojů chrlily záplavy dat, probíhajících po počítačových monitorech.

Tento chaos řídil Abram Bukolov jako šílený dirigent. Přesouval se od jednoho pracovního místa k druhému jako nervózní pták, posunkoval, poklepával po ramenou, šeptal do ucha nebo hlasitě káral.

Ti chudáci budou po tomhle zápřahu potřebovat dovolenou.

Biologická laboratoř se nacházela ve sklepení výzkumné budovy, která stála na dvanácti stech akrech pozemků Fort Detricku, kde kdysi probíhal americký program biologických zbraní, než byl v roce 1969 zastaven. Odkaz minulosti však byl stále živý – Fort Detrick zůstával hlavním vojenským centrem obrany proti biologickým hrozbám a sídlila zde řada mezioborových úřadů včetně USAMRIID – Výzkumného ústavu armády Spojených států pro infekční choroby. Výzkum univerzálního předka probíhal v budově, která hostila Oddělení cizích rostlinných chorob podléhající ministerstvu zemědělství.

Zdálo se, že si vláda dobře uvědomuje, jak národní bezpečnost ohrožují invazní druhy. Dnes se tato opatrnost vyplatila – armáda zmobilizovala vědce z celého Fort Detricku, aby se vypořádali s hrozbou univerzálního předka upraveného do podoby zbraně.

Bukolov si konečně všiml Tuckerova příchodu a mávnutím ho přivolal k sobě. Nebylo tak jednoduché ho dohonit, protože Bukolov zamířil dál do laboratoře a Tucker se musel proplétat všeobecným chaosem, ale nakonec zastihl Bukolova u stolu s pětilitrovou skleněnou nádobou, do které z jakéhosi přístroje pomalu skapával destilát barvy spálené kávy.

„To je ono!“ prohlásil Bukolov. Jeho hlas zněl přes masku tlumeně a zastřeně.

„Co konkrétně?“

Bukolov ráno Tuckera vytrhl z dočasného odpočinku zde na základně, kam je dopravili s vojenským doprovodem, a přivolal ho naléhavým telefonátem k sobě. Tucker neměl za poslední tři dny po přistání v D. C. žádné informace o pokroku ve zdejších laboratořích.

„Podařilo se mi rozluštit kód toho lišejníku.“ Bukolov přezíravě mávl rukou k týmu lidí kolem sebe, jako kdyby na tom neměli skoro žádnou zásluhu. „Stačilo určit, jaká látka v těle lišejníku se rozkládá nebo mizí po jeho smrti. Nebudu vás nudit technickými detaily, ale podařilo se nám izolovat směs, která způsobuje buňkám univerzálního předka smrtelné popáleniny. Nešlo o jedinou látku, ale o přesně vyladěnou kombinaci kyselin – sírové, chloristé a dusičné.“

Bukolovovi se při zmínce o kyselinách zablesklo v očích, jako kdyby právě tahle část byla důležitá. Když Tucker nijak nereagoval, Bukolov se na něj podrážděně zamračil a pokračoval: „Nejenže jsme našli pojistku, která vyřídí univerzálního předka, ale taky vysvětlení, proč geneticky nadřazený organizmus na rozdíl od sinic nepřežil prahory.“

„Jaké je to vysvětlení?“

„Jednou ze zásadních událostí v historii Země byla změna atmosférických podmínek a okyselení prostředí. Nezapomeňte, že tehdy ještě neexistovaly rostliny, které by produkovaly kyslík. Země připomínala jedovatý skleník. Bičovaly ji kyselé deště, příboje a bouře.“

„Proč je to tak významné?“

„Sinice byly dokonale vybavené k tomu, aby se s okyselením prostředí vyrovnaly. Byly mistři organické chemie, jak je vidět i z toho, že zvládly fotosyntézu, při které proměňovaly sluneční světlo v chemickou energii. Svezly se na kyselé vlně a přizpůsobily se jí. Univerzální předek byl bohužel mistrem v jiné oblasti: genetice. Dal všechna příslovečná evoluční vejce do jednoho košíku – a vybral si špatně. Nedokázal čelit náhlé změně a zřítil se ze svého postavení vysoko na potravní pyramidě. A podobně jako žraloci, kteří ucítí krev ve vodě, toho využily sinice – začlenily kyseliny do svých těl, vypálily univerzálního předka z posledních útočišť a odsunuly ho do propadliště dějin.“

Bukolov ukázal na tmavě hnědou horkou tekutinu v nádobě. „To je ta směs kyselin.“ Z destilačního přístroje na hladinu spadla další kapka. „Takhle vypadal déšť na téhle planetě dlouho před tím, než předkové lidí plavali aspoň jako jednobuněčné organizmy někde v bahně. Vaříme tu lektvar, jaký se na Zemi nevyskytoval tři a půl miliardy let.“

„A tohle univerzálního předka zabije.“

„Rozhodně.“ Bukolov se na něj podíval. „I tak ale musíme odhalit všechny ekologické požáry způsobené univerzálním předkem co nejdřív, pokud možno hned na začátku. Jakmile se univerzální předek uchytí a dosáhne kritického množství, rozšíří se do všech prostředí jako stepní požár, který možná neuhasí ani tenhle dávný déšť.“

„Čili jestli Charzina zastavíme příliš pozdě, ani tohle nemusí stačit.“

Bukolov pomalu přikývl a sledoval, jak do nádoby skapává další kapka. „Jedinou dobrou zprávou je, že jsme spočítali riziko představované jedinou hlízkou, kterou Charzin má. Samozřejmě by se mohl pokusit vypěstovat další, ale to by vyžadovalo trpělivost.“

„A té Charzin nemá nazbyt.“

„Odhadujeme, že v krátké době dokáže získat nanejvýš litr biologicky nebezpečného roztoku. I to ovšem stačí k zažehnutí jiskry, která se rychle změní v požár.“

Čili zůstává jediná otázka: Kde škrtne zápalkou?

A při hledání odpovědi měli jedinou naději.

V podobě nemilosrdné vražedkyně.

Která zatím nebyla nikterak ochotná ke spolupráci.

9.12

„Felice Nilssonová si mohla vyčistit kreditní karty,“ řekla Harperová do telefonu.

Tucker jí zavolal, když se vracel z Bukolovovy laboratoře do svého pokoje. „Od začátku jsem upozorňoval, že nemůžu zaručit úspěch, Harperová.“

Před třemi dny informoval Sigmu o svém rozhovoru s Charzinem a nápadné nepřítomnosti jedné konkrétní osoby na smrtícím večírku v afrických horách. Charzin tvrdil, že Felice plní jiný úkol, což už tehdy Tuckerovi připadalo divné. Felice od začátku sloužila jako generálův hlavní agent v terénu a pronásledovala Tuckera od chvíle, kdy nastoupil do transsibiřského expresu. A když Charzinův oddíl stahoval smyčku kolem kořisti, najednou ji generál převelel jinam?

Proč? A kam?

Tuckera napadlo, že Charzin tento konkrétní blonďatý šíp vystřelil novým směrem: vyslal ji napřed, aby připravila další fázi plánu – a patrně ji taky vykonala.

„Byl to dobrý nápad,“ řekla Harperová. „Najít ji podle finančních transakcí. Zatím jsme ale z dokumentů, které jste vyfotil ve vlaku, nic nezjistili. Nepoužila žádný z těch čtyř pasů, žádnou z pěti kreditek, a dokonce ani čísla bankovních účtů, které se vám podařilo najít. Patrně má novou totožnost.“

Tucker si s povzdychem vybavil každičký pohyb, když vnikal do jejího kupé. Opatrně jí prohledal věci, ofotil, co našel, a vrátil všechno na původní místo.

„Možná jsem si nedával dostatečný pozor,“ připustil. „Zřejmě poznala, že jsem u ní byl.“

„Nebo jenom někam zalezla a zatím se drží zpátky. Budeme pokračovat v monitorování.“

13.22

Tucker navštívil Bukolova ještě po obědě a zjistil, že Bukolov spolupracuje s jedním technikem na vývoji speciálního rozprašovacího systému na roztok kyselin. Tuckerovi výsledek jejich dosavadní snahy připomínal obyčejný zahradnický postřikovač na záda, ale slyšel, jak si povídají o rychlosti průtoku a vrstvách filtru proti kontaminantům, takže se možná mýlil.

Bukolov neměl moc času na rozhovor, a tak Tucker za chvíli zase odešel a rozhodl se dělat něco důležitějšího.

Rozpřáhl se a hodil přes široký trávník červený aportovací míček. Kain vyrazil jako chlupatý šíp, který ale navíc bleskurychle měnil směr s tím, jak se míček odrážel. Brzy ho dohonil, chytil do tlamy a vítězoslavně přiklusal zpátky k Tuckerovi. Položil mu míček k nohám, o několik kroků couvl a přikrčil přední polovinu těla k zemi. Zadek s nadšeně máchajícím ocasem měl naopak vztyčený vysoko do vzduchu. Těšil se na další hod.

Bylo dobře, že si mohli užívat chvíli takové prosté radosti, i když by se možná dala spíš popsat jako posedlost – Kain gumový míček hluboce a oddaně miloval. Hra každopádně pomáhala rozptylovat černý mrak, který se v Tuckerovi převaloval.

Kdybych byl opatrnější…

Ještě pár minut Kainovi házel míček a pak s ním vykročil zpátky ke svému pokoji. Cestou přes trávník uslyšel, jak mu zvoní telefon. Byla to opět Harperová.

„Vypadá to, že se v budoucnu můžete směle věnovat vloupačkám, kapitáne Wayne. Narazili jsme na slečnu Nilssonovou.“

„Kde?“

„V kanadském Montrealu. Doufám, že s Kainem snesete další dávku studeného počasí.“

Tucker si představil Felicin obličej a vzpomněl si, jak se zkrvavený Utkin plazil v písku.

„Přibalíme si dlouhé spodky.“

43. KAPITOLA

28. března 10.23

St. Ignace, Michigan

Jsem zpátky tam, kde to všechno začalo…

Tucker stál na hotelovém balkónu a díval se na zamrzlé břehy Huronského jezera. Z nízkých mraků se sypal sníh. Zbytek výhledu by se dal popsat jako mrazivý. Teplota se držela pod nulou a podle předpovědi neměla za celý den vystoupat o mnoho výš.

Zahájil tohle dobrodružství ve Vladivostoku, zamrzlém městě u moře.

A teď se ocitl na podobném místě, v zimě a s úkolem vyřídit dalšího nájemného zabijáka.

Z pokoje zavolal Bukolov: „Někteří z nás už nejsou tak otužilí jako zamlada. Kdybyste zavřel ty dveře na balkón, možná bych aspoň nechytil zápal plic, než sem dorazí váš nedochvilný host.“

Tucker se vrátil do místnosti a zavřel za sebou. Kain ležel na posteli, ale teď zvedl hlavu.

„Posté vám přípomínám, doktore, že jste nemusel jezdit.“

„A já vám posté odpovídám, že možná budete potřebovat moje znalosti. Netušíme, jak se Charzin chystá využít svoji zbraň. A můj roztok neprošel zkouškou v terénu. Možná budeme muset improvizovat za pochodu. Není čas na nezkušené dohady.“

Uplynuly dva dny od chvíle, kdy rozhozené sítě Sigmy zachytily pohyb na Felicině kreditce v Montrealu. Felice se bohužel nadále přesouvala jako duch a nechávala za sebou jen občasný drobeček v podobě příležitostné platby: na benzinové pumpě v Otawě, v restauraci v malém městečku Bracebridge. Zdálo se, že se blíží přímo k hranicím Spojených států. Sigma rozeslala upozornění celnicím a imigračním úřadům, ale severní hranice Států připomínala děravý cedník, zejména v hustých lesích mezi Velkými jezery. Tady se mohla Felice snadno dostat do země, aniž by si toho kdokoliv všiml.

Tento odhad se včera potvrdil, když Felice zaplatila kartou tady v St. Ignace, nejsevernějším městě Michiganu. Nejhorší bylo, že si v místním železářství koupila jedinou věc: plastový rozprašovač na záda.

Tucker zabloudil očima k šatně, ve které měli rozprašovací přístroj na baterie navržený Bukolovem a naplněný jeho směsí kyselin.

Od té doby se však po Felice slehla zem.

Byla pořád tady? Přesunula se někam dál?

V oblasti čekalo čtrnáct dvoučlenných posádek vrtulníků, připravených okamžitě vyrazit do akce. Každá dvojice byla vyzbrojena vlastními nádržemi s roztokem kyselin. Šest jich čekalo v Michiganu, ostatních osm v okolních státech.

Tucker netušil, jestli jde za dané situace o dostatečný počet, ale nechával to na posouzení Harperové. Ta se obávala, že spuštění všeobecného poplachu by se nevyhnutelně proměnilo v hon, kterého by si Felice snadno všimla. V takovém případě by utekla a zbavila se všech současných kreditních karet. Druhou šanci na její nalezení by neměli. Museli uspět hned napoprvé a postupovat s chirurgickou přesností.

Prozatím tedy úkol zastavit Felici a její skupinu – a zabránit rozšíření univerzálního předka – připadl Tuckerovi a čtrnácti dvojčlenným pohotovostním týmům.

Tucker doufal, že je opatrnost Harperové nepřivede do záhuby.

19.02

Slunce se sklánělo k obzoru, když Tuckerovi konečně zadrnčel telefon.

„Něco máme,“ oznámila Harperová, jakmile Tucker přijal hovor. „Hlášení z policejního skeneru v Harbor Springs. Před patnácti minutami zaznamenali ženu odpovídající Felicině popisu, doprovázenou třemi muži, jak krade motorový člun z přístavu. Mířili na Michiganské jezero.“

Tucker se sklonil k mapě rozprostřené na stolku. „Harbor Springs… To je od nás padesát kilometrů na jih.“

„Jste nejbližší tým. Přesuňte se na místo. Vrtulník už je na cestě, aby vás vyzvedl.“

Tucker ukončil spojení. „Vyrážíme, doktore!“

Bukolov zamířil k šatně pro batoh s vybavením včetně rozprašovače. Tucker otevřel svoje zavazadlo a vytáhl z něj samopal Heckler & Koch MP-5 SD s tlumičem. Oblékl si skrytý hrudní postroj a zasunul zbraň do něj. Pak si přes ni vzal ještě bundu a uložil do pouzdra vzadu na opasku Browning Hi-Power ráže 9 mm.

Jeho nejúčinnější zbraň už seskočila z postele a následovala ho ke dveřím.

Tucker a Bukolov s Kainem v patách vyšli z pokoje a odklusali na ledové parkoviště. Z dálky se rychle blížilo tepání vrtulníku. Za chvíli jim nad hlavami zastavil modrobílý stroj Bell 429 a pomalu se snesl k zemi.

Jakmile byli všichni tři uvnitř, vrtulník s řevem motorů zase vzlétl. Zamířili nad Huronské jezero a po přeletu nad Mackinaw City Bridge nad jezero Michiganské.

Tucker si nasadil sluchátka a okamžitě se ozval pilotův hlas: „Za patnáct minut budeme v Harbor Springs, pánové. Na pátém kanálu pro vás mám příchozí hovor.“

Tucker nastavil správnou frekvenci. „Jsem na pátém kanálu,“ zavolal přes burácení motoru.

„Známe typ, model a registrační číslo člunu,“ spustila Harperová bez úvodu. „Nahlásila jsem je pilotovi. Naposledy jej viděli, jak míří pod azimutem dvě stě třicet devět stupňů. Zrovna by měli míjet město Charlevoix. Je to rychlý člun, Tuckere. Pluje rychlostí čtyřicet uzlů.“

„Co mají před sebou?“

„Hlavně nákladní dopravu z průplavu svatého Vavřince. Většina lodí míří do Milwaukee nebo do Chicaga.“

„Jaký mají náklad?“

„Zrovna to zjišťuji.“

Bukolov poslouchal ve svých sluchátkách. „Tuším, o co tady jde, slečno Harperová. Myslím, že se Felice snaží dostat k jedné z těch nákladních lodí, patrně k nějaké s organickým nákladem – s hnojivem, semeny nebo dokonce s herbicidem.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože právě tohle bych na Charzinově místě udělal já. Nemohl vyrobit víc než pár litrů roztoku – to je příliš málo na šíření vzduchem. Musí kontaminovat přímo primární zdroj, aby tomu organizmu zajistil dostatečný růst a šíření – ale jak v takovém případě dosáhnete maximální účinnosti? Řekněme, že slečna Nilssonová dokáže kontaminovat náklad zemědělských produktů a dotyčná loď zakotví v Chicagu, Milwaukee nebo jiném přepravním uzlu…“

Tucker pochopil. „Po celém Středozápadě začíná setba. Infikovaný náklad se může ještě během přepravy inkubovat a pak se rozšířit po celých centrálních Státech.“ Představil si, jakou spoušť by to vyvolalo. „Harperová, co Pobřežní hlídka? Nemůžeme je zmobilizovat, ať zařídí něco na způsob blokády? Nesmíme dopustit, aby ta loď přistála u břehu.“

„Vyhlásím poplach, ale pochybuji, že máme dost času. Pane doktore, odpovězte mi na jednu věc: co se stane, když se univerzální předek dostane do velkého objemu vody?“

Tucker se podíval na jezerní hladinu pod vrtulníkem. Chápal, čeho se Harperová obává.

„Jenom spekuluji, ale podstatná část organizmů by podle mě přežila. V jezerech jsou spousty rostlinného materiálu, kterým by se živily. Univerzální předek přežíval a vzkvétal milióny let během nejnehostinnějšího období planety. Je agresivní a vysoce přizpůsobivý. Příroda si vždycky najde cestičku a pro univerzálního předka to platí dvojnásob.“

„Bála jsem se, že to řeknete.“

„Co vás tak vyplašilo, Harperová?“ zeptal se Tucker.

„Jestli se Felice dostane na jednu z těch lodí a kontaminuje náklad, bude hrát s mnohem lepšími kartami než my. Pokud se dotyčná loď poškodí nebo potopí, ten organizmus stejně unikne.“

Bukolov přikývl. „Ve velkém jezeru by se navíc kontaminace likvidovala mnohem hůř.“

„V tom případě musíme Felici zastavit, než se dostane k vyhlédnuté lodi,“ řekl Tucker.

Po ukončení hovoru se spojil s Nickem Pasternakem, mladým pilotem z Národní gardy. „Leťte tak rychle, jak to půjde, Nicku.“

„Jak si přejete. Držte se.“

Hukot motoru zesílil a stroj dosáhl maximální rychlosti 150 uzlů. Pod nimi se míhalo zledovatělé pobřeží.

„Blížíme se k Harbor Springs,“ oznámil Nick po pěti minutách. „Přístav, ze kterého ukradli ten člun, je třicet vteřin před námi.“

„Pokračujte od něj stejným směrem, kterým vyrazil ten člun. Azimut dvě stě třicet devět stupňů. A mějte oči na stopkách. Jestli nezměnili kurz, mají před námi náskok čtyřiceti kilometrů.“

„Na ten mi stačí šest minut.“

Vrtulník se mihl nad moly, obrátil se k jihozápadu a zamířil nad jezero. S rostoucí vzdaleností od pobřeží se barva vody pomalu měnila ze zelené v modrou. Tucker napínal oči, aby v houstnoucím sněžení nepřehlédl kradený člun.

Nick měl lepší zrak. „Je přímo před námi! Typ a model podle všeho odpovídají.“

Tucker potřeboval mít jistotu. „Přeleťte kousek od něj.“

„Provedu.“

Vrtulník klesl do výšky třiceti metrů nad hladinou a pomalu letěl.

„Člun za pět vteřin,“ ohlásil Nick. „Čtyři… tři…“

Tucker přitiskl obličej k oknu. Z chumelenice se přímo pod nimi vynořil člun. Byl však podle všeho prázdný – za volantem nikdo neseděl.

Co to má sakra znamenat?

19.33

Bukolov zíral z okna. „Nikdo tam není.“

Tucker si ho nevšímal a promluvil vysílačkou na pilota. „Pokračujte stejným směrem!“

Bukolov se k němu otočil. „Znamená to, že už se nalodili na některé z těch nákladních plavidel?“

„Patrně ano.“

Nick zavolal: „Přímo před námi je nákladní loď!“

„Potřebuju znát jméno,“ odpověděl Tucker. „Můžete se přiblížit?“

„Jistě, okamžik. Klesám.“

„Ale ne moc blízko!“ varoval ho Tucker.

Jestli byla na palubě Felice, nechtěl ji vyplašit – přinejmenším ne hned.

„Rozumím. Zůstanu tři čtvrtě kilometru od ní.“

Tucker zvedl dalekohled a namířil ho na loď.

Sněhovou vánicí se v dálce pomalu sunul šedivý kolos s vysokou, dobře osvětlenou kormidelnou mezi dvěma můstky. Tucker si představil, jak kapitán s posádkou provádějí plavidlo stále se horšícím počasím. Na zádi se zvedala třípatrová, méně osvětlená konstrukce a mezi ní a můstkem se táhla plochá paluba s jeřáby a řadou pěti obřích vyvýšených poklopů do nákladového prostoru. Tucker přesunul pohled o něco níž a přečetl si jméno lodi.

Spojil se s Harperovou. „Myslím, že ji máme. Motor Vessel Macoma. Potřebuju vědět všechno, co o ní zjistíte. Zvlášť o nákladu.“

„Čekejte.“ Za dvě minuty se ozvala znovu: „Motor Vessel Macoma. Nosnost 420 tun. Míří do Chicaga s vyhnojenou ornicí a kompostem pro zemědělské využití.“

Tucker se ohlédl. „Doktore, vyhovuje to zadání?“

„Ano,“ potvrdil Bukolov. „Takový materiál by byl dokonalým inkubačním prostředím.“

Harperová zůstávala opatrná. „Víte jistě, že je to tahle loď, Tuckere?“

„Pár kilometrů za Macomou jsme minuli opuštěný člun. Harperová, nenajdeme tady neonový poutač, který nás navede k cíli. Musíme to risknout.“

„Rozumím. Jste přímo na místě, takže rozhodnutí je na vás.“

„Za jak dlouho můžeme očekávat pomoc?“ zeptal se Tucker.

„Nejbližší tým je pořád čtyřicet minut od vás. Domlouvám se s Pobřežní hlídkou.“

„V tom případě asi půjdeme na věc. Jestli je Felice chytrá, a já vím, že je, rozmístí na té lodi výbušniny, takže čím dřív zasáhneme, tím líp.“

„Hodně štěstí vám oběma.“

Tucker přepnul kanály. „Nicku, potřebujeme se dostat na palubu té lodi. Zvládnete to?“

„Sledujte,“ řekl Nick s bezmeznou sebedůvěrou někoho velice mladého a pošetilého.

Znovu s vrtulníkem klesl do výšky deseti metrů, až se z toho jeho pasažérům zhoupl žaludek, a doletěl těsně za Macomu. Výhled vyplňovala velká nákladní loď. Nick se pomalu přiblížil – musel si počínat opatrně, protože se do nich opíral silný vítr. Předek vrtulníku se ocitl pouhý metr od zadního zábradlí plavidla.

Nick jim do vysílačky popsal svůj další plán. „Zvednu se nad střechu té záďové konstrukce. Budete muset seskočit.“

Tucker si prohlédl vysokou stavbu na zádi. Konstrukce dosahovala výšky tří pater a do chumelenice z ní zářila světla.

„Tak do toho,“ přikývl.

„Vydržte.“

Nick pohnul pákou a vrtulník se vznesl vzhůru. Trochu se sice zmítali a kolébali ve větru, ale blížili se ke střeše.

Panebože…

Bukolov jeho pocity vyjádřil nahlas. „Panebože…“

Ližiny vrtulníku se otřely o vrchní zábradlí a zaskřípěla ocel o ocel – to se ližiny dotkly střechy. Boční vítr je srážel ke straně čím dál víc.

Prásk… prásk…

Tucker si v první chvíli myslel, že se na vrtulníku něco rozbilo.

Nick ho vyvedl z omylu. „Zvedám se! Je tam někdo se zbraní a střílí po nás.“

Vrtulník rychle vystoupal výš.

Tucker si rozepnul bezpečnostní pás a vyhlédl přes plexisklo kokpitu. Na střeše pod nimi stál muž v zimní kombinéze. Právě si hodil pušku na záda a o rameno si opřel jinou zbraň, větší a delší.

Granátomet.

„Doleva a dolů!“ vykřikl Tucker.

Nick poslechl a vrtulník se naklonil ke straně.

Bylo však příliš pozdě.

Pod nimi se zablesklo, objevila se kouřová stopa…

… a granát s raketovým pohonem zasáhl zadní vrtuli jejich stroje. Vrtulník se divoce roztočil.

Tuckera náraz hodil doleva na druhé sedadlo v kokpitu.

Nick vedle něj zápasil s řízením. „Zasáhli nás, zasáhli nás!“ křičel. „Kristepane!“

Tucker ukázal na hlavní palubu nákladní lodi. „Vypněte motory! Naveďte nás na nouzové přistání! Stejně se zřítíme. Udělejte to!“

„Dobře…!“

„Doktore, držte Kaina!“

„Držím ho.“

Nick vyrovnal nos vrtulníku do vodorovné polohy, sejmul ruku z plynu a přepnul spínač. „Motory jsou vypnuté! Připravte se!“

Hukot motoru utichl. Stroj se naklonil ke straně a okamžitě začal padat. Vtom se před oknem objevil vysoký nakládací jeřáb. Nick trhl pákou ke straně a vrtulník se otočil. Zadní část narazila do věže jeřábu, takže se roztočili ještě víc a s omračujícím zaduněním dopadli na palubu. Ještě jednou se odrazili od ližin a zastavili se až bokem o záďovou konstrukci. Vrtule, které se dosud točily, se zakusovaly do oceli, odlamovaly kusy kovu a vrhaly je po palubě jako šrapnely – přitom přetínaly kabely a přesekávaly zábradlí.

Pak všechno ztichlo, až na cvakání chladnoucího motoru.

44. KAPITOLA

28. března 19.49

Michiganské jezero

„Je někdo zraněný?“ zavolal Tucker, když přišel po divokém pádu k sobě.

„Teče mi krev,“ zamumlal Nick omámeně. „Z hlavy. Není to vážné.“

„Doktore?“

„My s Kainem jsme v pořádku… aspoň myslím.“

Tucker se zvedl a odlezl do zadní kabiny, aby zkontroloval Kaina. Ovčák vyskočil a přivítal ho vrtícím ocasem.

Bukolov zděšeně vydechl. „Dobrý bože, chlape, tolik krve… vaše ucho…“

Tucker si opatrně ohmatal zranění. Horní část levého ucha mu zplihle visela dolů.

„Vezměte tu lékárničku, kterou máte za sebou…“

Z kokpitu vykřikl Nick: „Další ozbrojenec!“

„Kde?“

„Na levoboku! Blíží se po palubě podél zábradlí!“

To znamená, že já musím na pravobok…

Tucker přelezl Bukolovovy nohy a zatlačil do postranních dveří. Byly vzpříčené. Tucker do nich musel několikrát vrazit ramenem, než povolily. Vysoukal se ven a zhroutil se na střechu nákladového prostoru. Vleže se odkulil od blížícího se protivníka a na pravém okraji zvýšeného nákladového prostoru přistál o metr níž na hlavní palubě.

Dopadl na záda, rozepnul si bundu a vytáhl samopal.

Od nákladového prostoru se odrazilo několik kulek – muž po něm zahájil palbu z protější strany.

Tucker zavolal na Kaina. „ZAÚTOČ NA STŘELCE!“

Slyšel, jak ovčák přistál na střeše a vyrazil k ozbrojenci. Sám počkal dvě vteřiny a potom se vynořil z úkrytu. Jak očekával, střelec se otočil k psovi. Tucker vypálil dvě rány – jednou zasáhl muže do hrudi, druhou do obličeje.

Jeden je vyřízený…

„KE MNĚ!“ zavolal na Kaina.

Ovčák smykem zastavil, otočil se a vyběhl k němu. V dalším okamžiku seskočil vedle Tuckera na palubu.

Teď musíme vyřídit toho chlapa, který nás sestřelil z oblohy. Útočník s granátometem byl na střeše záďové konstrukce. Ale kde je teď…?

Od žebříku za Tuckerem se ozvalo dusání bot. Tucker se otočil. Protivník držel pozvednutou zbraň, ale mířil s ní na vrtulník. Při horečném sbíhání po žebříku zřejmě propásl krátkou přestřelku a teď nepostřehl, že Tucker leží v úkrytu za vyvýšeným poklopem do nákladového prostoru jen pár metrů od něj.

To byl malý zázrak a Tucker ho nehodlal promarnit.

Vypálil muži do hrudi krátkou dávku tří kulek. Ozbrojenec rozhodil ruce a padl na záda.

O dva míň…

Zbývala Felice a kolik dalších? Policejní hlášení hovořilo o třech mužích, kteří ji doprovázeli na člunu, ale nebylo jich víc? Neměla připravené komplice na palubě mezi posádkou, aby usnadnili ovládnutí plavidla? Nejnaléhavější otázka nicméně zněla: Kde je?

Na pět vteřin vyhlédl z úkrytu, aby si udělal obrázek o terénu. Vrtulník se zřítil k záďové nástavbě a na střechu zadního nákladového prostoru. Tucker se podíval přes volnou palubu k hlavnímu můstku s kormidelnou.

Zaprvé bylo třeba dostat se tam a pokusit se převzít kontrolu nad lodí.

Mělo to jediný háček.

Mezi ním a můstkem se táhla dvousetmetrová paluba, na které se kromě čtyř dalších vyvýšených poklopů a několika jeřábů ve střední části plavidla nedalo nikde ukrýt.

Což znamenalo, že měli dva problémy.

Někde na palubě je zkušená odstřelovačka.

Tucker zavolal k vrtulníku: „Nicku! Doktore!“

„Ano?“ odpověděli oba takřka jednohlasně z nitra stroje.

„Myslíte, že se dokážete přesunout ke mně?“

„Máme snad na výběr?“ zeptal se Bukolov.

Šlo víceméně o řečnickou otázku. Oba muži rychle opustili havarovaný vrtulník – Nick podpíral Bukolova, kterého brzdil batoh na ramenou. Přikrčeně přeběhli k okraji střechy, Nick pomohl Bukolovovi dolů a sám seskočil za ním.

Oba se zhroutili vedle Tuckera.

Nick s sebou přinesl lékárničku a podal ji Tuckerovi. „Asi by se vám hodila.“

Tucker rychle vytáhl tlakový obvaz s křidélky, přitiskl si s ním ucho zpátky k hlavě, pásky si omotal kolem čela a zavázal je.

„Slyšel jsem dobře, že by tahle loď mohla vyletět do vzduchu?“ zeptal se ho Nick.

„Je to jenom taková možnost. Dobrou zprávou je, že se to ještě nestalo. Špatnou, že se na palubě pohybuje zkušená odstřelovačka, a jestli se nepletu, právě si hledá vhodné místo, aby…“

Od nákladového prostoru za Tuckerovou hlavou se odrazila kulka.

Všichni se přikrčili.

A je to tady…

Tucker se překulil čelem k ostatním – dával si pozor, aby přitom nezvedal hlavu. „Nicku, vy zůstaňte s doktorem tady.“

„Počkat! Cítíte to?“ zeptal se Bukolov.

Tucker si najednou uvědomil, že se paluba chvěje. Okamžitě věděl, co to znamená.

„Zvyšují se otáčky motoru,“ řekl. „A otáčíme se.“

Poslední dva dny Tucker studoval mapu michiganského Horního poloostrova. V duchu si představil jejich současnou pozici a to, jak se plavidlo otáčí doleva. Pochopil, proč se obracejí.

Vytáhl satelitní telefon a zavolal Harperové. „Je tady!“ oznámil jí Tucker, jakmile se Harperová ozvala. „Na Macomě. A ví, že o ní víme i že s lodí nikdy nedopluje do Chicaga. Proto spustila záložní plán a míří přímo k pobřeží, aby s lodí najela na mělčinu.“

Tím se taky vysvětlovalo, proč zatím nezaútočila na Tuckera. Určitě se se zbývajícími členy týmu věnovala řízení a patrně se taky opevňovala na můstku, aby jim nikdo nepřekazil plány.

„Jestli se Felice pokouší ztroskotat,“ řekla Harperová, „mohla by to být dobrá zpráva.“

„Dobrá? Jak to?“

„To znamená, že neměla čas rozmístit nálože… nebo ani žádné nemá. V každém případě k vám stahuji všechny týmy. Státní policie a Pobřežní hlídka nedorazí o moc později. Stejně se k vám ale nikdo nedostane dřív než za dvacet minut.“

„Tolik času nemáme, Harperová.“

„Snažte se ji zdržet. Kavalérie je na cestě.“

Tucker ukončil spojení.

„Za jak dlouho narazíme do břehu?“ zeptal se Bukolov, skrčený před zimou a sněhem – slyšel, o čem si Tucker s Harperovou povídají.

„Za dvacet, nanejvýš za pětadvacet minut.“

Tucker je potřeboval přesunout na nějaké bezpečnější místo. O kousek dál byl ve vyvýšeném poklopu chráněný výklenek, vysoký sice jen šedesát centimetrů, ale i tak představoval další ochranu před větrem i před výhledem z kormidelny, kde jistě číhala Felice.

„Pojďte za mnou, ale držte se při zemi,“ řekl Tucker a odplížil se do tohoto o něco lepšího úkrytu.

Nick ho chytil za loket. „Narodil jsem se v Michiganu a vyrůstal jsem tady. Jestli loď míří ke břehu, v těchhle místech se dostane do zálivu Grand Traverse Bay a dál směrem k Old Mission Pointu. Tamnější útesy rozpárají trup jako nic.“

„Proto si zřejmě vybrala tenhle kurz,“ poznamenal Bukolov.

Tucker ponuře přikývl. „Doktore, zůstaňte tady s Kainem, připravte si rozprašovač a nenechejte se zastřelit. Felice je zabarikádovaná v kormidelně na přídi a bůhví, kolik tady má svých lidí. Hodlá si pohlídat, že se loď neodchýlí od kurzu k těm útesům. Musím se k ní pokusit dostat, než ztroskotáme.“

Kromě toho musel Tucker předpokládat, že přinejmenším jeden nákladový prostor už je kontaminovaný. Ve Fort Detricku vycvičil Kaina k vyhledávání speciálního sirného zápachu univerzálního předka. Než ale mohli začít s pátráním, musel vyčistit cestu.

Vysunul hlavu o dva centimetry nad poklop nákladového prostoru, namířil hledáček samopalu na kormidelnu a znovu se spustil dolů. Kormidelna měla směrem k zádi tři okna. Všechna vypadala netknutě, takže Felice patrně střílela z pravého nebo levého navigačního můstku vedle kormidelny, které připomínaly oči kladivouna.

Toho by možná mohl využít.

„Co máte v úmyslu?“ zeptal se Bukolov.

„Rychle běžet a doufat, že se netrefí.“

„To není žádný plán. Proč nevlezete do podpalubí a nezůstanete mimo dohled?“

Tucker zavrtěl hlavou. „Tam bych se snadno ztratil nebo vlezl do nějaké slepé uličky a navíc nevím, kolik má Felice mužů.“

Jeho jedinou výhodu představoval okamžik překvapení – Felice nebude čekat frontální útok. Velkou otázkou bylo, jak dlouho tohle překvapení vydrží.

Zhluboka se nadechl a promluvil k ostatním. „Všichni zůstaňte tady. Až bude čistý vzduch, dám vám znamení.“ Pohladil Kaina po krku. „Ty tu taky zůstaň, kamaráde.“

Kain naklonil hlavu ke straně – vypadalo to, že chce něco podstatného namítnout.

Tucker podtrhl svá slova příkazem. Ukázal na Nicka a Bukolova. „ZŮSTAŇ A CHRAŇ.“

Podíval se přes otevřený prostor paluby.

Ale kdo ochrání mě?

20.04

Tucker se několikrát zhluboka nadechl: jednak aby se uklidnil a taky aby si připomněl, že je živý a že by tak i měl zůstat.

Nebylo nač dál čekat, a tak pokrčil nohy a vyrazil jako sprinter. Start mu znesnadňoval sníh a vítr, tma a počasí mu na druhou stranu poskytovaly aspoň částečnou ochranu a Tucker ji rád využil. Celou dobu sledoval kormidelnu, jestli v ní nezahlédne nějaký pohyb.

Vyběhl zpoza nejzadnějšího poklopu, zamířil o pár kroků doleva a řítil se přes palubu, aby se ukryl pod dalším vyvýšeným poklopem. Byl od něj necelých sedm metrů, když zaznamenal pohyb na pravém navigačním můstku. Vrhl se po hlavě kupředu a doklouzal do úkrytu.

Do rohu nad jeho hlavou se zaryla kulka.

To nebylo dobré.

Odplížil se doprava a vyhlédl přesně ve chvíli, kdy ocelovou střechu nad ním zasáhla další kulka. Tucker se zase rychle schoval.

Tady zůstat nemůžu…

Jakmile odstřelovač zaměří cíl, hra víceméně končí.

Přelezl zpátky doleva, co možná nejdál z výhledu z pravého navigačního můstku. U opačného rohu se vymrštil a znovu s předkloněnou hlavou vyběhl.

Uviděl pohyb… tentokrát na levém navigačním můstku.

Felice předvídala jeho manévr a přesunula se přes kormidelnu na protější můstek, ale neměla čas zaujmout střeleckou pozici.

Tucker pozvedl samopal a za běhu vypálil tři rány. Kulky se s jiskřením odrazily od žebříku kousek vedle postavy ležící na navigačním můstku. Odstřelovač, oblečený do šedé kombinézy, se před Tuckerovou krátkou dávkou odkulil stranou. Tucker zahlédl plavé vlasy a šátek, který měl ozbrojenec přes obličej.

Rozhodně je to Felice.

Pokračoval v běhu a každých pár kroků vypálil proti můstku novou dávku.

Další pohyb.

Opět na pravoboku.

Felice proběhla kormidelnou zpátky.

Tucker zatočil doprava a skočil ke stěně třetího vyvýšeného poklopu.

Zbývalo překonat ještě dva dočasné úkryty.

Vysunul zpoza rohu samopal a vypálil dávku k pravému navigačnímu můstku, ale vtom ho něco plesklo přes ruku a zbraň odletěla po palubě. Podíval se na svou ruku. Felicina kulka mu ustřelila kus masa o velikosti deseticentu pod malíčkem. Tucker vteřinu ohromeně zíral na svůj prst. Z rány se vyřinula krev a v hlavě se mu vzedmuly vlny doběla rozžhavené bolesti, ze které se mu málem zvedl žaludek.

Ty svině!

Zajíkavě se nadechl, stiskl zuby a přimáčkl si zranění k hrudníku, dokud tepající bolest trochu nepolevila. Rozhlédl se. Samopal ležel kousek od něj, v blízkosti zábradlí.

Jako kdyby mu Felice četla myšlenky, vpálila další kulku do pažby zbraně. Samopal se roztočil, odklouzal dál a zřítil se do vody.

Felice na něj zavolala hlasem, který tlumil šátek: „Tohle je tvůj konec, Tuckere.“

45. KAPITOLA

28. března 20.08

Michiganské jezero

Tucker se snažil určit směr, ze kterého k němu dolehl její hlas, ale ten se odrážel ozvěnou po celé palubě – zdálo se, že přichází současně ze všech směrů. Nevěděl, kde Felice je. Obráceně to však bohužel neplatilo. Felice mířila přímo na jeho úkryt. I nepatrné vystrčení hlavy by mělo smrtelné následky.

Tucker měl pořád v pouzdru za opaskem browning, ale malorážní pistole byla na tuhle vzdálenost a za takového počasí zbytečná jako foukačka na střílení hrachu.

S bušícím srdcem se snažil odhadnout Felicinu přibližnou polohu. Pravděpodobně zůstala na pravém navigačním můstku, odkud ho střelila do ruky a připravila ho o samopal. Myslela si, že je bezbranný a v koncích, takže neměla důvod se přesouvat. Nevzdala by se své výhody.

Na druhou stranu byla podle všeho přemrštěně sebevědomá a zbytečně užvaněná. První pravidlo v odstřelovačské příručce zní: Nemůžete současně křičet a střílet.

Tucker na ni zavolal: „Pobřežní hlídka zná váš kurz, Felice! Už jsou na cestě!“

„To je fuk! Loď ztroskotá dřív, než…“

Tucker vyskočil na poklop nákladového prostoru a sprintem vyrazil přímo proti ní a pravému navigačnímu můstku. Jak doufal, Felice při odpovědi zvedla hlavu zahalenou šátkem od pažby zbraně a přerušila veledůležitý lícní kontakt, na který se odstřelovači spoléhají. Rychle sklonila hlavu zpátky.

Tucker uhnul doprava, když se mu u nohou od kovového poklopu odrazila kulka –, dvěma skoky se dostal ke kraji poklopu, vrhl se z něj na palubu a v kotrmelcích se dokutálel k dalšímu úkrytu.

„Chytré!“ zavolala Felice. „Jen do toho… zkus to znovu!“

Ne, díky.

Potřeboval se dostat ještě přes jeden poklop a pak už se bude moct schovat pod kormidelnou. Nenabízely se mu však žádné dobré možnosti a jen jedna špatná, téměř nemyslitelná.

Ne nemyslitelná, jen taková, která mu trhala srdce.

Nemohl nicméně dopustit, aby se univerzální předek rozšířil do světa.

Levou rukou vytrhl browning, křečovitě zavřel oči a vykřikl, aby ho bylo slyšet přes skučení větru.

„KAINE! ZAÚTOČ NA CÍL! KLIČKUJ!“

Hlasitý povel se vpaluje Kainovi přímo do srdce. Zatím jen poslouchal výstřely – ví, že jeho společník je v nebezpečí. Měl co dělat, aby neporušil poslední pokyn: ZŮSTAŇ. Za kraj vesty ho dokonce chytila ruka páchnoucí strachem – ten člověk vycítil Kainovo nutkání.

Konečně se ale ozval pokyn, na který Kain čekal. Vytrhuje se ze sevření těch prstů a vybíhá z úkrytu. Bičuje ho ledový, slaný vítr a Kain před ním sklání hlavu. Zabírá silnými zadními tlapami a sprintuje kupředu.

Nezapomíná ani na poslední povel.

… KLIČKUJ.

Za běhu neustále kličkuje a uskakuje, mění směr, naznačuje výpady jedním směrem a pak se pouští druhým. Ale nezpomaluje.

Řítí se tam, odkud jeho uši zachytily ty výstřely.

Nic ho nezastaví.

Tucker slyšel, jak Kain běží po palubě. V duchu byl u svého přítele, kterého vyslal do smrtelného nebezpečí a který nyní sloužil jako živá návnada. Tucker svého pokynu litoval, už když ho vydával – ale neodvolal ho.

Bylo příliš pozdě. Kain už se ocitl v palebné linii. Znal cíl a věděl, že musí kličkovat, ale bude to stačit? Byly Kainovy reflexy rychlejší než Feliciny?

Bože, ať ho mine… dej, ať ho mine.

Z pravého navigačního můstku práskl jediný výstřel. Kain opravdu přilákal pozornost a palbu Tuckerovy protivnice.

Hodný kluk.

Tucker se vynořil z úkrytu, namířil pistoli na můstek a vyběhl k němu. U zábradlí se krčila Felice s puškou přiloženou k rameni.

Tucker zavolal na Kaina: „KRYJ SE!“

Kain okamžitě reaguje na nový povel a zatáčí přes levou přední tlapu. Klouže po mokré, zledovatělé palubě po drápech, mírně upravuje směr a naráží do dalšího vyvýšeného poklopu.

Zůstává přikrčený.

Nedbá na žhavou bolest.

Ta však stále sílí.

Felice se otočila k Tuckerovi a namířila na něj odstřelovací pušku. Na zlomek vteřiny se ve vánici zaleskla čočka hledáčku.

Tucker vypálil jejím směrem tři rány, i když ani nedoufal, že ji zasáhne. Kulky se odrazily od schůdků a zábradlí kolem Felice. Ta se ani nepohnula a přiložila oko k hledáčku.

„ZAÚTOČ NA CÍL!“ zaječel Tucker.

Kain odsouvá bolest hluboko do svého nitra a vyráží z úkrytu. Běží nejkratší trasou a zrychluje s každým odrazem zadních nohou i s každým doskokem na nohy přední.

Krčí se před větrem a sněhem a soustředí se na schody z děrované oceli. Nad nimi se schovává nebezpečný cíl.

Přesto se řítí stále vpřed.

Jeho společník vydává nový pokyn, ale Kain tohle slovo nezná, a tak ho pouští z hlavy, kde nenechává sebemenší stopu.

To slovo pro něj nemá žádný význam, stejně jako skučení větru.

A tak pokračuje v běhu.

„ZABIJ!“ zaječel Tucker z plna hrdla.

Kain se prohnal vpravo kolem jeho úkrytu a sprintoval k pravým schůdkům – nepokoušel se o žádné úhybné manévry. Řítil se po palubě se skloněnou hlavou přímo k cíli. V tu chvíli byl jen soustavou svalů v pohybu, lovcem, který se řídí instinkty, ztělesněním divokosti přírody.

„ZABIJ!“ vykřikl Tucker znovu.

Jednalo se o prázdný, bezzubý pokyn – tohle slovo Kaina nikdy nenaučil –, ve skutečnosti však Tuckerův výkřik nebyl určen ovčákovi, ale Felici. Měl v ní vyvolat hrůzu, probudit prvotní strach přítomný v nás všech od dob, kdy se lidé za nocí choulili kolem ohňů a poslouchali vytí vlků.

Tucker pokračoval v běhu přes poklop nákladového prostoru a pálil jejím směrem. Felice se mírně narovnala, zvedla hlavu od pažby a podívala se na Kaina.

Ovčákovi zbývalo ke schodům sedm metrů a pořád zrychloval.

Felice stočila hlaveň proti Kainovi.

Tucker překonal posledních pár metrů poklopu, seskočil z něj a zamířil do úkrytu pod kormidelnou.

„KAINE! UKRYJ SE!“

Prásk! Felice stiskla spoušť ve chvíli, kdy Tucker narazil trupem do lodní konstrukce. Přesunul se do stínu pod pravým navigačním můstkem a zvedl ruku s pistolí nad sebe – snažil se přes děrované ocelové pláty zpozorovat nějaký pohyb.

Nic.

Ohlédl se za sebe.

Nikde Kaina neviděl.

Přišel jeho poslední pokyn včas?

Ať už byl Kainův osud jakýkoliv, ovčák splnil svůj úkol – Tucker díky němu překonal zbývající vzdálenost a vpadl do Feliciny pevnosti. Ztratila tak výhodu odstřelovače – stal se z ní obyčejný voják s puškou.

Což ovšem pořád znamenalo, že je nebezpečná.

Ona byla nahoře a on dole – a věděla o něm. Stačilo, aby počkala, až k ní Tucker přijde.

Tucker se s pistolí namířenou na můstek nad sebou připlížil ke dveřím, které vedly do věže hlavního můstku. Zkusil vzít za kliku – bylo zamčeno. Pokračoval podél stěny a hledal další vstup.

Když opatrně, s odjištěným browningem, zatočil za roh, vrhl se k němu tmavý obrys. Tucker o krok couvl a málem vystřelil, ale na poslední chvíli poznal svého společníka.

Kain k němu udýchaně přiskočil.

Tuckerovi se tělem rozlila nevýslovná úleva, dokud si v návěji sněhu na můstkové konstrukci nevšiml krvavých šlápot.

Kamaráde…

Klekl si a prohlédl Kaina. Zjistil, že ho do plece škrábla kulka. Rána silně krvácela – pes měl slepené chlupy od krve, která mu navíc stékala po noze. Přežije, ale bude brzy potřebovat ošetření.

Kain zavrčel.

Ne bolestí, ale jako varování.

Za Tuckerem zavrzala klika a dveře se s dunivou ranou rozletěly dokořán. Tucker se bleskurychle otočil a zvedl browning, ale to už byl Kain v pohybu. Třemi skoky minul Tuckera a vrhl se na muže ve dveřích. Zuby mu sevřel ruku se zbraní a strhl útočníka na zem. Ozvalo se prasknutí lámané kosti.

Na palubu dopadla pistole – ruský makarov.

Tucker přikročil k ležícímu muži a udeřil ho pažbou browningu do spánku. Muž ochabl – až poté mu Kain pustil ruku.

„Hodný kluk,“ zašeptal Tucker. „TEĎ ZŮSTAŇ.“

Sám se přiblížil ke dveřím a nahlédl za práh – viděl dlouhou chodbu a hned napravo za dveřmi žebřík vedoucí nahoru do kormidelny.

Pak se ozvalo klapnutí.

Podél žebříku sletěl dolů granát, odrazil se od stěny a přistál třicet centimetrů od dveří.

Sakra…

Tucker ustoupil, klopýtl o nataženou paži omráčeného protivníka a tvrdě dopadl na záda. Rychle se odkulil doprava, za otevřené dveře.

Granát s ohlušujícím zaduněním vybuchl.

Z dveřního otvoru se vyvalil kouř a sprška střepin, které zasypaly schody k navigačnímu můstku. Několik odražených zasáhlo stěnu nad Tuckerem.

On sám, stejně jako Kain, zůstali jako zázrakem nezraněni.

Tucker napínal sluch – čekal, jestli Felice nepřijde s nějakým dalším posměškem. Všude bylo ticho. Měla situaci pod kontrolou a dobře si to uvědomovala.

Kdo chce kam…

20.18

Tucker rychle zasunul pistoli do pouzdra a vrátil se k bezvědomému muži. Vyklouzl z bundy, pracně zvedl muže do sedu, navlékl na něj vlastní bundu a přetáhl mu přes hlavu kapucu.

Muž omámeně zasténal, ale neprobral se.

Tucker se narovnal, hodil si bezvládné tělo přes rameno a odnesl muže za dveře, kde ho opřel o stěnu. Překročil ho, natáhl se po zábradlí žebříku a zacloumal s ním.

Hliníkový rám uspokojivě zavrzal.

Reakce přišla okamžitě.

Bang… bang… bang…

Shora sletěl granát, odrazil se od poslední příčky a přikutálel se k němu.

Tucker přeskočil sedícího muže a vrhl se za dveře. Granát vybuchl. Vyvalil se další kouř a smršť střepin se zabodala do omráčeného nepřítele.

Když se oblak dýmu trochu rozptýlil, Tucker nahlédl zpoza dveří dovnitř a odkopl tělo dál do chodby – mrtvola se sesunula obličejem na zem u úpatí žebříku.

Tucker opět vycouval ven.

Pět vteřin… deset vteřin…

Felice byla lovkyně. Tucker věděl, že si bude chtít prohlédnout kořist.

Při prvním zašramocení kovového žebříku dal znamení Kainovi a oba vystoupali po venkovních schodech na pravý navigační můstek. Z posledního schodu se Tucker předklonil, aby se podíval otevřenými dveřmi do kormidelny. Zdálo se, že je prázdná.

Představil si, jak Felice slézá po žebříku – opustila velitelský můstek, aby se pokochala jeho tělem.

Výborně.

Tucker vytáhl pistoli a tiše se vplížil do kormidelny. Zastavil se nad žebříkem, zhluboka se nadechl a namířil pistoli dolů.

Neviděl Felici ani nikoho jiného.

Jen tělo uprostřed rozšiřující se kaluže krve.

Kain vedle něj zavrčel.

Tucker se instinktivně otočil, zvedl ruku s pistolí a vypálil přesně ve chvíli, kdy Felice vstupovala levými dveřmi do kormidelny.

Neměl čas přesně zamířit, takže jeho kulka Felici zasáhla jen do boku, kousek nad kyčelní kloub. Felice se odpotácela dozadu a padla na zem.

Tucker vyběhl ke dveřím – viděl, jak Felice zvedá pušku.

„Ne.“ Tucker chytil browning oběma rukama a přiblížil hlaveň k jejímu obličeji. „Prohrálas.“

Felice k němu vzhlédla. Přitom se jí svezl šátek z hlavy a odhalil její kdysi krásný, teď však znetvořený obličej. Část jejího nosu zmizela a nahradily ji černé stehy, stejně jako horní část koutku úst – vypadalo to, že se Felice neustále výsměšně šklebí. Levou tvář jí zakrýval silný obvaz.

Tucker si vzpomněl, jak ji viděl mizet v ledové vodě. Našli ji a zachránili, ale utrpěla vážné omrzliny.

Felice rychle zvedla pušku, aby využila Tuckerův chvilkový šok – Tucker si ale taky vzpomněl na energickou Jelenu a ubohého Utkina a tyto vzpomínky zmírnily veškerý šok i odpor. Viděl v jejím zohyzdění jen spravedlnost.

Pevnou rukou stiskl spoušť a vpálil jí jedinou kulku do čela.

46. KAPITOLA

28. března 20.22

Záliv Grand Traverse

Za Tuckerem se na venkovních schodech ozvalo dusání těžkých bot. Tucker se ohlédl – na pravý navigační můstek se blížila postava s brokovnicí. Před chvílí slyšel po žebříku slézat tohoto muže, ne Felici.

Když ozbrojenec dospěl s pozvednutou puškou na poslední schod, vyrazil proti němu se zježenými chlupy a zuřivým vrčením Kain.

Muž uskočil a sklonil hlaveň pušky k velkému psovi.

V tu chvíli Tucker vypálil – zasáhl muže do hrudi a protivník se zřítil pozadu ze schodů. Tucker za ním vyběhl s namířenou pistolí, ale muž ležel na zádech a na otevřených očích mu tály sněhové vločky.

Tucker si v duchu rychle zrekapituloval poslední události. Zastřelil tři muže a Felici – tolik lidí podle policejního hlášení ukradlo ten motorový člun.

Ale byli všichni?

Čekal ještě celou minutu, žádná další hrozba se však neobjevila.

Uspokojeně vyšel na navigační můstek a přiložil si dlaně k ústům. „Doktore! Nicku! Pojďte honem sem!“

Zatímco k němu oba muži klusali vánicí, Tucker si sejmul z ucha tlakový obvaz, klekl si a zavolal k sobě Kaina. Přiložil obvaz k jeho ráně a pevně ho převázal – líp teď svého přítele ošetřit nemohl.

Bukolov se k němu připojil v kormidelně. Očima přejel po mrtvolách. „Vyřídil jste všechny?“

„Snad ano. Je načase, abyste se pustili do práce. Vezměte si Kaina, ať vyčenichá, který nákladový prostor Felicina skupina kontaminovala.“

Z náprsní kapsy vytáhl kousek gázy navoněný sirnatým pachem Bukolovova vzorku univerzálního předka a přiložil ho ovčákovi k čenichu.

„STOPUJ A NAJDI.“

Pak se obrátil k Nickovi. „Běžte s nimi,“ pokynul mu. „Dávejte na ně pozor.“

„Provedu.“

Všichni tři vyrazili do podpalubí.

Tucker se otočil k počítačově řízenému kormidlu. Doufal, že najde způsob, jak Macomu vychýlit z kurzu ke skalnatému pobřeží.

V dálce i přes husté sněžení zahlédl světlo – to jistě byl Old Mission Point, přímo před přídí.

Tři kilometry, možná ani ne.

Podíval se na údaj o rychlosti a provedl rychlý výpočet.

K pobřeží zbývalo osm minut.

Rozhlédl se po řídicím panelu – byl tu tucet dalších ukazatelů, přepínačů, knoflíků a ciferníků, ale žádné kormidelní kolo.

Místo toho si všiml joysticku, vedle něhož diodový displej ukazoval kurz plavidla. Tucker joystick lehce naklonil doprava. Nespouštěl přitom oči z vedlejšího displeje.

„No tak, no tak…“

Čísla se neměnila. Tucker zoufale naklonil joystick do krajní polohy, ale pořád se nic nedělo. Macoma se dál valila proti břehu.

Světlo v dálce zářilo stále jasněji.

Co dělám špatně?

O krok ustoupil, aby se zamyslel, a uslyšel, jak mu něco křuplo pod botou. Sklopil oči – na zemi leželo několik rozlámaných desek s tištěnými spoji.

Felice poškodila kormidlo.

Mařila mu plány i ze záhrobí.

Ve dveřích k levému navigačnímu můstku se objevil Kain, kterého o půl minuty později následovali Bukolov s Nickem.

„Našli jsme to!“ oznámil Bukolov. „Nebo přesněji řečeno Kain. Má vynikající nos. Kontaminovali nákladový prostor číslo pět přímo pod námi. Ale je nedobytný jako bankovní trezor. Někdo zřejmě poškodil zamykání.“

Zase Felice.

Nick se podíval z okna a viditelně zbledl. „To je Old Mission Point,“ vydechl. „Přímo před námi.“

„Je hrozně blízko,“ řekl Bukolov. „Jestli ztroskotáme, než stihneme vyčistit nákladový prostor…“

Univerzální předek unikne do světa.

20.27

Poté, co jim Tucker vysvětlil, že nedokáže loď otočit ani zpomalit, se celou drahocennou minutu rozhlížel po kormidelně a svíral pěsti. Něco tu muselo být – hlavní spínač, něco na způsob záchranné brzdy jako ve vlaku…

Kde je nějaká zatracená šňůra, která se dá vytáhnout ze zástrčky?

Přeletěl očima jeden ukazatel – a zase se k němu vrátil. Tentokrát si přečetl nápis pod ním pozorněji.

PROTIPOŽÁRNÍ SYSTÉM

Otočil se k Nickovi a Bukolovovi.

„Pojďte za mnou!“

Sklouzl po žebříku dolů a oba muži ho následovali. Kain za nimi seběhl po venkovním schodišti. Tucker sebral padlému nepříteli brokovnici.

Nick se rozhlédl. „Co budeme…?“

„Musíme najít posádku,“ odpověděl Tucker.

„Proč?“

„To vysvětlím později. Kain nám pomůže.“

Tucker prohledal několik kajut, až našel jednu obydlenou. Vzal z koše na prádlo špinavé oblečení a přiložil ho Kainovi k čenichu. Ještě látku promnul, aby zvýraznil pach a upoutal Kainovu pozornost.

„STOPUJ A NAJDI,“ přikázal znovu.

Ovčák zabořil čenich do prádla a zhluboka zavětřil. Nakonec o krok ustoupil, zvedl hlavu a vyběhl dveřmi ven.

Všichni tři pospíchali za ním. Kain je odváděl hlouběji do útrob lodi, ale brzy se zastavil u dvojkřídlých dveří a hlasitě pod nimi zavětřil.

Dveře byly označeny nápisem JÍDELNA POSÁDKY.

Tucker na ně zabušil. „Je tam někdo?“

Odpovědělo mu několik hlasů s jasně slyšitelným vzrušením a ulehčením.

Tucker vzal za kliku – bylo zamčeno. „Ustupte co nejdál doprava! A otočte se zády ke dveřím!“

Počkal na potvrzení, že jeho pokyn uvnitř slyšeli, a mávl na Bukolova a Nicka, ať se i s Kainem stáhnou dál do chodby. Pak namířil brokovnici ze vzdálenosti patnácti centimetrů na pant dveří a odvrátil hlavu.

Hromová rána ho na chvíli ohlušila.

Okamžitě zopakoval totéž u druhého pantu a se zvoněním v uších dveře rozkopl.

V protějším rohu místnosti se choulilo sedm nebo osm členů posádky. Felice je sem jistě zamkla, když se Tucker blížil ve vrtulníku a ona pochopila, že pohasla naděje na nenápadné kontaminování nákladu.

Od skupinky se oddělila vysoká žena s kaštanově hnědými vlasy. „Kdo jste? Co se děje?“

„Na vysvětlování není čas,“ řekl Tucker. „Spolupracujeme s národní bezpečností. Kdo je strojník?“

Ruku zvedl šlachovitý muž v tlustém vlněném svetru a kšandách. „Já. Jsem John Harris.“

„Znáte protipožární systém v nákladových prostorech?“

Znovu si vybavil nápis u jednoho ukazatele v kormidelně. PROTIPOŽÁRNÍ SYSTÉM.

Loď musela být samozřejmě vybavena něčím takovým, zejména pokud by požár vypukl ve velkém nákladovém prostoru. Oheň představoval pro plavidla nejhoršího nepřítele.

„Jistě,“ přikývl strojník. „Funguje na základě vysokotlakých vodních rozstřikovačů.“

„Kde je?“

„O patro níž, přímo pod námi.“

„Dostanete se k té části systému, která funguje v nákladovém prostoru číslo pět?“

„Ano.“

„Výborně. Tohle je doktor Bukolov. Odveďte ho tam, vypusťte z nádrže vodu a nahraďte ji tím, co vám doktor Bukolov dá. Dokážete to?“

„Jistě, ale…“

Tucker se otočil k Bukolovovi. „Máte dost roztoku?“

„Myslím, že ano.“

„Johne, víte, co máte dělat. Pohyb.“

Jakmile odběhli, Tucker se obrátil na zbývající členy posádky. „Kdo je kapitán?“

Vysoká žena opět pokročila kupředu a představila se: „Jsem kapitánka Maynardová.“

„Kapitánko, Macoma zhruba za tři minuty najede na břeh. Řídicí panel v kormidelně je zničený. Kde je nejbezpečnější místo?“

„Na zádi. V knihovně námořních map. Jedno patro pod navigačním můstkem.“

„Okamžitě se tam přesuňte!“ přikázal Tucker.

Členové posádky vykročili kolem něj do chodby, ale holohlavý muž v kuchařské zástěře, který šel jako poslední, se najednou zapotácel a vrazil do Tuckera. U úst si přidržoval zkrvavený ručník a na čele měl hlubokou tržnou ránu. Jeho obočí, nos i rty byly celé od krve.

Tucker se ho zeptal: „Co se vám stalo?“

Muž zasténal a oddálil ručník od obličeje – tím se odhalil roztržený ret a zlomený nos.

Další Felicino dílo.

„Seženu vám zdravotní pomoc, jakmile to půjde.“ Tucker se otočil k Nickovi. „Pomozte mu do bezpečí.“

Nick přikývl a objal muže kolem ramen, aby mu pomohl v chůzi. Oba zamířili za ostatními.

Tucker sjel po žebříku o patro níž za Bukolovem a strojníkem Harrisem. Oba našel před otevřenou nástěnnou skříňkou s odklopeným panelem. Bukolovova nádržka stála opodál a do otevřeného panelu z ní vedla hadice.

„Tady jsou protipožární nádrže,“ vysvětlil Bukolov Tuckerovi. „Právě jsme přečerpali můj roztok do správné z nich.“

Tucker se podíval na hodinky.

Dvě minuty.

Zeptal se Bukolova: „Vážně to zabere?“

„V uzavřeném prostoru nepochybně ano – za předpokladu, že protipožární systém funguje tak, jak mi bylo popsáno.“

„Funguje,“ potvrdil Harris a stiskl několik tlačítek. Nakonec otočil kličkou po směru hodinových ručiček. Na panelu se červeně rozblikalo tlačítko s číslem 5. „Jsem připravený.“

„Zmáčkněte to.“

Harris palcem stiskl tlačítko. Z nádrží se ozvalo zasyčení následované bubláním.

„Už se hasí,“ řekl strojník.

„Za jak dlouho se nádrž vyprázdní?“

„Jsou tam vysokotlaké trysky. Za čtyřicet pět vteřin bude kompost uvnitř prolitý skrz naskrz.“

Tucker mu poklepal na rameno. „Dobrá práce. Teď musíme jít za ostatními.“

Vylezli po žebříku, nad kterým na ně čekal Kain, a všichni vyrazili chodbou za Harrisem.

Vtom se jim paluba zachvěla pod nohama.

Strojník zavolal přes rameno. „Kýl drhne o písčinu!“

„Běžte dál!“

Harris je odváděl k zádi kolem jedné křižovatky za druhou. U jedné náhle Tucker postřehl nějaký pohyb vpravo. Na zlomek vteřiny zahlédl postavu v bílém, jak utíká souběžnou chodbou v opačném směru.

Muž měl na zádech batoh.

Tucker se prudce zastavil, stejně jako Kain.

Batoh?

Bukolov se na ně ohlédl. „Tuckere?“

„Běžte! Rychle, rychle!“

Tou postavou v bílém byl lodní kuchař, to Tucker věděl jistě. Ale proč…?

Málem se zapotácel, když si v duchu vybavil mužovu tvář: přidejte mu prošedivělé vlasy a knír a umyjte mu obličej od krve…

Generál Charzin.

Ne, ne, ne!

Tucker si vzpomněl na generálovu lest v Africe – tam Charzin místo sebe poslal náhradníka. Tentokrát postupoval opačně: sám se přestrojil za člena posádky. A jelikož ho ostatní podle všeho přijímali jako kuchaře, Charzin tuto roli začal hrát už někdy dřív a nalodil se pod falešnou záminkou, aby usnadnil práci Felicině skupině: mohl je nepozorovaně dostat na palubu, pomoci jim kontaminovat náklad a pak je patrně taky nenápadně propašovat z lodi.

Chytré.

Jakmile se ale objevil Tucker a začalo být zřejmé, že jejich plán byl prozrazen, Felice ho musela zbít, aby ho ještě víc zamaskovala. Charzin sloužil jako poslední záložní plán. Kdyby se podařilo loď zachránit, mohl proklouznout se zbývající nádobou s univerzálním předkem a napáchat co největší škody.

To Tucker nesměl připustit.

Zatočil na křižovatce doleva a vydal se s Kainem za prchajícím mužem. U rovnoběžné chodby se zastavil a vyhlédl zpoza rohu. Po Charzinovi nebylo nikde ani stopy, ale někde vepředu bouchly ocelové dveře.

Tucker vyběhl z úkrytu, podlaha se mu však otřásla pod nohama tak silně, že ztratil rovnováhu a padl na stěnu.

Když se narovnal, zaslechl na hliníkových schodech tiché kroky.

Ukázal před sebe. „HLEDEJ ZVUK.“

Kain vyrazil po chodbě, na následující křižovatce zatočil doprava a vyběhl další chodbou, která končila schody vedoucími nahoru k hlavní palubě.

Tři metry za schodištěm bouchly otevřené dveře o stěnu.

Tucker se vyřítil kupředu a poslední metry doklouzal s pozvednutou puškou po kolenou. Když narazil kolenem do prvního schodu, vystřelil – přesně v okamžiku, kdy Charzin vybíhal dveřním otvorem ven.

Dveře se zabouchly.

Tucker při běhu do schodů sledoval, jak se začíná otáčet zamykací kolo dveří. Dospěl k nim, než byly pořádně zajištěné, opřel se do nich ramenem a vší silou zabral. Dveře po chvíli povolily a Tucker vypadl ven.

Kain ho následoval.

Tucker se zvedl na nohy a rozhlédl se. Generál Charzin utíkal vlevo od něj po palubě k přídi.

„Charzine!“ vykřikl Tucker.

Generál se ani neohlédl.

Tucker vyrazil za ním, ale najednou se mu paluba zhoupla pod nohama a on padl tvrdě na záda. Paluba sebou znovu škubla, tentokrát za doprovodu skřípotu ocele po ostrých útesech.

Tucker i Kain proplachtili vzduchem.

47. KAPITOLA

28. března 20.30

Old Mission Point

Čtyři sta tun železa a oceli, které tvořily Macomu, narazilo do studených písků Old Mission Pointu. Příď vyrývala stromy, kameny a keře, které jí stály v cestě. Přes zábradlí se sypala hlína až k příďové konstrukci. Třicet metrů od břehu příď vychýlil velký balvan a loď se naklonila k pravoboku. Trup vyjel celou přední třetinou na ostré kameny podél pobřeží, než konečně znehybněl.

Tucker nic z toho nevěděl.

Svět prostoupil titánský řev oceli a skal, ale Tucker si pamatoval jen tolik, že chytil Kaina za obojek, přitiskl si ho k tělu a společně se kutáleli po palubě Macomy. Odráželi se od vyvýšených poklopů a jeřábů jako kulička v hracím automatu a létali po palubě sem a tam, až nakonec narazili do konstrukce kormidelny. Klouzali přes nakloněnou palubu a zastavili se u zábradlí na pravoboku.

Dobrotivý bože…

Tuckerovi třeštila hlava, ale přiměl se otevřít oči. Viděl jen studnici plnou černoty. Několikrát zamrkal a pokusil se zaostřit.

Díval se do bahna.

Omámeně zíral přes zábradlí, za které se zachytili, když se loď naklonila na bok. Dva metry pod nimi se zvedal vrchol obří hromady černého bahna.

Tucker cítil pronikavý zápach mrvy a zemitý pach rozkladu.

Kompost.

Kain mu olízl bradu – pořád zpola ležel na Tuckerově těle. V pádu jim bránily jen příčky zábradlí.

„Držím tě, kamaráde,“ řekl Tucker. „Okamžik.“

Trup u nákladového prostoru číslo pět, který Felicin tým kontaminoval univerzálním předkem, vypadal, jako kdyby se na něm vyřádil nějaký obr s nůžkami na plech. Z rozpáraného boku se řinul břečkovitý kompost, vytvářel pod Tuckerem horu a šířil se jako temná láva po půdě mysu.

Padesát metrů od nich trčela z bahna dřevěná cedule:

PARK U MAJÁKU – OLD MISSION POINT

A o pár metrů dál se po kolena v bahně brodila postava s batohem na zádech k okraji kompostové hromady.

Charzin.

Tucker vyprostil levou ruku ze zábradlí, sáhl po Kainovi a přitiskl si ho blíž k tělu.

Museli najít způsob, jak se dostat dolů – nahoru to nešlo.

Tuckera napadala jediná možnost, značně nevábná.

Podíval se na strmý svah mokrého kompostu.

„Drž se, kamaráde, o kousek spadneme.“

Přesunul se k okraji zábradlí a překulil se přes něj. Kaina pořád pevně tiskl k sobě. Dopadli poměrně tvrdě – zvlášť na to, že se zřítili do bláta –, ale v další chvíli už se kutáleli z mazlavého svahu. Nos mu vyplnil odporný puch. Brzy je od hlavy k patě pokrývala silná vrstva kompostu.

Za pár okamžiků doklouzali z nevábné hromady na sníh a písek. Tucker se rozechvěle zvedl na nohy. Levé rameno ho bolelo jako čert. Kain několik kroků kulhal a levou zadní nohu držel zvednutou pod tělem, ale jakmile si protáhl svaly, položil ji na zem a opatrně na ni došlápl.

Možná si něco natáhl, ale rozhodně nemá nic zlomeného.

Kde byl generál Charzin? Tucker ho nikde neviděl.

Kain se na něj podíval, připravený vyrazit, ale Tucker mu vydal jasný povel: „ZŮSTAŇ.“

Už jsi toho udělal dost, kamaráde.

Vytáhl z pouzdra pistoli a vydal se za generálem; držel se přitom ve stínu nakloněného trupu Macomy. Tady na závětrné straně, mimo dosah vánice a hvízdání větru, slyšel praskot a kovové sténání umírající lodě, která se nad nimi tyčila jako budova, jež nějakým kouzlem zamrzla uprostřed demolice.

Ze zábradlí před nimi viselo lano – tudy Charzin opustil plavidlo. Konec provazu se houpal víc než tři metry nad zemí. Generál z něj musel seskočit.

Pokračoval přes nahrnutou brázdu písku a kamenů u lodní přídě. Špička plavidla nad ním visela na pozadí zamračeného nebe jako obrovská temná sekera, která může každou chvíli dopadnout.

Tucker vystoupal na hřeben brázdy a opatrně vyhlédl na druhou stranu.

Padesát metrů před ním se vánicí pohybovala generálova postava. Charzin byl k Tuckerovi otočený zády a za chůze zřetelně napadal na jednu nohu. Při opouštění lodi to zřejmě neměl o nic snazší než Tucker. Pomalu kulhal k zasněženým stromům, kolem nichž se vinuly štěrkové pěšinky s lavičkami.

Tucker co nejtišeji sestoupil z druhé strany nahrnutého valu a vykročil za generálem. Nechtěl ho vyplašit. Ať už ale Charzin slyšel Tuckerův příchod nebo ne, najednou shodil batoh z ramen, klekl si vedle houští mladých bezlistých kmínků javorů a rozepnul ho.

V zabahněném zavazadle se zaleskla nádoba z nerezové oceli. Charzin odšrouboval víčko a odhodil ho.

A sakra…

Tucker zrychlil a bezděky šlápl na suchou větvičku.

Charzin se otočil.

Jejich pohledy se střetly.

Tucker zvedl pistoli a vyběhl ke generálovi. Ten vytrhl nádobu z batohu a přitiskl si ji k hrudi jako štít.

Vyzývavě oslovil Tuckera: „Jen do toho! Zastřelte mě! Ať už zasáhnete mě nebo tu nádobu, nákaza, která je uvnitř, se vylije na vaši drahocennou půdu. A já pomstím svou dceru i vlast!“

Tucker spustil ruku s browningem a zpomalil do chůze.

Z dálky zaznělo kvílení sirén.

Oba muži stáli proti sobě a měřili se pohledy. Ani jeden nepromluvil.

Tucker zvažoval svoje možnosti. Zaprvé vůbec netušil, jestli se Bukolovovi opravdu podařilo dekontaminovat lodní náklad. Z oblečení cítil štiplavý pach kompostu. Džin už mohl být z lahve venku a právě teď se zabydloval na břehu Michiganského jezera.

V takovém případě na nádobě v Charzinových rukách vůbec nezáleželo.

Přesto Tucker čekal – k dalšímu tahu chtěl mít větší jistotu.

Pak to uslyšel: nad hladinou se k němu ozvěnou doneslo tepání několika vrtulníků.

To stačí.

Bez dalšího rozmýšlení střelil Charzina do pravého kolena. Generálovi se podlomily nohy a zhroutil se na břicho. Nádoba mu vypadla z rukou a odkutálela se. Z otevřeného hrdla se vylévala žlutá tekutina, která zůstávala za nádobou jako jedovatá stopa. Nádoba se zastavila, ale dál z ní vytékal roztok univerzálního předka proměněného ve zbraň.

Tucker vykročil – dával si pozor, aby nešlápl na žlutou linku.

Charzin se překulil na záda, s obličejem zrůzněným vztekem a bolestí.

Nad trupem Macomy se vynořil vrtulník a pilot si vyhlédl místo k přistání na sousedním otevřeném prostranství pláže. Další stroje hučely poblíž a kroužily vánicí.

„Dorazila kavalérie,“ řekl Tucker Charzinovi.

Ližiny prvního vrtulníku se dotkly kamenitého pobřeží, postranní dveře se otevřely a ven vyskočili dva muži v zimních bundách a s rozprašovači na zádech. Těmi snad rychle vyřeší krátkodobý únik smrtícího organizmu. Následovala trojice mužů s útočnými puškami.

Všech pět klusem zamířilo k Tuckerovi.

Tucker se obrátil zpátky k Charzinovi. „Vidíte ty muže?“

Generál nic neříkal, ale v očích mu plála nenávist.

„Zatknou vás a odvezou vás někam na dlouhý rozhovor. Ale já k nim oficiálně nepatřím. Takže než vás odvezou, chci vám něco oznámit.“

Charzin přimhouřil oči – bolestí probleskl náznak zvědavosti.

„Budete potřebovat nové boty.“

Střelil Charzina do levého a pravého nártu a obrátil se k němu zády. Křiku i krve si už užil dost.

Je načase jít domů.

Zamířil zpátky k místu, kde nechal Kaina.

To mu jako domov stačilo.

48. KAPITOLA

7. dubna 10.43

Spitskopská rezervace, Jihoafrická republika

Slyšel, jak do stodoly někdo vchází.

Co zase?

Tucker vyjel na podložce zpod range roveru a otřel si olej z rukou do kombinézy. Se skvrnami na obličeji ale momentálně nic udělat nemohl. Rover každopádně potřeboval novou mazací skříňku a těsnění.

Když se vynořil zpod nárazníku, uviděl nad sebou ustaraný obličej Christophera Nkoma.

„Příteli,“ začal mladík, „jsem celý nervózní z toho, že bych měl přijmout tak velký dar.“

Tucker se posadil a zvedl se na nohy.

Opodál se pohnul Kain – ležel na hromadě slámy a trpělivě čekal, až si jeho společník uvědomí, že není automechanik.

Tucker se poškrábal na obvázaném uchu. Stehy vrátily boltec na původní místo a každým dnem měly vypadnout.

Od ztroskotání Macomy uplynulo deset dní. Zdálo se, že Bukolovova směs kyselin fungovala – zatím se nikde neobjevila ani stopa po kontaminaci, byť sledování neustávalo. Havárie byla vysvětlena veřejnosti poruchou navigačního systému lodi v silné zimní bouři a policejní kordon kolem oblasti únikem nebezpečného nákladu. Díky tomu se kolem plavidla mohly snadno pohybovat skupiny s elektrickými rozprašovači a v rámci předběžné opatrnosti postříkat roztokem kyselin i bezprostřední okolí. Navíc se tím vysvětlilo i pokračující monitorování životního prostředí.

Zbytek posádky včetně Bukolova ztroskotání přežil s několika zlomeninami a tržnými ranami. Dokonce i pilota Nicka Pasternaka objevili jen s boulí o velikosti vejce za uchem – následek toho, jak ho Charzin omráčil při pokusu o útěk.

Vzhledem k tomu, že nebyla nahlášena žádná úmrtí, zájem médií rychle pohasl a obrátil se zpátky k číslům loterií a svatbám celebrit.

Život se vracel do starých kolejí.

Stejně jako Tucker.

Dva dny po ztroskotání přistál s Kainem v Kapském Městě. Oba potlučení, zranění a sešití. Potřebovali dovolenou a Tucker věděl přesně, kam za ní mají jet.

Mávl na Christophera, aby ho následoval do stínu verandy před koloniálním sídlem. Třípatrová rozlehlá budova stála v odlehlém koutu Spitskopské rezervace, daleko od turistické oblasti parku, kde Tucker s ostatními původně bydleli mezi hotelovými poslíčky a servírkami v bílých zástěrkách. Tento dům byl už deset let opuštěný, zatlučený prkny a zapomenutý všemi kromě hadů a další havěti, kteří museli být před zahájením rekonstrukčních prací vystěhováni.

Stavaři tu teď pracovali takřka nepřetržitě. Většinu z postupně renovovaného majestátu hlavní budovy zakrývaly žebříky a lešení. Nová prkna ostře kontrastovala se starými. Kolem domu už byly na akrové ploše rozvinuty a zavlažovány široké pásy trávníku. Na verandě byly vyskládány plechovky s barvou, jež čekaly, až budou moci prozářit zašlou krásu starého sídla.

O něco dál na dvacetiakrovém pozemku stály stodoly a další hospodářská stavení, která na renovaci teprve čekala.

Na štěrkové příjezdové cestě se už ale skvěla zbrusu nová cedule s písmeny vyrytými do tvrdého dřeva a vymalovanými oranžovou, bílou a černou barvou. Dohromady vytvářela nápis, jenž ztělesňoval naděje a sny bratrů Nkomových.

LUXUSNÍ VYJÍŽĎKY PO SAFARI

Tucker přešel zavlažovaný trávník a vystoupal po bíle natřených schodech verandy. Krabičky ve stropě označovaly místa, kde budou přimontovány větráky. Kain doklusal vedle něj do stínu a zamířil k misce s vodou.

„Opravdu, pane Tuckere.“ Christopher vystoupal po schodech, jako kdyby vedly na šibenici. „Tohle je moc velký dar.“

„Měl jsem prostředky a přestaňte tomu říkat dar. Jde o investici, nic víc.“

Po splnění úkolu pro Sigmu Tucker zaznamenal náhlý nárůst úspor na účtu v bance na Kajmanských ostrovech. Za navýšení z největší části neodpovídala platba ze Sigmy – byť spravedlivě štědrá –, ale od Bogdana Fedosejeva, ruského průmyslníka, jemuž Tucker ve Vladivostoku zachránil život. Zdálo se, že si Fedosejev vlastního života vysoce cení, a to se odrazilo ve výši převedeného příplatku.

Tucker si vzal tento přístup k srdci a sám se zachoval podobně velkoryse vůči bratrům Nkomovým, kteří mu pomohli přežít, tak jako on pomohl Fedosejevovi. Z rozhovorů s Christopherem během dlouhé cesty k pohoří Groot Karas znal touhu bratrů koupit si nějaké sídlo a pozemky, aby na nich začali podnikat.

Jenže jim chyběly finance – a Tucker tuto překážku odstranil.

„Zaplatíme vám, jakmile budeme moct,“ slíbil Christopher. Tucker věděl, že mladík svůj slib v žádném případě neporuší. „Ale musíme dojednat úrok.“

„Máte pravdu. To musíme. Navrhuju nula procent.“

Christopher si povzdychl – uvědomil si, že tohle nikam nevede. „Tak aspoň necháme prezidentské apartmá pořád volné pro vás a pro Kaina.“

Tucker zvedl oči k oprýskaným trámovým nosníkům se šupinkami staré barvy i k rozbitým vikýřovým oknům a pochybovačně povytáhl obočí na Christophera.

Mladík se usmál. „Člověk musí doufat, že? Jednoho dne, ano?“

„Až bude prezidentské apartmá připravené, zavolejte mi.“

„Rozhodně zavolám. Ale snad už se nechystáte odjet, příteli? Budete nám chybět.“

„Vzhledem k tomu, v jakém je ten rover stavu, vám nebudu chybět ještě dost dlouho. Jinak nevím.“

A tak mu to vyhovovalo.

Znovu se podíval na krásu starého sídla, která se opět vynořovala na světlo světa. Čerpal z toho naději. A líbilo se mu, že má místo, kde může složit hlavu mezi přáteli, kdykoliv to bude potřebovat. Když ne domov, aspoň oázu klidu a odpočinku.

Kain dopil a zvedl hlavu. Od pysků mu odkapávala voda a toužebný pohled svých tmavých očí upřel k obzoru.

Jsme oba stejní, kamaráde.

To byl jejich opravdový domov.

Společný.

Tuckerovi v kapse zavibroval telefon. Vytáhl ho a přijal hovor – uhodl, kdo volá. „Doufám, že je to jenom zdvořilostní telefonát, Harperová.“

„Odjeli jste narychlo. Jenom jsem si chtěla ověřit, že jste s Kainem v pořádku.“

„Máme se dobře.“

„To ráda slyším. Takže by vám nevadila společnost.“

Než Tucker stačil odpovědět, na prašnou příjezdovou cestu odbočil černý lincoln s odděleným místem pro řidiče a zastavil před domem. Řidič vypnul motor.

„Předpokládám, že na námitky je moc pozdě,“ řekl Tucker.

Místo odpovědi se otevřely dveře a zpoza volantu se vynořila žena v tmavomodré sukni a bílé blůze. Byla vysoká a měla dlouhé nohy, což ještě zvýraznila tím, když se zvedla na špičky, aby se protáhla. Zároveň se při tom vyrýsovaly pěkné křivky jejích lýtek. Odhrnula si z očí plavé vlasy a urovnala si je za ucho – tím se odhalil opálený obličej s vysokými lícními kostmi.

Přestože se s ní Tucker nikdy osobně nesetkal, okamžitě ji poznal.

Ruth Harperová.

Narovnal se a snažil se uvést do souladu ženu, která před ním stála, s obrázkem, jaký si o ní v duchu vytvořil.

Rozhodně nešlo o žádnou knihovnici.

Správně uhodl jedinou věc: na nose měla hranaté brýle s výraznými obroučkami. Vypadala v nich svědomitě a ještě víc sexy.

Vůbec nepřipomínala knihovnice, jež zatím Tucker viděl.

Zavolal na ni z verandy: „Tohle by se skoro dalo považovat za přepadení, Harperová.“

Pokrčila rameny, ale když vystupovala s malou krabičkou v ruce po schodech, netvářila se ani v nejmenším mrzutě. „Předem jsem zavolala. Na Jihu se dáma neobjevuje na prahu nějakého muže bez ohlášení. To se prostě nedělá.“

„Proč tu jste?“ zeptal se, ačkoliv dokázal uhodnout odpověď – cítil za tím manipulaci ze strany jejího šéfa Paintera Crowea.

„Zaprvé abych vám vyřídila Bukolovovy pozdravy a poděkování.“

„To opravdu vzkázal? Že děkuje? Doktor Bukolov?“

Zasmála se – smích od ní Tucker slyšel jen vzácně. „Je z něj nový člověk, když teď má vlastní laboratoř ve Fort Detricku. Nedávno jsem dokonce viděla, jak se usmál.“

„To je hotový zázrak. Jak pokračuje?“

„Výzkumy se teprve rozbíhají. Podobně jako u lidských kmenových buněk může trvat roky, ne-li desetiletí, než zjistí, jak správně zacházet s jedinečným genomem ve prospěch lidstva.“

„A co v neprospěch? Co se děje v Rusku?“

„Charzinovi nadřízení v GRU při neoficiální komunikaci trvají na tom, že o jeho akcích nic nevěděli. Nevíme, jestli je to pravda nebo ne, ale ruské ministerstvo obrany prý obrací GRU vzhůru nohama a zbavuje se každého, kdo byl spojený s Charzinem.“

„A samotný Charzin? Spolupracuje?“

Harperová položila krabičku na zábradlí verandy. „Nevím, jestli se vám to doneslo ještě před vaším odjezdem, ale přišel o nohu. Když jste ho postřelil, zřejmě se překulil do rozlitého roztoku. Než to někomu došlo, zbývala jediná možnost: amputace.“

„To je mi líto,“ zalhal Tucker.

„Pokud jde o spolupráci, ví, jaký osud by ho potkal, kdybychom ho někdy vrátili do Ruska, takže neochotně začíná povolovat a vysvětluje první drobnosti, které doplňují celkový obrázek. Například prozradil přístavního úředníka, který dostal zaplaceno, aby se díval jinam, až Macoma dorazí do chicagského přístavu. Už jsme ho zatkli.“

Dobře mu tak.

„A zdá se, že Charzinova paranoia konečně jednou zahrála v náš prospěch. Před odjezdem do Států podnikl ve své laboratoři u Kazaně jisté bezpečnostní opatření. Pokud osobně nezadá každých dvacet čtyři hodin speciální kód, všechny zbývající vzorky univerzálního předka budou automaticky spáleny. Nechtěl, aby se k nim dostal kdokoliv jiný.“

„Takže jsou všechny zničené?“

„Věříme, že ano. Jeho laboratoř každopádně opravdu shořela. A jestli se mýlíme, pořád jsme jediní, kdo má proti nim obranu.“

„Takže je po všem.“

„Jenom do příští krize,“ odpověděla varovně. „A když už o tom mluvíme…“

„Ne.“

„Ale nevíte…“

„Ne,“ zopakoval důrazněji, jako kdyby káral psa.

Harperová si povzdychla. „Takže je to pravda. Máte společnou investici s bratry Nkomovými? Luxusní cesty po safari?“

„Jste znepokojivě dobře informována, Harperová. Jako vždycky.“

„V tom případě jsem tuhle dlouhou cestu vážila asi už z jediného dalšího důvodu.“ Ukázala na krabičku položenou na zábradlí. „Malý symbol mého uznání.“

Tucker krabičku zvědavě otevřel. Uvnitř byl hrnek na kávu. V první chvíli se nad podivným dárkem zamračil, ale pak hrnek otočil a uviděl vrásčitý obličej buldoka s červenobíle pruhovanou kšiltovkou, na které se skvělo výrazné písmeno G.

Tucker se zazubil. Poznal maskota Georgijské univerzity a vzpomněl si, jak se pořád pokoušel zařadit její přízvuk.

„Nikdy bych vás nepovažoval za fanouška Georgijských Buldoků,“ řekl.

Harperová se sklonila a podrbala Kaina za uchem. „Vždycky jsem měla slabost pro takové pašáky.“

Z toho, jak přitom vyklenula obočí, Tucker odhadoval, že nemyslí jenom čtyřnohé.

„Pokud jde o tu druhou záležitost…,“ řekla a narovnala se. „Jste si jistý?“

„Velice jistý.“

„Definitivně?“

Tucker se nad tím zamyslel.

Kain zvedl svůj gumový míček a položil ho Tuckerovi k nohám. Přitiskl se hrudí k zemi, zvedl zadek vysoko do vzduchu a významně se ohlédl po nekonečné rozloze svěží trávy.

Tucker se usmál, vzal do ruky míček a odpověděl Harperové.

„Prozatím mám na práci lepší věci.“

AUTOROVA POZNÁMKA ČTENÁŘI:
PRAVDA, NEBO FIKCE?

Podobně jako v případě románů o Sigmě se zde na konci příběhu pokusím vyznačit onu jemnou hranici mezi skutečností a výmyslem. Dělám to i proto, abych nabídl pár zajímavostí těm, kteří se třeba chtějí dozvědět víc o vědě, dějinách či různých zeměpisných místech, jež Tucker s Kainem navštívili.

Začněme ale přímo se zářnou dvojicí hlavních hrdinů.

Armádní váleční psi a jejich psovodi

První zprávy o využití psů ve válečných konfliktech pocházejí z období kolem roku 4000 př. n. l. z Egypta. V moderních dějinách však americká armáda nasadila psy až v první světové válce. Od té doby se psi stali nedílnou součástí vojenských akcí Spojených států včetně operace na vyřízení Usámy bin Ládina, které se zúčastnil pes Cairo.

Při organizované cestě spisovatelů po Iráku a Kuvajtu pořádané USO jsem měl příležitost vidět některé bojové oddíly v akci. V Bagdádu jsem se taky sešel se spolužákem veterinářem, který sloužil v armádním Veterinárním sboru a poskytl mi mnoho informací o technice, psychologii i následcích bojových operací u takových jedinečných dvojic, jako je Tucker s Kainem.

Veškerá technologie související s vojenskými psy popisovaná v této knize je reálná, od kevlarem vyztužené taktické vesty K9 Storm až po nejmodernější komunikační vybavení. Taky jsem se snažil zachytit jedinečné psychologické pouto mezi psem a psovodem vyjádřené rčením Vodítkem se přenáší všechno, pouto, díky němuž se pes a jeho psovod naučí navzájem rozeznávat svoje emoce a rozumět si nad rámec posunků a hlasových povelů. Dozvěděl jsem se, že posttraumatický syndrom nepostihuje jen vojáky, ale i psy, a že se věnuje značné úsilí léčbě i u čtyřnohých pacientů.

Pokud jde o Kainův obdivuhodný talent, i ten je založený na skutečných příbězích. Ani Kainův slovník, jakkoliv úžasný, není fikcí: bylo prokázáno, že borderkolie jménem Chaser rozumí více než tisíci slovům včetně jejich gramatické stavby.

A nakonec: po třiceti letech veterinární práce se psy jsem věděl, že chci zobrazit tyto věrné válečné hrdiny takové, jací opravdu jsou: nejen jako čtyřnohé vojáky, ale jako skutečné psy. V knize jsou některé scény napsané z Kainova pohledu. Chtěl jsem, aby čtenář zažil, jaké to je být bojový pes – aby se na chvíli ocitl v jejich kůži. Pokusil jsem se vykreslit, jak pes vnímá svět a jak v boji fungují jeho jedinečné smysly. Doufám, že jsem vše vylíčil co nejvěrněji.

K základnímu vědeckému tématu a hrozbě, jimiž se kniha zabývá…

Univerzální předek a sinice

Poslední univerzální společný předek je vědecký koncept týkající se počátků života, příslovečného semínka, ze kterého vzešly všechny současné druhy. Existuje řada teorií o tom, jak tato dávná životní forma mohla vypadat, jestli vyrůstala ze světa DNA či RNA, jestli potřebovala extrémní horko, nebo jestli přežívala v rozumném rozmezí teplot. To vše zůstává velkou neznámou. K sinicím coby předchůdcům moderních rostlin: veškeré informace a podrobnosti o těchto všudypřítomných organizmech jsou pravdivé včetně toho, že sinice najdete ve všech prostředích na naší planetě – včetně kožichu lenochodů.

Hrozba invazních druhů

Jedná se o reálnou a trvalou všudypřítomnou hrozbu na každém místě, kde cizí organizmy vniknou do ustaveného ekosystému a způsobí v něm velké škody: od vypuštění krajt do floridských močálů Everglades, kde tito hadi působí nevýslovné problémy, přes asijského kapra v Mississippi, který likviduje populace domácích ryb a blíží se k Velkým jezerům. Objevují se varování, že by teroristé mohli využít cizích druhů jako biologické zbraně – vypuštění jediného silně invazního organizmu do životního prostředí může vyvolat obrovské ekonomické i fyzické škody, dost možná nevratné.

Nyní se přesuňme k hlavním dějepisným tématům.

Búrské války

Všechny detaily o tomto krvavém konfliktu jsou pravdivé, včetně vojenské taktiky popsané v předehře a používaných zbraní (například „kragů“). Postava generála Manieho Roosy je velice volně založena na skutečném búrském veliteli Maniem Maritzovi. A dodnes můžete po celé Jihoafrické republice narazit na malá vojenská ležení i rozvaliny búrských pevností.

Arzamas-16

Rusové doopravdy stavěli uzavřená vědecká města, takzvané naukogrady včetně Arzamasu-16, kde se navrhovaly první jaderné zbraně Sovětského svazu. A Americké zpravodajské služby mu skutečně přezdívaly Ruské Los Alamos.

A nakonec…

Místopisné údaje

Jednou z největších radostí spisovatele je možnost zaostřit na různá místa světa. Počátek zkázy nebyl v tomto ohledu výjimkou. Grant i já jsme se snažili, aby podrobnosti ze všech míst byly co nejpřesnější a nejnázornější: od života v sibiřských vesnicích po historický význam kazaňského Kremlu. Dokonce i takové detaily, jako jsou ekovýlety ponorkami po Volze, jsou pravdivé. Kromě toho jsem chtěl vykreslit věrný obrázek jižní Afriky: divokých zvířat, místních bojů v Namibii i panenské krásy pohoří Groot Karas. Při psaní knihy jsem si tato místa zamiloval a doufám, že se cestování po nich líbilo i vám.

Na úplný závěr předkládám poslední fakt: Tucker a Kain se určitě vrátí, protože jejich skutečné dobrodružství teprve začíná!