Přeložil Zdeněk Hofmann

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2014

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2013 by James Czajkowski and Rebecca Cantrell

All rights reserved.

Z anglického originálu The Blood Gospel

(Published by HarperCollinsPublishers, New York)

přeložil © 2013 Zdeněk Hofmann

Redakce textu: Jiří Pacek

Jazyková korektura: Jan Řehoř

ISBN 978-80-7461-435-4

James:

Anne Riceové

za to, že nám ukázala krásu v netvorech

a nestvůrnost v krásném

Rebecca:

mému manželu a synovi

za to, že drží netvory hezky v šachu

A v pravici toho, který sedí na trůnu, spatřil jsem knihu úplně popsanou, zapečetěnou sedmi pečetěmi.

Tu jsem uviděl mocného anděla, který vyhlásil velikým hlasem: „Kdo je hoden otevřít tu knihu a rozlomit její pečeti?“

Ale nikdo na nebi ani na zemi ani pod zemí nemohl tu knihu otevřít a podívat se do ní… „Ty jsi hoden přijmout tu knihu a rozlomit její pečeti, protože jsi byl obětován, vykoupil jsi lidi Bohu svou krví…“

ZJEVENÍ 5:1-3, 9

Jsem Lazar, z mrtvých povstaň zase,

vrať se a pověz vše, povím vám vše.

T. S. ELIOT

(přeložil Zdeněk Hron)

Poděkování

Tato kniha má kromě dvou autorů na obálce spoustu dalších otisků prstů. Nejprve mi dovolte poděkovat mé skupině kritiků: Sally Barnesové, Chrisi Croweovi, Leemu Garrettovi, Jane O’Rivové, Dennymu Graysonovi, Leonardu Littleovi, Scottu Smithovi, Penny Hillové, Judy Preyové, Daveu Murrayovi, Willu Murrayovi, Caroline Williamsové, Johnu Keeseovi, Christianu Rileyovi, Amy Rogersové a zejména Carolyn McCrayové, která pomáhala tomuto příběhu odlepit se od země tím, že kladla provokativní otázky. A pochopitelně Davidu Sylvianovi za to, že mi byl pravou rukou ve všech etapách tvorby i potom. Rovněž musím velmi ocenit Joea Konratha za jeho neutuchající úsilí vylepšit příběh ve všech směrech. A naposledy pochopitelně zvláštní dík patří čtyřem lidem umožňujícím mi kariéru: redaktorce Lysse Keuschové a její kolegyni Amandě Bergeronové a také agentům Russi Galenovi a Dannymu Barorovi. A jako vždy musím zdůraznit, že veškeré chyby ve faktech nebo detailech v této knize padají jen na má vlastní bedra.

Tady Rebecca. Ráda bych poděkovala všem, kdo mi ze všech sil pomáhali dostat tuto knihu i mě do světa, především skvělým agentkám Elizabeth Evansové, Mary Alici Kierové a Anně Cottleové; a také Lysse Keuschové v Harper. Tento román stejně jako mé ostatní v mnohém vylepšila skvělá literární skupina Kona Ink Kathryn Wadsworthové, Judith Heathové, Karen Hollingerové a Davida Deardorffa. Byla to nelehká cesta a nedokončila bych ji bez podpory svého neotřesitelného železného muže a skvělého syna, odborníka na rodinné zbraně. Děkuji také Jimovi, že mě pozval, abych hrála s ním.

PROLOG

jaro 73 n. l.
Masada, Izrael

Mrtví zpívali dál.

Tři sta stop nad Eleazarovou hlavou sbor devíti set židovských vzbouřenců vyjadřoval vzdor římské legii u svých bran. Obránci přísahali, že si raději vezmou život, než aby padli do zajetí. Tyto závěrečné modlitby zpívané nebesům na výsostech zněly ozvěnou dole v tunelech vytesaných v nitru hory Masada.

Eleazar nechal ztracence na pospas ostrému slunečnímu svitu a odtrhl pohled od stropu vápencové spojovací chodby. Přál si, aby mohl zpívat s nimi a obětovat v konečné bitvě i svůj život. Ale jeho osud se nacházel jinde.

Další průchod.

Sevřel drahocenný kvádr do náručí. Sluncem nahřátý kámen sahal od dlaně až po loket jako novorozené dítě. Přitiskl si ho k hrudi a přinutil se vstoupit do nahrubo vytesané chodby vedoucí přímo do srdce hory. Zedníci za ním chodbu uzavřeli. Nikdo živý ho už nemohl následovat.

Sedm vojáků, kteří ho doprovázeli, vykročilo s pochodněmi vpřed. Myšlenkami museli být stále se svými devíti sty bratry na sluncem rozpálené náhorní plošině. Pevnost byla již měsíce v obležení. Deset tisíc římských vojáků se rozdělilo do ohromných táborů, obklopili stolovou horu a postarali se, aby nikdo nemohl ani dovnitř, ani ven. Vzbouřenci přísahali, že až dokončí zpěvy, vezmou životy nejdřív svým rodinám a pak i sobě, ještě než Římané překonají jejich hradby. Modlili se a připravovali na zabíjení nevinných.

Stejně jako já.

Eleazara úkol tížil stejně jako kámen v náruči. Soustředil se na to, co ho čeká dole. V kryptě. Strávil v podzemním chrámu mnoho hodin modlitbami s koleny přitisknutými ke kamenným kvádrům, které k sobě přiléhaly tak dokonale, že jimi neproklouzl ani mravenec. Prohlížel si vyhlazené stěny a vysoký klenutý strop. Obdivoval pečlivou práci řemeslníků, kteří usilovali o to, aby vytvořili posvátný prostor.

Avšak ani tehdy se neodvážil pohlédnout na sarkofág v chrámu.

Taková rouhačská krypta má hostit nejposvátnější slova Boží.

Přitiskl si kámen pevněji k hrudi.

Prosím tě, Pane, sejmi ze mne toto břímě.

I poslední modlitba zůstala stejně jako tisíc před ní nevyslyšena. Oběť vzbouřenců musí být uctěna. Jejich prokletá krev musí posloužit vyššímu cíli.

Když došel ke klenutému vchodu do chrámu, nedokázal překročit práh. Ostatní se protlačili kolem něj na svá místa. Přitiskl čelo na chladnou zeď a pomodlil se o útěchu.

Žádná nepřišla.

Pohlédl dovnitř. Pochodně blikaly a vrhaly tančící stíny na kamenné kvádry klenutého stropu nad hlavami. Vznášel se u něj kouř, hledal únikovou cestu, ale nenašel ji.

Stejně jako oni.

Nakonec mu zrak padl na malou dívku, klečela a vojáci ji pevně drželi. Srdce se mu při tom smutném pohledu sevřelo, ale nesměl ustoupit od úkolu, který se od něj žádal. Doufal, že dívka alespoň zavře oči, aby se do nich nemusel dívat až do konce.

Oči vody…

Tak jeho dávno mrtvá sestra popsala ty nevinné oči, oči své dcery, malé Azubah.

Eleazar se nyní díval do neteřiných očí.

Stále ještě dětských očí – ale nehledělo na něj už dítě. Viděla, co žádné dítě vidět nemůže. A brzy už neuvidí vůbec nic.

Odpusť mi, Azubah.

Zamumlal poslední modlitbu a vstoupil do krypty osvětlené pochodněmi. Poblikávající plameny se odrážely v uštvaných pohledech sedmi vojáků, kteří na něj čekali. Mnoho dní bojovali s Římany a věděli, že bitva skončí jejich smrtí, ale ne takto. Kývl na pozdrav jim i zahalenému muži v jejich středu. Devět dospělých mužů se shromáždilo, aby obětovali dítě.

Muži se Eleazarovi uklonili, jako by byl světec. Ve skutečnosti netušili, jak je nečistý. To věděl jen on sám a ten, komu sloužil.

Každý z mužů krvácel ze zranění, některá způsobili Římané, jiná ta malá dívka, kterou drželi v zajetí.

Rudé šaty, jež ji přinutili si obléct, byly příliš velké a vypadala v nich ještě menší. Ušpiněnýma rukama svírala rozedranou panenku sešitou z kůže vyrudlé do barvy judejské pouště, jedno oko z knoflíku jí chybělo.

Před kolika lety jí panenku dal? Vzpomínal si, jak se jí tvářička rozzářila, když si k ní klekl a vložil ji do jejích rukou. Pamatoval si, jak se divil, kolik slunečního světla může pojmout její malé tělíčko, že dokáže tak jasně zářit, šířit kolem sebe čirou radost z dárku z kůže a látky.

Podíval se jí do obličeje a hledal něco z toho jasu.

Hleděla však na něj jen temnota.

Zasyčela a vycenila zuby.

„Azubah,“ zaprosil.

Oči, kdysi klidné a krásné, jako má laň, na něj hleděly se zvířecí nenávistí. Prudce se nadechla a plivla mu do tváře horkou krev.

Zavrávoral, zaskočený jemným dotekem a železitým pachem krve. Třesoucí se rukou si otřel tvář. Klekl si k dívce, kusem látky jí něžně otřel krev z brady a nasáklý klůcek odhodil.

A potom to uslyšel.

Ona také.

Eleazar a Azubah trhli hlavami. V kobce jen oni zaslechli výkřiky z povrchu hory. A jen oni věděli, že Římané pronikli do pevnosti.

Začalo zabíjení.

Zahalený muž si všiml jejich pohybu a dovtípil se, co znamená. „Už nemáme čas.“

Eleazar pohlédl na staršího muže v zaprášené hnědé kutně, jejich vůdce, který si vyžádal, aby bylo toto dítě i uprostřed takové hrůzy pokřtěno. Vousatý obličej vůdce byl zbrázděný věkem. Zavřel vážné, neproniknutelné oči. Rty se mu neslyšně pohybovaly v tiché modlitbě. Tvář vyzařovala jistotu bez stínu pochybností.

Konečně se jeho požehnané oči znovu otevřely a vyhledaly Eleazarův obličej, jako kdyby pátraly po jeho duši. Eleazar si vzpomněl na jiný pohled jiného muže před mnoha a mnoha lety.

Zahanbeně se odvrátil.

Vojáci se shlukli kolem otevřeného kamenného sarkofágu uprostřed krypty. Byl vytesaný z jediného vápencového bloku a dost velký, aby pojal tři dospělé muže.

Brzy však uvězní jen jedinou malou dívku.

V každém rohu dýmaly hraničky myrhy a kadidla. Přes jejich vůni Eleazar cítil i temnější pachy: hořké soli a palčivé koření nasbírané podle dávného esejského textu.

Vše závisí na děsivé připravenosti.

Eleazar naposledy sklonil hlavu a pomodlil se o jinou možnost.

Vezmi si mě, ne ji.

Ale rituál po nich žádá, aby každý hrál svou roli.

Dívka připravená o nevinnost.

Rytíř Kristův.

Lidský válečník.

Zahalený vůdce promluvil. Jeho chraptivý hlas nezakolísal. „Co musí být vykonáno, je Boží vůle. Ochránit její duši. A duše ostatních. Chopte se jí!“

Všichni sem však nepřišli dobrovolně.

Azubah se vytrhla svým věznitelům z rukou a rozběhla se k východu hbitě jako vyplašená srna.

Jedině Eleazar byl dost rychlý, aby ji dostihl. Popadl ji za hubené zápěstí. Vzpírala se, ale byl silnější. Obklopili ji ostatní muži. Přitiskla si panenku k hrudi a klesla na kolena. Zdála se zoufale maličká.

Vůdce pokynul nejbližšímu vojákovi. „Musí to být vykonáno.“

Voják pokročil vpřed, popadl Azubah za rameno, vytrhl jí panenku a odhodil ji stranou.

„Ne!“ vykřikla, první slovo, které jí vyšlo z drobného hrdla, zoufalý zvuk, jenž přesto zněl velice dětsky.

Opět se vytrhla a vrhla se vpřed se zuřivou silou. Skočila na vojáka, který ji držel, a sevřela ho v pase nohama. Zuby a nehty mu zaťala do tváře, až ztratil rovnováhu a tvrdě dopadl na kamennou zem.

Dva vojáci mu přispěchali na pomoc. Odtrhli od něj zdivočelou dívku a přitiskli ji k zemi.

„Odneste ji do hrobky!“ přikázal vůdce.

Muži zaváhali, zjevně se báli pohnout. Dítě se pod jejich rukama svíjelo.

Eleazar si uvědomil, že její panika se netýká věznitelů. Pohled měla stále upřený na to, co jí před chvílí vzali.

Zvedl potrhanou panenku a podržel ji před dívčiným zakrváceným obličejem. Když byla mladší, mnohokrát ji tím uklidnil. Pokusil se zahnat vzpomínky na to, jak ji vidí hrát si se sestrami s touto panenkou na jasném slunci a slyší jejich smích. Hračka se mu v ruce roztřásla.

Pohled děvčátka změkl a teď hleděla prosebně. Přestala se vzpírat. Vyprostila ruku ze sevření mužů a natáhla ji pro panenku.

Když se jí prsty dotkla, tělo jí ochablo, jako by se poddala svému osudu a pochopila, že není možné mu uniknout. Hledala jedinou útěchu, kterou měla už jako nevinné dítě, ve společnosti své panenky. Nechtěla odejít do temnoty sama. Zvedla figurku k obličeji a přitiskla její malý nosík na svůj, byl to její tajný výraz dětské útěchy.

Pokynul mužům, ať ustoupí, a zvedl nyní již klidnou dívku. Objal rukou její studené tělo a ona se k němu přitiskla tak jako vždy. Modlil se, aby měl sílu vykonat, co je správné.

Kámen ve volné ruce mu připomínal, co odpřisáhl.

Vůdce stojící stranou začal s modlitbami spojujícími oběť nahoře s tou zde dole, používal prastarých zaklínadel, posvátných slov a vhazoval špetky kadidla na malé pohřební hranice. Na temeni hory si vzbouřenci brali životy, když Římané prolomili brány.

Taková tragická krvavá daň vyrovná dluh zde dole.

Eleazar s kamenem v ruce odnesl dívku několik kroků k otevřenému sarkofágu. Už byl naplněný téměř po okraj, tekutina tiše šplouchala a pableskovala. Mělo to posloužit i jako mikve – rituální lázeň sloužící k očištění.

Ale tuto koupel netvořila posvátná voda, ale víno.

Po podlaze byly rozházené prázdné hliněné džbány.

Eleazar došel k hrobce a nahlédl do temné hlubiny. Světlo pochodně změnilo víno v krev.

Azubah mu ukryla tvář na hrudi. Potlačil nával hořkého smutku.

„Teď,“ poručil vůdce.

Naposledy přitiskl dívčino drobné tělo ke svému a ucítil, jak vzlykla. Pohlédl k temnému vchodu. Stále mohl zachránit její tělo, ale jedině když zatratí její duši a svou také. Hrůzný akt byl jediný způsob, jak ji skutečně zachránit.

Voják s nejvyšší hodností vzal dívku z Eleazarovy náruče a podržel ji nad otevřeným hrobem. Přitiskla si panenku k hrudi a do očí jí vstoupil děs, když si uvědomila, že se ji chystá ponořit do vína. Pak zmizel. Pohlédla na Eleazara. Napřáhl k ní ruku a zase ji nechal klesnout.

„Blahoslavený buď, Pane, který jsi na nebesích,“ zanotoval vůdce.

Zpěv nad jejich hlavami ustal. Naklonila hlavu, jako by si toho také všimla. Eleazar si představil krev vsakující do písku a stékající k srdci hory. Musí se to vykonat teď. Jen taková hromadná smrt umožnila, aby poslední temný skutek zapečetil kryptu.

„Eleazare,“ pronesl vůdce. „Je čas.“

Eleazar pozdvihl drahocenný kamenný kvádr, jedině jeho posvátné tajemství ho dokázalo pohnout, aby pokračoval. Váhu kamene vůbec nevnímal. To vlastní srdce ho připravovalo o dech.

„Musí to být vykonáno,“ ozval se tentokrát tiše zahalený muž.

Eleazar se neodvážil odpovědět. Přešel k dívce.

Velitel ji ponořil do vína. Zazmítala se v tmavé tekutině, zaťala prstíky do kamenných boků své rakve. Přes okraj vystříkla červená sprška a dopadla na podlahu. Prosebně na něj hleděla, když jí pokládal na hubenou hruď kamenný kvádr – a začal tlačit. Váha kamene a síla jeho třesoucích se paží vmačkávala dítě hluboko do vína.

Přestala se vzpírat, jen k sobě pevněji přitiskla panenku. Znehybněla, jako by již byla mrtvá. Rty se jí němě pohybovaly, tvořily slova, která mizela, jak se jí tvářička potápěla pod hladinu.

Co to bylo za navždy ztracená slova?

Věděl, že ho ta otázka bude pronásledovat až do konce života.

„Odpusť mi,“ zasípal. „A odpusť i jí.“

Víno mu vsáklo do rukávů tuniky a opařilo mu kůži. Držel její nehybné tělo, dokud modlitby vůdce neskončily.

Připadalo mu to jako věčnost.

Konečně ji pustil a napřímil se. Azubah zůstala potopená na dně, navždy uvězněná váhou posvátného kamene, jejího věčného prokletého strážce. Modlil se, aby tento čin očistil její duši pokáním bez konce za zkaženost v ní.

Moje malá Azubah…

Klesl na sarkofág.

„Uzavřete ho,“ poručil vůdce.

Vápencová deska zavěšená na lanech klesla na své místo. Muži utěsnili spáry na okraji víka kaší z popela a vápna, aby spojili kámen s kamenem.

Eleazar přitiskl dlaně ke stěnám jejího vězení, jako by ji tento dotek mohl utěšit. Nyní však již byla mimo veškerou útěchu.

Položil čelo na nemilosrdný kámen. Byla to jediná cesta. Ve jménu vyššího dobra. Ale tato pravda neumenšila jeho bolest. Ani její.

„Pojď,“ kývl na něj vůdce. „Bylo vykonáno, co se muselo vykonat.“

Eleazar se přerývaně nadechl zkaženého vzduchu. Vojáci se rozkašlali a zamířili k východu. Ocitl se s ní sám ve vlhké kryptě.

„Nemůžeš tu zůstat,“ zavolal od brány vůdce. „Musíš kráčet jinou cestou.“

Eleazar oslepený slzami se klopýtavě vydal za jeho hlasem.

Jakmile odejdou, krypta bude ukryta, chodbu zapečetí. Žádná živá bytost si na ni už nevzpomene. A kdo by se odvážil sem vstoupit, toho čeká zatracení.

Zjistil, že vůdce na něj upřeně hledí.

„Nelituješ své přísahy?“ zeptal se ho muž. V hlase mu zaznívala lítost, ale také nezlomná jistota.

Právě pro tuto pevnost Kristus dal jejich vůdci jméno Petr, což znamená „skála“. Byl apoštolem, na kterém se zbudují základy nové církve.

Eleazar opětoval jeho kamenný pohled. „Ne, Petře, nelituji.“

ČÁST PRVNÍ

Shlédne na zemi a ta se třese, dotkne se hor a kouří se z nich!

Žalm 104:32

KAPITOLA 1

26. října, 10.33 standardního izraelského času
Caesarea, Izrael

Doktorka Erin Grangerová přejela nejjemnějším kartáčkem po prastaré lebce. Jak se zvířený prach usazoval, studovala ji očima vědce, povšimla si drobných švů a otevřené fontanely. Zhodnotila množství ztvrdlé kůže a usoudila, že lebka patřila novorozenci, podle sklonu pánevní kosti šlo o chlapce.

Když zemřel, byl starý teprve několik dní.

Když pokračovala ve vyprošťování dítěte z prachu a kamene, sledovala druhou ženu, jak fotografuje malého chlapce ležícího na boku s koleny přitaženými k hrudi a drobnýma ručkama stále zaťatýma v pěst. Počítali rodiče údery jeho srdíčka, líbali mu neuvěřitelně jemnou pleť a sledovali, jak se srdíčko zastavilo?

Jako to kdysi dělala se svou malou sestřičkou.

Zavřela oči a strnula uprostřed pohybu s kartáčkem.

Nech toho.

Otevřela oči a přihladila si neposlušný pramen světlých vlasů, který se jí vysmekl z culíku, a pak se vrátila zpět ke kostem. Přijde na to, co se tu před tolika staletími stalo. Protože stejně jako u její sestry i smrt tohoto dítěte byla záměrná. Až na to, že se chlapeček stal obětí násilí, ne nedbalosti.

Pokračovala v práci a prohlédla si polohu končetin. Někdo si dal tu námahu, aby tělíčko správně naaranžoval, než ho pohřbil, nicméně ani takové úsilí nedokázalo zakrýt polámané a chybějící kosti, prozrazující kruté zacházení. Ani dva tisíce let nemohly vymazat spáchaný zločin.

Odložila dřevěný kartáček a pořídila další snímek. Čas zbarvil kosti do světle sépiově hnědého odstínu, stejného, jaký měla vyprahlá půda kolem, Erinino opatrné odkrývání však odhalilo, že se jedná o kosti. Nicméně potrvá ještě hodiny práce, než odhalí i jejich zbytek.

Rozbolelo ji koleno, klekla si proto na druhé. Ve dvaatřiceti letech nebyla ještě zdaleka stará, nyní se tak však cítila. Pracovala ve výkopu sotva hodinu a kolena už protestovala. Jako dítě dokázala při modlení klečet daleko déle přímo na tvrdé hliněné podlaze kostela. Tehdy zvládla klečet i půl dne bez reptání, když to její otec vyžadoval – ale po tolika letech snah zapomenout na svou minulost ji možná jen klame paměť.

Trhla sebou, vstala a protáhla se, zvedla hlavu nad úroveň po pás hlubokého výkopu. Svěží větřík od moře jí ochladil rozpálené tváře a zaplašil vzpomínky. Nalevo od ní se při jeho poryvech zavlnily volné chlopně stanů v táboře a vítr také zavíval jejich naleziště čerstvým pískem.

Několik zrnek se jí dostalo do očí a na chvíli ji oslepilo, než se jich pomrkáváním zbavila. Písek byl všudypřítomný. Každý den její vlasy měnily barvu z blonďaté na rudošedou izraelské pouště. Ponožky v teniskách Converse byly drsné jako smirkový papír, písek ji zalézal pod nehty, a dokonce i v ústech cítila jeho chuť.

A přesto když se rozhlédla po žluté plastové pásce, která ohraničovala archeologické naleziště, musela se spokojeně pousmát, šťastná, že má tenisky zabořené do dávné historie. Erinin díl vykopávek se nacházel uprostřed antického hipodromu, závodní dráhy pro koňská spřežení. Shlížel na věčné Středozemní moře. Voda indigově zářila a slunce jí vdechovalo nadpozemský kovový odstín. Okolo dráhy se táhl dlouhý pás kamenných lavic rozdělený na řady jako dva tisíce let starý odkaz dávno mrtvého krále a architekta města Caesareje, nechvalně proslulého Heroda, zrůdného vraha neviňátek.

Nad dráhou zaznělo zaržání, nešlo však o ozvěnu minulosti, ale přišlo z provizorních stájí, které stály na vzdáleném konci hipodromu. Místní skupina tu připravovala ukázkové závody. Brzy se hipodrom po rekonstrukci znovu vzkřísí k životu, i když jen na pár dní.

Nemohla se toho dočkat.

Předtím však se svými studenty musela dokončit spoustu práce.

S rukama v bok hleděla dolů na lebku zavražděného dítěte. Do večera možná zafixuje drobnou kostřičku sádrou a začne s namáhavým vyprošťováním ze země. Dychtila si nález odnést do laboratoře, kde by ho mohla analyzovat. Kosti jí tak prozradí víc, než by mohla zjistit přímo na místě nálezu.

Klekla si hned vedle miminka. Zarazilo ji něco na stehenní kosti. Měla podél celé délky neobvyklé mušlovité jamky. Když se podívala blíž, nadšení z objevu vystřídalo mrazení.

Nejsou to stopy po zubech?

„Profesorko?“ Nate Highsmith jí svým texaským přízvukem narušil klid i soustředění.

Vyskočila a narazila si loket o dřevěné lišty zpevňující stěny před neúnavným pískem.

„Promiňte.“ Její postgraduální student sklonil hlavu.

Vydala jasné instrukce, aby ji ráno nikdo nerušil, ale on to stejně udělal. Nechtěla na něj vyjet, proto raději uchopila otlučenou polní lahev a dala si velký doušek vlažné vody. Chutnala jako nerezová ocel.

„Nic se nestalo,“ ujistila ho prkenně.

Zaclonila si volnou rukou oči a zamžourala na něj. Stál na kraji výkopu, silueta s oslepujícím sluncem za zády. Měl slaměný stetson stažený do očí a na sobě odrbané džínsy a vybledlou kostkovanou košili s vyhrnutými rukávy, které odhalovaly svalnatá předloktí. Podezřívala ho, že si je vyhrnul, jen aby na ni udělal dojem. Pochopitelně marně. V posledních letech se plně soustředila jen na svou práci a jediní muži, kteří ji dokázali zaujmout, byli už několik staletí mrtví.

Významně se podívala na nevýrazný pás písku a kamení. Ležel tam opuštěně jejich průzkumný zemní radar a vypadal spíš jako zaprášená sekačka na trávu než jako poslední výkřik techniky schopný nahlédnout pod zem i do nitra skály.

„Proč nejsi tam a nemapuješ ten kvadrant?“

„Byl jsem, paní doktorko.“ Jeho přízvuk ještě zesílil jako vždy, když ho něco rozrušilo. A také měl zvednuté obočí.

Něco našel.

„Copak je?“

„Když vám to řeknu, nebudete mi věřit.“ Nate se zhoupl na špičkách, připravený vyrazit a pochlubit se jí.

Usmála se, protože měl pravdu. Ať šlo o cokoli, neuvěří mu, dokud se nepřesvědčí na vlastní oči. To byla zásada, kterou vtloukala svým studentům do hlavy: Nic není skutečné, dokud to nevykopete ze země a nedržíte v rukou.

Aby ochránila své naleziště a z úcty k dětským kostem jemně zakryla kostřičku plachtou. Když byla hotová, Nate jí podal ruku a pomohl jí z hlubokého výkopu. Jak očekávala, podržel ji o vteřinu déle, než bylo nutné.

Pokusila se nezamračit, uvolnila dlaň z jeho a oprášila si kolena džínsů. Nate o krok ustoupil a uhnul pohledem, nejspíš si uvědomil, že překročil hranici. Nevynadala mu. K čemu by to bylo dobré? Nebyla netečná k zájmu, který o ni projevovali muži, ale jen výjimečně se chovala vstřícně a nikdy ne v terénu. Zde měla na sobě prach a špínu jako jiné ženy make-up a vyhýbala se osobním kontaktům. I když byla jen průměrně vysoká, říkalo se o ní, že se nosí, jako by byla o třicet centimetrů vyšší. Při své profesi ani neměla na výběr, zejména jako mladá žena.

Doma pár vztahů prožila, ale žádný z nich nebyl ten pravý. Nakonec o ní partneři většinou prohlásili, že je příliš dominantní – což mnoho mužů odrazovalo, ale některé i podivně přitahovalo.

Jako Natea.

Nicméně byl dobrým kolegou do terénu a jako geofyzik měl velký potenciál. Mohl by ze zájmu o ni vyrůst a tím by se všechno samo a uspokojivě vyřešilo.

„Tak ukaž.“ Otočila se ke stanu s khaki plachtou, ve kterém skladovali vybavení. Když nic jiného, bude příjemné se na chvíli dostat z pálícího slunce.

„Amy narazila v notebooku na jednu informaci.“ Vydal se napříč nalezištěm. „Je to jackpot, paní profesorko. Narazili jsme přímo na kosterní jackpot.“

Potlačila úsměv nad jeho nadšením a zrychlila, aby udržela krok s jeho dlouhýma nohama. Obdivovala jeho zaujetí, ale archeologie stejně jako život nenabízí jackpoty po jediném pracovním dopoledni. Někdy ani po desítkách let.

Sklonila se pod chlopeň stanu a podržela ji Nateovi, který si sundal klobouk a protáhl se dovnitř. Ve stanu, kam nepronikal sluneční žár, bylo o několik stupňů chladněji než na nalezišti.

Hučící generátor tu zásoboval elektřinou notebook a notně opotřebovaný kovový větrák. Foukal přímo na Amy, třiadvacetiletou postgraduantku z Kolumbie. Mladá tmavovláska trávila víc času ve stanu než venku. Na stole před ní stála orosená plechovka dietní coly. Amy měla mírnou nadváhu, byla z formy a nevyužila roky pod ostrým sluncem, aby si osvojila řeholi archeologické práce v terénu, ovládala však technické vymoženosti. Teď psala jednou rukou na klávesnici a druhou zamávala na Erin.

„Profesorko Grangerová, tomu neuvěříte.“

„Tohle slyším pořád.“

Ve stanu byl i třetí student. Takže se všichni rozhodli přestat pracovat, aby si mohli prohlédnout Nateův objev. Amy se přes rameno nakláněl Heinrich. Flegmatického čtyřiadvacetiletého postgraduanta z Freie Universität v Berlíně nebylo snadné vyvést z míry. Když už přerušil svou práci, znamenalo to, že nález musí stát za to.

Amy nespouštěla hnědé oči z monitoru. „Program stále pracuje na zvětšování obrázku, ale napadlo mě, že byste se ráda podívala už teď.“

Erin odepjala od opasku šátek a otřela si z obličeje prach a pot. „Amy, než na to zapomenu, jde o tu dětskou kostru, kterou odkrývám… všimla jsem si na ní podivných stop, ráda bych, abys je vyfotila.“

Amy přikývla, Erin však měla podezření, že vůbec nevnímá, co jí právě řekla.

Nate nervózně žmoulal v ruce svůj stetson.

Co to proboha našli?

Erin k nim přešla a postavila se vedle Heinricha. Amy se na skládací kovové židli zaklonila, aby Erin měla jasný výhled na monitor.

Notebook zobrazil jednotlivé snímky půdy, kterou Nat ráno proskenoval radarem. Každý z nich ukazoval jinou vrstvu zkoumaného kvadrantu, roztříděného podle hloubky. Snímky připomínaly čtverce šedého bahna zbrázděné černými parabolickými křivkami jako vlnami na kaluži. Tyto linie představovaly pevný materiál.

Erin skočilo srdce do krku. Nevěřícně se sklonila blíž.

Těch vln na kaluži bylo příliš mnoho. Za deset let práce v terénu nikdy nic takového neviděla. Ani nikdo jiný.

To nemůže být pravda.

Přejela prstem po hladkém monitoru a nevšímala si Amyiných nesouhlasně sevřených rtů. Amy nesnášela, když jí někdo zapatlal monitor notebooku, ale Erin se musela přesvědčit, že je to skutečné – přímo se toho dotknout.

Napjatě, ale s nádechem naděje se zeptala: „Nate, jak velkou oblast jsi zachytil?“

Odpověděl bez zaváhání: „Deset metrů čtverečních.“

Střelila pohledem k jeho vážné tváři. „Jen deset metrů? Jsi si jistý?“

„Sama jste mě zaučila ve snímkování, vzpomínáte si?“ Naklonil hlavu na stranu. „A byla to tvrdá škola.“

Amy se zasmála.

Erin navázala: „A připočítal jsi k výsledkům i zesílení?“

„Ano, paní profesorko,“ ujistil ji s povzdechem. „Je to plně zesílené.“

Uvědomila si, že ho takovým zpochybňováním urazila, ale musela si být jistá. Přístrojům důvěřovala, ne však pokaždé i lidem, kteří je ovládali.

„Udělal jsem všechno.“ Nate se předklonil. „A než se mě zeptáte, signatura je totožná jako u kostry, kterou teď odkrýváte.“

Přesně stejná? To znamená, že je vrstva stará dva tisíce let. Pohlédla znovu na svůdné snímky. Pokud jsou údaje správné, a to rozhodně sama prověří, ale pokud jsou správné, každá z parabol představuje lidskou lebku.

„Zhruba jsem to propočítal,“ přerušil jí myšlenky Nate. „Je jich přes pět set. A žádná není v průměru větší než deset centimetrů.“

Deset centimetrů…

Nejen lebky – dětské lebky.

Stovky dětí.

V duchu si přeříkala příslušnou pasáž bible, Matouše 2:16. Když Herodes poznal, že ho mudrci oklamali, rozlítil se a dal povraždit všechny chlapce v Betlémě a v celém okolí ve stáří do dvou let, podle času, který vyzvěděl od mudrců.

Vraždění neviňátek. Herodes ho údajně nařídil, aby si byl jistý, a to naprosto jistý, že zabil i dítě, které ho má, jak se děsil, jednoho dne nahradit jakožto židovského krále. Avšak selhal. Dítě uniklo do Egypta a dorostlo v muže známého jako Ježíš Kristus.

Skutečně její tým právě objevil tragický důkaz o Herodově činu?

KAPITOLA 2

26. října, 13.03 SIČ
Masada, Izrael

Pot štípal Tommyho do očí. Teď by se mu hodilo obočí.

Vřelé díky, chemoterapie.

Klesl na další béžový balvan. Všechny kameny na strmé stezce vypadaly stejně a každý z nich byl příliš horký, než aby se na něm dalo sedět. Podložil si zadek větrovkou, dostal tak mezi kalhoty a spalující skálu další ochrannou vrstvu. Jako vždy byl příliš zesláblý, než aby pokračoval bez odpočinku.

Snažil se popadnout dech. Horký vzduch chutnal řídce a suše. Obsahuje vůbec dost kyslíku? Ostatní turisté vypadali, že jsou s dýcháním spokojení. Prakticky sprintovali vzhůru serpentinami, jako by on byl dědeček a oni čtrnáctileté děti. Už ani neslyšel jejich hlasy.

Kamenitá pěšina – pojmenovaná Hadí stezka – se kroutila vzhůru po strmých svazích neblaze proslulé hory Masada. Její temeno se nacházelo už jen pár metrů nad ním stíněné zříceninami dávné židovské pevnosti. Z místa, kde seděl, Tommy přelétl pohledem vyprahlou a zhnědlou krajinu Jordánského údolí pod sebou.

Otřel si pot z očí. Myslel, že když žije v Orange County, ví, co je horko. Jenže tohle bylo jako vlézt si do pece.

Hlava mu klesla na prsa. Znovu se mu chtělo spát. Zatoužil po dotyku chladných hotelových přikrývek na tváři a po dlouhém spánku v klimatizovaném pokoji. A potom, kdyby se cítil lépe, by si mohl zahrát pár videoher.

S trhnutím se probral. Teď není čas na snění. Byl však tak unavený a pustina tak tichá… Zvířata včetně hmyzu měla na rozdíl od lidí rozum a přes den se schovala. Pohltilo ho obrovské duté ticho. Bude takováhle i smrt?

„Jsi v pořádku, drahoušku?“ ozval se náhle hlas jeho matky.

Trhl sebou. Jak to, že ji neslyšel přicházet? Copak znovu usnul? Zasípal: „V pořádku.“

Kousla se do rtu. Všichni věděli, že není v pořádku. Přetáhl si manžetu přes novou kávově hnědou skvrnu melanomu, který mu znetvořil levé zápěstí.

„Můžeme tu počkat, jak dlouho budeš chtít.“ Přisedla si k němu. „Zajímalo by mě, proč ji pojmenovali Hadí stezka. Neviděla jsem jediného hada.“

Mluvila k jeho bradě. Rodiče se mu už jen zřídkakdy podívali do očí. A když to udělali, rozplakali se. Tak tomu bylo během posledních dvou let plných operací, chemoterapie a ozařování – a nyní během jeho recidivy.

Možná se mu konečně podívají do obličeje, až bude ležet v rakvi.

„Na hady je příliš horko.“ Nenáviděl, jak vyšeptale to řekl.

„Byly by z nich hadí steaky.“ Dlouze se napila z lahve s vodou. „Sluncem ugrilované a připravené k jídlu. Přesně jako my.“

Přispěchal jeho otec. „Všechno v pořádku?“

„Jen si dávám pauzu,“ zalhala matka, aby Tommyho kryla. Namočila kapesník a podala ho Tommymu. „Unavila jsem se.“

Tommy ji chtěl opravit, říct pravdu, ale byl příliš vyčerpaný. Otřel si látkou obličej.

Otec začal mluvit jako vždy, když byl nervózní. „Už jsme blízko. Jen pár metrů a uvidíme pevnost. Skutečnou pevnost Masadu. Zkus si to představit.“

Tommy poslušně zavřel oči. Představil si plavecký bazén. Plný modré a studené vody, která je cítit chlorem.

„Deset tisíc římských vojáků se utábořilo všude kolem a postavilo stany. Vojáci s meči a štíty čekají na slunci. Uzavřeli všechny únikové cesty a pokusili se vyhladovět devět set mužů a žen v pevnosti.“ Otec mluvil rychleji a se zaujetím. „Avšak vzbouřenci kladli odpor až do konce. I potom. Nikdy se nevzdali.“

Tommy si nasadil čapku pevněji na holou hlavu a zašilhal vzhůru na něj. „Nakonec se zabili sami, tati.“

„Ne,“ ohradil se zaníceně otec. „Zdejší Židé se rozhodli raději zemřít svobodní než se vzdát na milost a nemilost Římanům. Nezabili se na znamení porážky. Zvolili si sami svůj osud. Podle takové volby se pozná, co jsi za člověka.“

Tommy zvedl rozpálený kámen a hodil ho dolů na cestu. Kutálel se, až zmizel za srázem. Co by udělal jeho otec, kdyby si on opravdu zvolil vlastní osud? Kdyby se zabil, než aby dál byl otrokem rakoviny. Usoudil, že by otec o tom už nemluvil tak hrdě.

Zadíval se mu do obličeje. Lidé jim často říkali, jak jsou si podobní: stejné hustě černé vlasy, stejný nenucený úsměv. Po chemoterapii však o vlasy přišel a nikdo už je nesrovnával. Napadlo ho, jestli by vypadal jako on, kdyby mohl vyrůst a dospět.

„Jste připravení jít dál?“ Otec si nadhodil batoh na zádech.

Matka si ho nespokojeně změřila. „Můžeme ještě počkat.“

„Neřekl jsem, že musíme jít,“ namítl otec. „Jen jsem se ptal…“

„Jasně, jdeme.“ Tommy vstal, aby zabránil rodičovské hádce.

S očima upřenýma na cestu se vlekl vpřed. Jedna kožená pohorka před druhou. Brzy bude na vrcholu a rodiče se dočkají své chvíle s ním u pevnosti. Proto souhlasil s výletem, s tímto dlouhým výstupem – protože tak budou mít na co vzpomínat. I kdyby si to nechtěli přiznat, nemají na něj moc jiných vzpomínek. A chtěl, aby byly dobré.

Počítal kroky. Tak se naučil překonávat obtíže. Počítáte. Napoprvé řeknete „jedna“, pak víte, že přijde „dvě“ a hned nato „tři“. Dostal se k osmadvaceti, než se stezka vyrovnala.

Došli na vrchol. Plíce ho pochopitelně pálily jako dva hořící papírové pytlíky, ale těšilo ho, že to dokázal.

Nahoře stál dřevěný altán – i když altán byl přehnaný výraz pro čtyři otesané kmeny, na kterých ležely narovnány vedle sebe další kmínky a vrhaly děravý stín. Alespoň nemuseli stát na přímém slunci.

Za okrajem srázu se rozprostírala poušť. Svým vyprahlým a pustým způsobem byla nádherná. Kam až dohlédl, se táhly vybělené kopečky dun. Písek dorážel na skály. Tisíciletí větrné eroze požírala kámen zrnko po zrnku.

Žádní lidé, žádná zvířata. Viděli totéž i obránci, než sem přitáhli Římané?

Vražednou pustinu.

Obrátil se a prohlédl si plošinu na vrcholu, kde před dvěma tisíci lety došlo ke krveprolití. Byl to dlouhý plochý prostor asi jako pět fotbalových hřišť za sebou a možná i tři vedle sebe s půltuctem rozpadajících se kamenných budov.

Kvůli tomu jsem lezl až sem nahoru?

Matka vypadala stejně zklamaně. Odhrnula si kudrnaté hnědé vlasy z očí, obličej měla zrůžovělý buď od slunce, anebo námahou. „Vypadá to spíš jako vězení než jako pevnost.“

„Bylo to vězení,“ opáčil otec. „Smrtící vězení. Nikdo nevyvázl živý.“

„Nikdo nikdy nevyvázne živý.“ Tommy svých slov litoval, hned jak je vyslovil, zvlášť když se matka odvrátila a zajela prstem pod sluneční brýle, zjevně si setřela slzu. A přesto jeho část měla radost, že i když mu neustále lže, přesto ještě dokáže cítit opravdovou emoci.

Jejich průvodkyně k nim přispěchala a přerušila trapnou chvíli. Měla holé nohy, těsné khaki šortky, dlouhé černé vlasy a výstup ji ani nezadýchal. „Jsem ráda, že jste to dokázali!“ Dokonce měla i sexy izraelský přízvuk.

Usmál se na ni, vděčný, že může přemýšlet pro změnu i o něčem jiném. „Díky.“

„Jak jsem před chvílí všem vyprávěla, jméno Masada pochází ze slova mecuda a znamená ‚pevnost‘, jistě chápete proč.“ Dlouhou opálenou rukou obkroužila celou náhorní plošinu. „Kasematové hradby chránící pevnost jsou vlastně hned dvě zdi, jedna uvnitř druhé. Mezi nimi se nacházely hlavní obytné místnosti pro obyvatele Masady. Před námi je Západní palác, největší budova Masady.“

Tommy odtrhl oči od jejích rtů a pohlédl, kam ukazovala. Masivní stavba vůbec nevypadala jako palác. Byla to jen zřícenina. Z prastarých kamenných zdí chyběly celé dlouhé úseky a částečně je zakrývalo moderní lešení. Spíše se zdálo, jako by tu někdo napůl rozestavěl kulisy pro další díl Indiany Jonese.

Pod kovovou konstrukcí se musela ukrývat pohnutá historie, on ji však necítil. A přitom chtěl. Dějiny znamenaly hodně pro jeho otce a měly by i pro něj, avšak od propuknutí rakoviny si připadal mimo čas i mimo dějiny. Nezůstalo mu v hlavě místo pro tragédie jiných lidí, a zvláště ne těch, kteří byli již tisíce let po smrti.

„Ta vedlejší budova byla podle nás soukromé lázně,“ navázala průvodkyně a ukázala na stavbu nalevo. „Uvnitř se našly tři kostry, lebky měly oddělené od těl.“

To ho probralo. Konečně něco zajímavého.

„Byli sťatí?“ zeptal se a přišel blíž. „Spáchali sebevraždu tak, že si uřízli vlastní hlavy?“

Rty průvodkyně se roztáhly v úsměvu. „Vlastně vojáci losovali o to, kdo bude zodpovědný za zabití ostatních. Jen ten poslední musel spáchat sebevraždu.“

Tommy se zamračil na zříceniny. Takže pobili vlastní děti, když začalo jít do tuhého. Pocítil nečekaný osten závisti. Lepší zemřít rychle rukou někoho, kdo tě miluje, než pomalu a neúprosně se rozkládat na rakovinu. Zastyděl se za takové myšlenky a pohlédl na rodiče. Matka se na něj usmála zpoza turistického průvodce, kterým se ovívala, a otec si ho vyfotil.

Ne, tohle by od nich nikdy nemohl žádat.

Rezignovaně obrátil pozornost zpět k lázním. „Ty kostry… jsou pořád tady?“ popošel dopředu připravený nahlédnout skrz kovovou bránu.

Průvodkyně mu vyvinutým hrudníkem zahradila cestu. „Promiň, mladý muži. Ale dovnitř nikdo nesmí.“

Snažil se nezírat jí na prsa, ale zoufale neúspěšně.

Než stačil zareagovat, ozvala se matka. „Jak se cítíš, Tommy?“

Všimla si snad, jak průvodkyni okukuje? Zrudl. „Je mi dobře.“

„Nemáš žízeň? Nechceš trochu vody?“ Podala mu svou plastovou polní lahev.

„Ne, mami.“

„Ukaž, natřu ti obličej opalovacím krémem.“ Matka sáhla do kabelky. Normálně by takové nedůstojné zacházení přetrpěl, ale průvodkyně se na něj moc hezky usmála a náhle zatoužil nebýt opečovávaný.

„Je mi dobře, mami!“ odsekl mnohem ostřeji, než zamýšlel.

Matka se stáhla. Průvodkyně odešla.

„Promiň,“ omluvil se matce. „Nemyslel jsem to tak.“

„To nic,“ vzdychla. „Budu támhle s tvým tátou. Klidně tu chvíli zůstaň.“

Když sledoval, jak odchází, cítil se hrozně.

Naštvaný sám na sebe přešel k lázním. Zatlačil na kovovou bránu, aby viděl dovnitř – se skřípotem se pod jeho váhou otevřela. Málem propadl dovnitř. Rychle ucouvl, ale ještě předtím koutkem oka zahlédl něco v rohu.

Měkkého, povlávajícího, vypadalo to jako útržek papíru.

Přemohla ho zvědavost. Rozhlédl se. Nikdo se nedíval. Kromě toho, co mu za to mohli udělat? Co by se mu mohlo stát nejhoršího? Že by ho ta pěkná průvodkyně znovu vykázala pryč?

To by mu vůbec nevadilo.

Strčil hlavu dovnitř a podíval se, co to tam povlává.

Po mozaikové podlaze kulhala malá bílá holubička, levé křídlo tahala po dlaždicích a do prachu psala špičkami per něco jako záhadný nápis.

Chudinka…

Musí ji odtamtud vysvobodit. Jinak zemře žízní nebo ji něco sežere. Průvodkyně nejspíš bude vědět, kde je tu nejbližší ptačí útulek. Matka pracovala v podobném zařízení doma v Kalifornii jako dobrovolnice, ještě než je všechny začala stravovat jeho rakovina.

Proklouzl mezerou v bráně. Uvnitř byla místnost menší než otcův domek na nářadí, jen čtyři holé stěny a podlaha pokrytá vybledlou mozaikou z absurdně drobných dlaždiček. Zobrazovala osm prachem pokrytých červených srdíček uspořádaných do kruhu jako květina, řadu tmavě modrých a bílých kachlíků, které vypadaly jako vlny, terakotový lem a bílé trojúhelníčky, které mu připomínaly zuby. Zkusil si představit, jak řemeslníci kdysi tuto podlahu sestavovali dohromady jako velkou skládačku, ale myšlení ho příliš unavovalo.

Překročil práh a ocitl se ve stínu, vděčný, že se dostal z neúprosného slunce. Kolik lidí tu asi zemřelo? Když si tu scénu představil, ucítil, jak mu po páteři stoupá chlad. Viděl klečící lidi – byl si jistý, že klečeli. Nějaký muž ve špinavé lněné tunice stál nad nimi s pozdviženým mečem. Začal od nejmladšího, a než skončil, už ani neměl sílu opět zvednout ruce, ale dokázal to. Nakonec i on padl na kolena a čekal na rychlou smrt od přítelova meče. A pak bylo po všem. Jejich krev stékala po drobných dlaždičkách, třísnila maltu a na podlaze se rozlila do kaluží.

Tommy potřásl hlavou, aby se zbavil vidin, a rozhlédl se.

Žádné kostry.

Nejspíš je odvezli do muzea nebo možná někde pohřbili.

Pták zvedl hlavu, zastavil se v cestě po dlaždicích a pohlédl na Tommyho nejdřív jedním okem, pak druhým a odhadoval ho. Oči měl jasně zelené jako malachit. Tommy nikdy předtím neviděl ptáka se zelenýma očima.

Klekl si a zašeptal hlasem sotva silnějším než dech. „No tak, maličký. Nemusíš se ničeho bát.“

Pták na něj znovu pohlédl jedním a pak druhým okem – a poskočil k němu.

Povzbuzený k němu natáhl ruce a jemně poraněného tvora zvedl. Jak vstával s teplým tělíčkem v dlaních, země se pod ním rozkymácela. Zapotácel se, aby udržel rovnováhu. Že by závrať z dlouhého výstupu? Mezi nohama se přes mozaiku mihla úzká černá linie jako něco živého.

Had, napadlo ho jako první.

Strach mu sevřel srdce.

Černá linie se však rozšířila, šlo o něco horšího. Žádný had, ale puklina. Z jednoho jejího konce vyrazil pásek tmavě oranžového kouře, ne větší než z odhozené zapálené cigarety.

Pták se mu náhle vytrhl z dlaní, rozepjal křídla a proplachtil skrz kouř, jak prchal ke dveřím. Zjevně nebyl příliš poraněný. Kouř zavanul až k Tommymu rozvířený křídly. Měl překvapivě sladký pach s přídechem štiplavého koření, skoro jako kadidlo.

Tommy svraštil obočí a předklonil se. Podržel nad kouřem dlaň. Kouř mu proklouzl mezi prsty, byl studený, ne teplý, jako by vyšel z nějakého chladného místa hluboko v nitru země.

Sehnul se k němu blíž – když vtom mozaika pod jeho nohama popraskala jako sklo. Uskočil. Dlaždičky klouzaly do pukliny. Modré, světle hnědé a červené. Puklina začala pohlcovat jejich vzor, jak se rozšiřovala.

Zacouval ke dveřím. Výtrysky kouře, nyní rudooranžové, svíjivě stoupaly nad rozpadající se mozaiku.

Ze srdce hory se ozvalo skřípavé zasténání a celá místnost se otřásla.

Zemětřesení.

Proskočil pozpátku dveřmi lázní a tvrdě přistál na zádech. Před ním se budova ještě naposledy prudce otřásla, jako by do ní udeřilo rozzuřené božstvo – a pak se propadla do propasti rozevírající se pod ní.

Puklina se stále rozšiřovala, okraj už byl jen třicet centimetrů od něj. Ucouvl na všech čtyřech. Průrva ho stále pronásledovala. Vyhrabal se na nohy a dal se na útěk, ale vršek hory se otřásl a to ho srazilo zpět na zem.

Po rukou a kolenou se plazil pryč. Kameny mu rozdíraly dlaně. Okolo něj se budovy a sloupy hroutily k zemi.

Bože, prosím, pomoz mi!

Prach a kouř zakryly vše vzdálenější než několik metrů. Jak se plazil pryč, zahlédl, jak nějakého muže rozdrtila hroutící se zeď. Dvě ječící ženy zmizely, když se pod nimi rozevřela země.

„TOMMY!“

Plazil se za matčiným hlasem a konečně se dostal ze závoje kouře.

„Tady jsem!“ rozkašlal se.

Otec se k němu vrhl a postavil ho na nohy. Matka ho popadla za paži. Začali ho táhnout k Hadí stezce, pryč od místa zkázy.

Ohlédl se. Puklina se dál rozšiřovala a rozpolcovala vrcholek hory. Odštěpovaly se z něj velké kusy a padaly dolů do pouště. K pronikavě modré obloze se vyvalil temný kouř, jako by chtěl pohltit i pálící slunce.

Spolu s rodiči se potácel k okraji náhorní plošiny.

Avšak jak rychle zemětřesení propuklo, ta rychle i ustalo.

Rodiče ztuhli, jako by se báli, že i sebemenší pohyb může vyvolat další otřesy. Otec je pevně objal kolem ramen. Vzduch zaplnily výkřiky bolesti zaznívající z celého vrcholku.

„Tommy?“ Matce se třásl hlas. „Krvácíš.“

„Jen jsem si rozedřel ruce,“ řekl. „O nic nejde.“

Otec je pustil. Ztratil klobouk a pořezal si tvář. Jeho jinak hluboký hlas zněl trochu moc vysoko. „Teroristi, co myslíte?“

„Neslyšela jsem bombu,“ namítla matka a pohladila ho po hlavě, jako by byl malý kluk.

Pro jednou nic nenamítal.

Valil se k nim oblak rudočerného kouře, jako by je chtěl srazit z útesu.

Otec další pobídku nepotřeboval a ukázal k příkře spadající stezce. „Pojďme. Ten kouř může být toxický.“

„Já se ho nadýchal,“ ujistil ho Tommy a zůstal na místě. „Je neškodný.“

Z kouře vyběhla nějaká žena a držela se za hrdlo. Utíkala naslepo, víčka jí pokrývaly puchýře a krvácela. Udělala jen pár kroků, pak upadla a už se nepohnula.

„Utečte!“ vykřikl otec a strkal Tommyho před sebou. „Hned!“

Společně se rozběhli, ale kouř byl rychlejší.

Převalil se přes ně. Matka se rozkašlala – vlhkým, plíce rvoucím a nepřirozeným zvukem. Tommy k ní natáhl ruku, nevěděl, co má dělat.

Rodiče přestali utíkat a klesli na kolena.

Bylo po všem.

„Tommy…“ zasípal otec. „Běž…“

Neposlechl, sehnul se k nim.

Jestli mám tak jako tak umřít, ať rozhodnu sám, jak se to stane.

Se svou rodinou.

Vědomí brzkého konce ho uklidnilo. „To je v pořádku, tati.“ Stiskl mámě ruku, pak tátovi. Z očí mu vytryskly slzy, když si uvědomil, že mu už nikdo nezůstal. „Mám vás moc rád.“

Oba rodiče na něj hleděli – přímo do jeho očí. Přesto, že šlo o hrozný okamžik, pocítil Tommy, jak ho to zahřálo u srdce.

Oba je pevně objal a držel je, i když mu v náručí znehybněli, nechtěl dovolit gravitaci, aby si je vzala tak jako před okamžikem smrt. Když mu došly síly, klekl si vedle jejich těl a čekal na svůj konec.

Ale minuty míjely a stále dýchal.

Otřel si uslzený obličej předloktím a potácivě vstal, vyhnul se pohledu na zhroucená těla rodičů, puchýře na víčkách a zakrvácené tváře. Jestli se nepodívá, třeba nebudou opravdu mrtví. Možná je to jen sen.

Pomalu se otočil, aby na ně neviděl. Odporný kouř se rozptýlil. Zem pokrývala těla. Kam až viděl, všichni byli mrtví.

Tohle není sen.

Proč jsem zůstal jediný naživu? To já jsem měl zemřít. Ne máma a táta.

Pohlédl na ně. Jeho žal byl hlubší, než aby se dal vyplakat. Hlubší, než když celou dobu truchlil kvůli své smrti.

To není fér. On je nemocný, vadný. Věděl už dlouho, že se blíží jeho konec. Ale rodiče měli dál uchovat vzpomínky na něj, navždy čtrnáctiletého, v tisíci momentek. Jeho zármutek se měl stát jejich bolestí.

Se zavzlyknutím klesl na kolena a vztáhl ruce se zdviženými dlaněmi ke slunci, současně prosba k Bohu i kletba.

Jenže Bůh s ním ještě neskončil.

Jak zdvihl ruce k nebi, jeden rukáv se mu vykasal a obnažil zápěstí, bledé a čisté.

Nechal ruce klesnout a zíral nevěřícně na hladkou kůži.

Melanom zmizel.

KAPITOLA 3

26. října, 14.15 SIČ
Caesarea, Izrael

Erin klečela ve výkopu a zkoumala, jaké škody napáchalo zemětřesení; rezignovaně si povzdychla. Podle původních zpráv se epicentrum nacházelo kilometry daleko, nicméně otřesy zasáhly celé pobřeží Izraele včetně naleziště.

Písek se valil přes polámané bednění, které vyztužovalo boky výkopu, a pomalu opět pohřbíval její nález, jako by nikdy neměl být odkryt.

To však nebyl nejhorší následek zemětřesení. Písek mohou znovu odházet, ale přelomené prkno spadlo na dětskou lebku, kterou tak opatrně uvolňovala ze sevření země. Raději ani nemyslela na to, co z ní asi pod tím dřevem zbylo.

Prosím tě, ať je nedotčená…

Její tři studenti neklidně postávali u výkopu a sledovali jeho okraj.

Erin zadržela dech a nadzvedla zlomené prkno, uvolnila ho, a aniž by se ohlédla, podala ho dozadu Nateovi. Pak nadzvedla celtu, kterou předtím zakryla kostřičku.

Kde bývala zachovalá lebka, se nyní nacházely jen rozdrcené kosti. Tělíčko spočívalo nerušeně dva tisíce let v zemi – dokud je neobjevila a nevystavila zničení.

Hrdlo se jí sevřelo.

Sedla si do výkopu a špičkami prstů lehce přejela po střípcích kostí a začala je počítat. Příliš mnoho. Sklonila hlavu. Klíč ke smrti dítěte byl ztracen její vinou. Měla dokončit odkrývání kostry, než následovala Natea do stanu, aby se podívala na nové údaje radaru.

„Doktorko Grangerová?“ ozval se Heinrich z okraje výkopu.

Rychle se narovnala, aby si snad nemyslel, že se modlí. Německý student archeologie byl příliš posedlý náboženstvím. Nechtěla, aby se domníval, že ona také. „Polož přes zbytek nálezu plastový kryt, Heinrichu.“

Potřebovala ochránit zbytek kostry před případnými následnými otřesy půdy.

Příliš málo a příliš pozdě pro maličkou lebku.

„Hned to udělám.“ Heinrich si prohrábl střapaté světlé vlasy, než se vydal ke stanu s vybavením, ten vyšel ze zemětřesení bez úhony. Jedinou moderní obětí se stala Amyina dietní cola.

Heinrichova éterická přítelkyně Julia se vydala za ním. Vůbec na nalezišti neměla být, ale zrovna jí vyšel volný víkend, a tak jí to Erin dovolila.

„Zkontroluju naše vybavení.“ Amyin úzkostlivý tón připomněl Erin, jak jsou ve skutečnosti mladí. Ale ani v jejich věku nebyla takhle nevyzrálá. Nebo ano?

Ukázala na hipodrom. Byl v troskách dlouho před jejich příjezdem. „Tohle místo zažilo i horší časy.“ Pokusila se znít optimisticky. „Dáme všechno zase do pořádku.“

„Dokážeme ho obnovit. Máme na to techniku. Lepší, než byla tehdy.“ Nate zabroukal ústřední melodii ze seriálu Six Million Dollar Man.

Amy se na něj koketně usmála a zamířila ke stanu.

„Můžeš mi podat nové prkno?“ zeptala se Erin Natea.

„Jistě, paní doktorko.“

Když odešel, znovu se jí vybavila jeho slova. Co když vše skutečně dokážou obnovit? Nejen vykopávky, ale celé toto místo.

Přelétla pohledem ruiny a představila si, jak to zde kdysi muselo vypadat. V mysli si doplnila to, co už dávno zaniklo. Představila si jásající davy, rachot vozů, dusot kopyt. Jenže pak si vzpomněla, co se odehrálo před postavením hipodromu: vraždění neviňátek. Představila si zděšení a paniku, když vojáci vytrhávali nemluvňátka z náručí bezmocných matek. A matky se musely dívat, jak meče umlčují nářek jejich dětí.

Tolik zmařených životů.

Pokud měla o svém objevu pravdu, začala tušit pravý důvod, proč Herodes postavil hipodrom právě zde. Že by mu vědomí, že dupot kopyt a prolévaná krev dále znesvěcují hroby neviňátek, skýtalo zvrácené uspokojení?

Z myšlenek ji vyrušilo ostré zařehtání. Napřímila se a pohlédla ke stájím, kde nějaký muž prováděl v ohradě bujného bílého hřebce. V koních se vyznala. V dětství strávila mnoho šťastných hodin u ohrady a věděla z první ruky, jak nesnášejí zemětřesení. Velká citlivá zvířata projevovala nepokoj ještě dřív, než zemětřesení propuklo, a byla neklidná i po něm. Doufala jen, že o zdejší koně je dobře postaráno.

Heinrich s Natem se vrátili. Nate nesl nové prkno, Heinrich balík malty, džbán s vodou a kbelík. Bylo to malé umění a on měl šikovné ruce, přesně takové potřebovala, aby se naleziště dalo opět do pořádku.

Nate jí podal prkno. Vonělo lesem a borovicí, zde v poušti zcela nepřípadně. Opatrně, aby se vyhnul zbytkům kostry, slezl k ní. Společně zasadili prkno mezi vzpěry a přitiskli ho ke hraně příkopu. Doufala, že nevypadne jako to předtím.

Zatímco Nate kontroloval jejich vybavení, Erin s Heinrichem odhrabávali písek. Prkno poškodilo lebku a levou ruku. Pamatovala si malou fontanelu a úhel krku. Byla si jistá, že se něco zachovalo. Není to navždy ztracené.

Pokusila se zachránit, co zbylo; zvedla fotoaparát a zaostřila nejdřív na rozdrcenou lebku. Udělala několik snímků z různých úhlů. Jako další vyfotografovala zlomenou ruku a rozdrcenou vřetenní kost. Když tiskla spoušť, ostře ji píchlo v předloktí. Již od čtyř let ji na stejném místě pobolívala ruka.

Odložila fotoaparát, stále hleděla na zlomenou končetinu, pohladila si levou ruku a ponořila se do bolestné minulosti.

Matka ji přistrčila k otci a pobídla, aby mu ukázala anděla, kterého právě nakreslila. Hrdě a s nadějí na pochvalu ho natáhla k jeho mozolnaté dlani. Byl tak vysoký, že mu sahala sotva nad kolena. Vzal si obrázek, ale sotva se na něj podíval.

Místo pochvaly si sedl a vysadil si ji na klín. Roztřásla se. Byly jí sice jen čtyři roky, ale již věděla, že klín jejího otce je to nejnebezpečnější místo na světě.

„Kterou rukou jsi toho anděla nakreslila?“ Jeho dunivý hlas jí zaplavil uši jako vodní příval, který se přehnal přes souš.

Neuměla ještě lhát, a tak zvedla levou ruku.

„Z levice pochází klam a zatracení,“ prohlásil. „Nebudeš ji už nikdy užívat k psaní ani ke kreslení. Rozumíš mi?“

Vylekaně přikývla.

„Nedovolím, aby zlo konalo skrze mé dítě.“ Znovu na ni pohlédl, jako by od ní něco očekával.

Nevěděla, co to je. „Ano, pane.“

Pak zdvihl koleno a zlomil jí přes něj levou ručku jako suchou větvičku.

Erin si stiskla místo zlomeniny a stále cítila tu bolest. Stiskla pevněji, aby se ujistila, že kost dávno srostla. Otec jí tehdy nedovolil jít k lékaři. Pokud zranění nevyléčí modlitba ani nezachrání život dítěte, pak to nebyla Boží vůle a oni se vždy musí podřídit Boží vůli.

Když utekla před otcovou tyranií, strávila rok tím, že se učila psát levou rukou místo pravé, vztek a odhodlání v každém tahu pera. Nedovolí otci, aby si ji zformoval podle svého. A zatím se zdá, že ji zlo nechalo na pokoji, jen ruka pobolívala, když pršelo.

„Takže bible měla pravdu,“ vytrhl ji Heinrich z rozjímání. Zvedl hrst písku z nohou dítěte a přenesl ho vedle výkopu. „Zabíjení neviňátek proběhlo. A odehrálo se tady.“

„Ne.“ Dala se do prohlížení úlomků kostí a rozhodovala se, odkud začít. „Myslím, že přeháníš. Máme možné důkazy, že tu došlo k nějakému masakru, ale pochybuji, že by souvisel s narozením Krista. Historická fakta a náboženské legendy se často různě proplétají. Uvědom si, že pro účely archeologie musíme bibli vždy chápat jako…“ zkoušela najít vhodné nekonfliktní slovo, ale vzdala to, „spirituální výklad událostí sepsaný někým, kdo přizpůsobil fakta, aby odpovídala jeho ideologii. Někým s náboženským programem.“

„Místo akademického?“ Heinrichův německý přízvuk zesílil, znamení toho, že je rozčilený.

„Místo toho, aby byl objektivní. Náš základní cíl – jako vědců – je najít jasné důkazy minulých událostí, a ne se opírat o dávné příběhy. Musíme vše zpochybňovat.“

Heinrich opatrně ometl písek z malé stehenní kosti. „Vy tedy nevěříte v Boha? Ani v Krista?“

Prozkoumávala zdrsnělý povrch kosti. Žádné nové poškození. „Věřím, že Kristus byl člověk. Že inspiroval miliony lidí. Ale mám věřit, že měnil vodu ve víno? Pro to bych potřebovala důkaz.“

Vzpomněla si na své první přijímání, kdy ještě věřila v zázraky, kdy věřila, že skutečně pije krev Kristovu. Připadalo jí to jako před staletími.

„Ale jste tady.“ Heinrich bledou rukou obkroužil rozmáchlým gestem naleziště. „A zkoumáte biblickou legendu.“

„Zkoumám historickou událost,“ opravila ho. „A jsem tady v Caesareji, ne v Betlémě, jak uvádí bible, protože jsem našla důkazy, které mě sem přivedly. Jsem tu kvůli faktům. Ne kvůli víře.“

Heinrich nyní čistil spodek kostry. Oba pracovali rychleji než obvykle s tím, že každou chvíli může dojít k dodatečným otřesům.

„Přivedl nás sem příběh napsaný na hrnci z prvního století,“ řekla. „Ne bible.“

Po měsících prohrabávání střepů v Rockefellerově muzeu v Jeruzalémě objevila chybně určený rozbitý džbán, který odkazoval na masový hrob dětí v Caesareji. Stačilo to, aby získala grant, který je všechny přivedl až sem.

„Takže se vlastně snažíte… vyvrátit bibli?“ Znělo to rozčarovaně.

„Snažím se zjistit, co se tady stalo. Což nejspíš nijak nesouvisí s tím, co tvrdí bible.“

„Nevěříte tedy, že je bible svatá?“ Heinrich přestal pracovat a upřeně se na ni zadíval.

„Pokud existuje božství, není v bibli. Je v každém muži, ženě a dítěti. Není v církvi ani nevychází z úst nějakého kněze.“

„Ale…“

„Potřebuju další štětce.“ Vylezla z výkopu a snažila se potlačit vztek. Nechtěla, aby si ho její student povšiml.

Když byla na půl cesty ke stanu s vybavením, zvuk helikoptéry ji přinutil vzhlédnout. Zaclonila si oči a podívala se k obloze.

Nízko letící vrtulník, mohutný stroj natřený khaki barvou s označením S-92 na ocase, se blížil. Co tady dělá? Hleděla na něj. Vítr z rotorů jim opět zakryje kosti pískem.

Než stačila něco říct, arabský hřebec bez jezdce a bílý jako duch se splašil, vyrazil z ohrady a rozběhl se k nim. Jejich výkopu si nevšiml. Rozběhla se k Heinrichovi, ale věděla, že kůň u něj bude dřív.

Heinrich musel ucítit dunění kopyt. Udiveně se napřímil a vyhlédl z výkopu, splašené zvíře tím vyděsil ještě víc. Kůň se postavil na zadní a udeřil ho kopytem do čela. Heinrich zmizel ve výkopu.

Za jejími zády helikoptéra přistávala.

Hřebec ucouvl před hlukem na samý okraj výkopu.

Erin koně obešla. „Hodný kluk.“ Mluvila hlubokým a klidným hlasem. „Nikdo ti nechce ublížit.“

Velké hnědé oko se otočilo a pohlédlo na ni. Hřebec prudce oddychoval, byl pokrytý potem a z pysků mu odkapávala pěna. Musela ho uklidnit a zabránit mu, aby spadl do výkopu na nehybně ležícího Heinricha.

Vstoupila mezi příkop a koně, celou dobu na něj mluvila. Když natáhla ruku, aby ho pohladila po krku, hřebec se otřásl, ale nezaútočil. Obklopil ji důvěrně známý koňský pach. Zhluboka se nadechla a vydechla. Zvíře udělalo totéž.

Ustoupila stranou pryč od Heinricha a doufala, že ji kůň bude následovat. Musí ho odvést na bezpečnější místo pro případ, že by se znovu splašil.

Hřebec vykročil roztřesenýma nohama za ní.

Přibíhal k nim Nate a za ním Amy a Julia.

Erin zvedla výstražně ruku.

„Nate,“ pronesla zpěvavě. „Drž ostatní dál, dokud koně neodvedu od Heinricha.“

Nate se prudce zastavil. Dívky udělaly totéž.

Kůň zasupěl a jeho hřbet pokrytý potem se otřásl.

Ponořila prsty do jeho šedé hřívy a odvedla ho několik kroků od výkopu. Pak kývla na Natea.

Zaslechla za zády výkřik a ohlédla se; přes písek k nim běžela zahalená postava. Chvátal k nim muž, zjevně ten, který měl koně na starosti.

Hodil zvířeti přes hlavu smyčku, brebentil a gestikuloval směrem k helikoptéře na zemi. Erin pochopila. Hřebec nemá rád helikoptéry. Ona je také nesnášela. Poplácala koně po hrudi a rozloučila se s ním. Muž ho odvedl.

Amy a Julia už slezly dolů k Heinrichovi. Julia mu položila dlaň na čelo. Krev mu zalévala půlku obličeje. Julia na něj něco mumlala německy. Neodpovídal. Erin zatajila dech. Alespoň, že dýchá.

Připojila se k nim. Klekla si, jemně odstrčila Juliinu ruku a ohmatala mu hlavu. Spousta krve, ale lebka vypadala neporušeně. Sundala si šátek a přiložila ho na ránu. Určitě nebyl sterilní, ale nic jiného neměla. Teplá krev jí prosákla až do dlaně.

Heinrich otevřel oči a zasténal. „Chce oběti. Rozdrcené lebky. Tohle místo.“

Podařilo se jí usmát. Dvě lebky rozbité pod jejím vedením.

„Jak se cítíš?“ zeptala se.

Bezkrevnými rty zamumlal něco německy. Zrak se mu rozostřil, oči se obrátily v sloup. Musí ho dostat k lékaři.

„Doktorka Grangerová?“ ozvalo se za ní s izraelským přízvukem. „Okamžitě vstaňte, prosím.“

Přitiskla Juliinu roztřesenou ruku na provizorní obvaz, zvedla ruce nad hlavu a vstala. Měla už zkušenost, že takový tón hlasu používá jedině ten, kdo je ozbrojený. Pomalu se otočila, na dlaních jí začínala zasychat Heinrichova krev.

Vojáci. Spousta vojáků.

Stáli v polokruhu před výkopem oblečení do pouštních maskáčů, pistole v pouzdrech a samopaly na popruzích přes rameno. Bylo jich osm a stáli v pozoru. Až na muže vpředu měli šedé barety. Jeho byl olivově zelený – zřejmě jejich velitel. Nikdo z nich na ni nemířil.

Zatím.

Spustila ruce dolů.

„Doktorka Erin Grangerová.“ Nebyla to otázka, spíš konstatování. Nemluvil, jako by někdy kladl otázky.

„Proč jste tady?“ Přes hlodající strach se jí podařilo promluvit klidně. „Povolení máme v pořádku.“

Zkoumavě ji probodával očima jako dva naolejované hnědé kusy mramoru. „Musíte s námi, doktorko Grangerová.“

Musí se nejdřív postarat o Heinricha. „Nemám čas. Právě se mi zranil student a…“

„Jsem poručík Perlman. Z Amanu. Mám rozkaz vás přivézt.“

Jako na potvrzení jeho slov ostatní vojáci o pár centimetrů pozvedli zbraně.

Aman je zpravodajský útvar izraelské armády. To není dobré. Zacloumal s ní vztek. Přiletěli sem pro ni a jejich stroj vyplašil koně, který pak zranil Heinricha. Erin udržela klidný hlas, ale stejně se do něj vkradl chlad. „Kam mě chcete odvézt?“

„To vám nesmím říct.“

Poručík sice nevypadal, že by se s ním dalo smlouvat, ale mohla to zkusit. „Vaše helikoptéra vyděsila koně a ten poranil mého studenta.“ Zaťala ruce v pěsti. „Je to s ním zlé.“

Podíval se dolů na Heinricha a kývl na jednoho z vojáků. Ten vytáhl z torny lékárničku a slezl do výkopu. Zdravotník. Aspoň něco. Rozbalila sevřené pěsti a otřela si zakrvácené dlaně o džínsy.

„Chci, abyste ho vzali do nemocnice,“ prohlásila. „Pak si můžeme promluvit o dalších věcech.“

Poručík pohlédl na zdravotníka. Ten přikývl, vypadal ustaraně.

To vůbec nebylo dobré.

„No dobrá,“ přikývl Perlman.

Pokynul a jeho muži začali hned jednat. Dva pomohli zdvihnout Heinricha z výkopu, další dva odběhli pro nosítka. Jakmile ho na ně naložili, zamířili s ním k helikoptéře. Julia je následovala a držela se po jeho boku.

Erin se zhluboka nadechla. Převoz vrtulníkem do nemocnice je pro Heinricha ta nejlepší možnost.

Přijala nataženou ruku poručíka Perlmana a všimla si, jakou má sílu, když ji vytahoval z výkopu.

Beze slova se otočil a vydal se zpět k helikoptéře. Zbývající vojáci se zařadili za ni, aby měli jistotu, že jde s nimi. Klopýtavě vykročila za Perlmanem. Právě ji ozbrojení muži unášejí z jejího naleziště.

Ten souboj nemůže vyhrát, může však od nich alespoň získat co nejvíc informací. „Souvisí to nějak s tím zemětřesením?“ zavolala na Perlmana.

Poručík se ohlédl a neodpověděl, ale všimla si, jak se zatvářil. Zbytek si domyslela. Zemětřesení boří. Ale také odkrývá.

To vše vedlo k další otázce.

V Izraeli je spousta jiných archeologů. Proč by měli vytáhnout z jejího naleziště právě ji? Žádný dávný poklad nevyžadoval takový stupeň naléhavosti. Archeology nikdo nepřeváží vojenskými helikoptérami.

Něco rozhodně není v pořádku.

„Proč já?“ naléhala.

Perlman jí konečně odpověděl. „Mohu vám říct jen to, že jde o delikátní situaci a je potřeba váš znalecký posudek.“

„Kdo ho chce?“

„To nesmím říct.“

„A když odmítnu?“

Perlman ji probodl pohledem. „Jste v naší zemi hostem. Když odmítnete jet s námi, už v naší zemi nebudete vítaná. A vašeho přítele nepřevezeme helikoptérou do nemocnice.“

„Myslím, že naše velvyslanectví nebude trpět takové jednání,“ zkusila blufovat.

Rty se mu roztáhly do chladného úsměvu. „Doporučil vás právě jeden ze členů diplomatického sboru na americké ambasádě.“

Pokusila se zakrýt překvapení. Pokud věděla, nikdo na velvyslanectví se o ni nezajímal. Buď Perlman lže, anebo ví mnohem víc než ona. Tak jako tak čas na dohadování vypršel. Musí dostat Heinricha do nemocnice.

Proto šla dál k helikoptéře. Vojáci kolem ní utvořili formaci, jako by jim mohla utéct, podobně jako před chvílí prchl z ohrady hřebec.

Nate s Amy pospíchali za nimi. Nate vypadal naštvaně, Amy ustaraně.

Erin se otočila a kráčela pozpátku, zatímco na něj volala instrukce. „Nate, dokud se nevrátím, máš to tady na povel. Víš, jak pokračovat dál.“

Nate se ozval přes rameno jednoho z vojáků. „Ale, paní profesorko…“

„Stabilizujte kostru. A ať Amy prohlédne tu levou stehenní kost, než vše zabalíte.“

Nate ukázal na helikoptéru. „Jste si jistá, že je bezpečné s nimi odletět?“

Zavrtěla hlavou. „Jakmile odletím, spoj se s velvyslanectvím. Ať potvrdí, že mě doporučili oni. A pokud ne, zavolej posily.“

Vojáci nehnuli ani brvou a nevzrušeně hleděli přímo vpřed. Buď nerozuměli anglicky, anebo na ně její hrozba neudělala žádný dojem. To může být dobré znamení, ale také hodně špatné.

„Neleťte,“ prohlásil Nate.

„Myslím, že nemám na výběr,“ povzdychla si. „A Heinrich také ne.“

Viděla, jak se s tím vyrovnává, přikývl.

Poručík Perlman vyhlédl z otevřených dveří kabiny. „Sem, doktorko Grangerová.“

Když přikrčeně probíhala pod rotory, začaly rachotit hlasitěji.

Vlezla do helikoptéry a připoutala se na jediné volné sedadlo. Heinrich ležel na nosítkách na opačné straně kabiny a vedle něj seděla Julia. Dívka se na ni nejistě usmála a Erin jí ukázala zvednutý palec. Znají to gesto i v Německu?

Jak se stroj odlepil od země, Erin se otočila k vojáku vedle sebe a překvapeně sebou trhla. Nebyl to voják. Byl to kněz. Měl černé kalhoty a přes ně až ke kotníkům dlouhou sutanu s kápí, černé kožené rukavice, tmavé sluneční brýle a typický bílý kolárek římskokatolického kléru.

Odtáhla se od něj. Kněz si také odsedl a přetáhl si přes obličej kápi.

Během let své kariéry si užila víc než dost hašteření s katolickými knězi ohledně své archeologické práce. Alespoň však jeho přítomnost posílila naději, že ji skutečně povolávají na nějaké archeologické naleziště, zřejmě spojené s náboženstvím, konkrétně s křesťanstvím. Špatnou zprávou bylo, že se kněz nejspíš pokusí nalezené předměty zabavit dřív, než se k nim ona vůbec dostane. Pokud k tomu dojde, opustila své naleziště zbytečně a krev byla prolita nadarmo.

To se ale nestane.

14.57

Žena, která seděla vedle něj, byla cítit levandulí, koňmi a krví. Pachy naprosto cizí moderní době, stejně jako sám otec Rhun Korza.

Podala mu ruku. Už hodně dlouho se záměrně nedotkl ženy. I přes zaschlou krev na její dlani neměl na vybranou než ji přijmout, ještě že měl natažené rukavice. Obrnil se a potřásl jí pravicí. Její teplá dlaň působila silně a schopně, ale při dotyku se zachvěla. Takže se ho bojí.

To je dobře.

Pustil jí ruku a odvrátil se, aby bylo mezi nimi co nejvíc volného prostoru. Už se jí znovu nechtěl dotknout. Vlastně si přál, aby zase vystoupila z helikoptéry a vrátila se ke svému bezpečnému studiu minulosti.

Pro její i jeho dobro.

Než ho povolali, trávil čas v ústraní v hlubokých meditacích, připravený vzdát se velkého světa pro krásu a izolaci kláštera, jak bylo jeho právem. Avšak kardinál Bernard mu tam nedovolil zůstat. Vytáhl Rhuna z meditační cely a vyslal ho na tuto cestu do světa, aby se spojil s archeologem a pátral po artefaktu. Rhun očekával, že archeolog bude muž, Bernard však zvolil ženu a navíc velmi krásnou.

Rhun měl podezření, co to znamená.

Sevřel stříbrný křížek na krku. Kov ho pálil i přes rukavice.

Nad hlavou duněly listy rotoru jako velké mechanické srdce, které buší dost rychle, aby se rozskočilo.

Pohled mu padl na druhou ženu. Byla to Němka podle toho, co šeptala muži na nosítkách. Bílé bavlněné šaty měla zakrvácené. Svírala ruku raněného a nespouštěla pohled z jeho obličeje. Kovový pach jeho krve naplňoval kabinu stroje.

Rhun zavřel oči, nahmatal růženec u pasu a začal se v duchu modlit Otčenáš. Vibrace mu narušovaly modlitbu.

Mnohem raději by cestoval na mule s přirozeně bijícím srdcem.

Rachot rotoru však alespoň přehlušoval mnohem nebezpečnější zvuky – hlasité kapání krve z rozraženého čela na podlahu, rychlý dech ženy vedle něj a vzdálené ržání vyděšeného koně.

Jak se stroj naklonil, zasáhl ho i zápach leteckého paliva. Jeho cizost mu podráždila čich, ale stále lepší než pach krve. Dalo mu to sílu pohlédnout na raněného muže, na krev stékající v praméncích po kovové podlaze a vykapávající ven do kamenité krajiny pod nimi.

Takto pozdě na podzim slunce zapadne brzy, za necelé dvě hodiny. Sotva si mohl dovolit zdržení s pomocí raněnému muži. Na bedrech mu toho spočívalo až příliš.

Koutkem oka si prohlížel ženu vedle sebe. Měla na sobě ošoupané denimové džínsy a zaprášenou bílou košili. Inteligentníma hnědýma očima se znovu rozhlížela po kabině a zdálo se, že odhaduje každého z mužů. Minula však pohledem jeho, jako kdyby tam vůbec nebyl. Bála se ho jako muže, jako kněze, anebo z jiného důvodu?

Sevřel ruce v rukavicích položené na kolenou a začal meditovat. Musí si očistit myšlenky, vyhnat ji z hlavy. Pro úkol, který ho čeká, bude potřebovat veškerou svou svatou sílu. Možná až bude po všem, mohl by se vrátit do Svatyně, do kláštera a najít klid.

Náhle do něj žena vrazila loktem. Napjal se, ale nevyskočil. Meditace ho zklidnila. Předklonila se a zkontrolovala stav svého kolegy, jemné obočí měla starostlivě svraštělé. Ten muž se již neuzdraví, ale Rhun jí to nemohl říct. Neuvěřila by mu. Co by mohl prostý kněz vědět o zraněních a krvi?

Daleko víc, než si ona vůbec dokáže představit.

15.03

Erin se v kapse rozvibroval mobil. Vytáhla ho a podržela u stehna, aby ho zakryla před poručíkem Perlmanem. Pochybovala, že by ji nechal psát textové zprávy z helikoptéry.

Amy jí napsala:

Zdravím, prof. Můžete mluvit?

Poručík vypadal, že se dívá jiným směrem.

Erin napsala:

Do toho.

Amyina odpověď přišla tak rychle, že ji musela naťukat, zatímco Erin přemýšlela.

Prohlédla jsem tu stehenní kost.

A?

Je ohlodaná.

Jen potvrdila Erinino podezření. Všimla si na kosti stop připomínajících otisky zubů. Erin se snažila psát, jak se helikoptéra kývala.

Nic zvláštního… V poušti je hodně šelem.

Amy neodpověděla hned, její zpráva dala hodně psaní:

Jenže ty stopy odpovídají tomu, co jsem viděla na nalezišti v Nové Guineji. Stejné postavení zubů, stejný typ okusu.

Erin se rozbušilo srdce, protože znala místo posledních Amyiných vykopávek: lovci lebek na Nové Guineji. To mohlo znamenat pouze jediné…

Ale kanibalismus? Tady?

Pokud je to pravda, tak příběh tohoto dětského masového hrobu může být ještě horší než legenda o Herodově masakru. Stále to však vypadalo nepravděpodobně. Kostra novorozence byla celkem velká a bez známek podvýživy, jež by naznačovaly hladomor, který by mohl vést k takovému zvrácenému jednání.

Důkazy?

Odepsala.

4 řezáky. Dentální oblouk. Ty dětské kosti ohlodali LIDÉ.

Erin zvedla palec, na okamžik příliš šokovaná, než aby dokázala hned odepsat – vtom jí poručík Perlman náhle mobil vytrhl z ruky, až vyskočila. Vypnul ho.

„Žádné kontakty s vnějším světem,“ zaječel.

Spolkla vztek a zkřížila ruce na prsou na znamení toho, že se podřizuje. Nebyl důvod ho dál provokovat.

Zatím.

Poručík si zasunul mobil do náprsní kapsy. Okamžitě jí začal chybět.

Když helikoptéra dosedla na heliport nemocnice Hilel Jafe, pocítila úlevu. Perlman dodržel slovo. Rozběhli se k nim zdravotníci v bílých pláštích. Slyšela, že tu mají dobrý pohotovostní tým, a byla vděčná za jeho rychlou reakci. Začala si rozepínat bezpečnostní pás, ale Perlman ji chytil za ruku.

„Na to není čas,“ varoval ji.

Jeho muži mezitím vyskočili ven a odvázali nosítka. Julia stála vedle nich na přistávací ploše a stále držela Heinricha za ruku. Volnou rukou jí zamávala. Heinrichova hruď stoupala a klesala, když ho odváželi. Ještě dýchal. Erin doufala, že až ho příště uvidí, stále to bude platit.

Hned jak se vojáci vrátili do kabiny, helikoptéra se rychle a drsně zvedla.

Odtrhla oči od nemocnice a zadívala se na poušť prostírající se kolem Caesareje, zatímco její myšlenky se přesunuly od obavy o Heinricha k jiné obavě, která ji sžírala.

Kam mě to vezou?

KAPITOLA 4

26. října, 15.12 SIČ
Tel Aviv, Izrael

Báthory Darabontová stála připravená ve stínu, ukrytá na odpočívadle v prvním patře hotelu. Hleděla dolů na vykachlíčkovanou fontánu, která dominovala přízemnímu atriu, voda tryskala ze zdi do polokruhovité nádrže z ohyzdného zeleného mramoru. Odhadla, že je v ní hloubka tak šedesát centimetrů až metr. Jak si vypočítávala skok z místa, kde stojí, poklepávala do tepaného mosazného zábradlí.

Sedm až osm metrů. To se dá přežít. Rozhodně je to svůdné.

Muž vedle ní nepřestával žvanit. Se záplavou tmavých kudrnatých vlasů, obrovskýma hnědýma očima a rovným nosem vypadal, jako by právě vystoupil z fresky zobrazující Alexandra Velikého. Pochopitelně věděl, že je krásný a bohatý jako nedostupný princ z daleké země – a proto byl zvyklý, že vždy bylo po jeho.

Nudilo ji to.

Teď se snažil dostat ji z hedvábných modelových šatů do své postele, a i když nebyla zásadně proti, měla větší zájem o akci než o úvodní přípravy.

Křehkou bílou rukou si odhrnula z tváře záplavu rudých vlasů dlouhých až k pasu a sledovala, jak se jeho oči upřely na černou dlaň, kterou měla vytetovanou po celé délce krku. Nezvyklý symbol a mnohem nebezpečnější, než vypadá.

„Co takhle sázku, Faríde?“

Jeho hnědé oči se vpily do jejích stříbrných. Vážně měl ty nejúžasnější dlouhé tmavé řasy. „Sázku?“

„O to, kdo z nás skočí do té fontány.“ Ukázala dlouhým prstem dolů do atria. „Vítěz bere vše.“

„Sázku?“ Uštědřil jí bezchybný úsměv. Zdálo se, že má rád hry.

Ona je zbožňovala, natáhla k němu štíhlé zápěstí. „Když vyhraješ, dám ti svůj náramek.“

Diamantový náramek ji přišel na padesát tisíc dolarů, ale nehodlala o něj přijít. Nikdy neprohrávala.

Rozesmál se. „Nepotřebuji náramek.“

„A dám ti ho ve tvém hotelovém pokoji.“

Faríd se naklonil přes zábradlí a ztichl. Mlčící se jí líbil víc.

„A když vyhraju já…“ přistoupila k němu tak těsně, že se mu její hedvábné šaty otřely o horkou nohu. „Dostanu tvoje hodinky – a dáš mi je v mém pokoji.“

Rolexky měly zhruba stejnou cenu jako její náramek. Také je nepotřebovala. Ale skok zkrátí flirtování a může ho povzbudit k vynalézavějšímu a vášnivějšímu milování, než jakého je nejspíš Faríd obvykle schopen.

„Tak to nemohu prohrát,“ konstatoval.

Dlouze a lenivě ho políbila. Odpověděl dobře. Vsunula mu do kapsy svůj mobil, prsty nahmataly ocelový nůž. Faríd není tak bezbranný, jak vypadá. Vzpomněla si na matčina slova.

Dokonce i bílá lilie vrhá černý stín.

Když se odtáhla, Faríd jí sjel dlaněmi po zádech v hedvábí. „Co takhle vynechat ten skok?“

Zasmála se. „Ani náhodou.“

Popadla oběma rukama chladné zábradlí a přehoupla se přes něj.

Srovnala tělo do vlaštovky, padala s rozpaženýma rukama a prohnutými zády. Šaty jí vlály okolo stehen. Na okamžik si pomyslela, že špatně odhadla výšku a pád ji zabije, a pocítila spíše úlevu než strach. Na hladinu dopadla naplocho, aby co nejvíc rozložila váhu.

Prudký dopad jí vyrazil dech.

Vteřinu se vznášela obličejem dolů v chladné vodě, prsa a břicho ji pálily, neklidná krev se konečně utišila. Pak se přetočila a napůl vynořila, takže se nad hladinu dostal i nyní průhledný živůtek, potřásla hlavou, aby si uhladila vlasy, a zvonivě se rozesmála.

Když vstala, celá hala na ni jen němě hleděla. Pár přihlížejících zatleskalo, jako by byla součástí nějaké show.

Vysoko nad ní Faríd jen zíral.

Vylezla z fontány. Voda jí kapala z těla a šířila se přes drahý vlněný koberec. Vysekla poklonu Farídovi, ten jí gesto oplatil mírným pokývnutím a pak si dramatickým gestem sundal rolexky a zdvihl obočí na potvrzení, že sázku vyhrála.

Za pár minut už stáli před jejími dveřmi. Ve vlhkých šatech se na klimatizované chodbě mírně roztřásla zimou. Farídova holá dlaň hebká jako samet, ale horká jako žhavé uhlí jí pod tenkými šaty přejížděla po zádech a vyvolávala v ní naprosto jiné chvění. Vzdychla a vyzývavě na něj pohlédla, smyslné horko jeho těla pro ni znamenalo mnohem víc než jakákoli společnost, kterou jí mohl nabídnout.

Vytáhla přístupovou kartu a čerstvě vyhrané rolexky se jí kývaly na zápěstí.

Když odemkla dveře a otevřela je, začal jí bzučet mobil a ozval se z Farídových kalhot. Otočila se k němu, strčila mu ruku do kapsy a mobil vyndala.

„Jak se mi tam dostal?“ zeptal se překvapeně.

„Dala jsem ti ho, když jsme se líbali.“ Usmála se na něj. „Aby se mi nenamočil. Věděla jsem, že nikdy neskočíš.“

Nakrčil dokonalé čelo, jak ho zalil pocit uražené hrdosti.

Mezi dveřmi zkontrolovala telefon. Šlo o textovou zprávu a podle jména toho, kdo ji poslal, o důležitou. Okamžitě vychladla, vždyť právě třas dokáže zahřát jako nic jiného a horký dotek zklidnit.

Už není čas na hraní.

„Kdo je Stříbro?“ zeptal se Faríd, který jí četl přes rameno.

Ach, Faríde… žena má ráda nějaké to tajemství.

Proto také cestovala už pod tolika falešnými jmény, jedním z nich bylo i to, pod kterým se zapsala zde.

„Zdá se, že musím ještě vyřídit něco naléhavého,“ oznámila, prošla dovnitř a otočila se. „Musím tě požádat, abys odešel.“

Ve tváři se mu objevilo hořké zklamání a také záblesk vzteku.

Náhle do ní prudce strčil a vešel do pokoje. Hrubě ji popadl a přitiskl ke zdi, kopnutím zabouchl dveře.

„Já řeknu, kdy skončíme,“ zachraptěl.

Zvedla obočí. Tak přece jen je ve Farídovi ukrytá trocha ohně.

Usmála se na něj, odhodila mobil na postel, přitiskla se k němu ještě víc a rty se téměř dotýkala těch jeho. Otočila se s ním, takže se o zeď opíral zády on. Sáhla mu do kalhot a on se chlípně zašklebil. Mýlil se však v tom, co hledala – vytáhla nůž, který tam ukrýval.

Jednou rukou ho otevřela a pak mu jedinou rychlou ranou zarazila čepel do oka a zapáčila nahoru a dolů. Dál pevně držela jeho tělo, tiskla ho ke zdi a cítila přes tenké šaty jeho teplo; věděla, že brzy vyprchá, zhasne s jeho životem. Vychutnávala si slábnoucí sálání a pevně tělo svírala, zatímco jím probíhaly smrtelné záškuby.

Když skončily, konečně ho pustila.

Faríd se sesunul k zemi, život z něj vyprchal.

Nechala ho tam, přistoupila k posteli, sedla si a zkřížila dlouhé nohy. Zvedla mobil a otevřela obrázek přiložený ke zprávě.

Na displeji se objevila jediná fotografie, kus papíru pokrytý podivným písmem. Rukopis pocházel z jiného času, vypadal, že je původně určený spíš k vyrývání do pergamenu dřívkem nebo kostí. Spíše šifra než jazyk, jednalo se o archaickou formu hebrejštiny.

Jako součást výcviku studovala mrtvé jazyky v Oxfordu a nyní četla starou řečtinu, latinu a hebrejštinu stejně snadno jako rodnou maďarštinu. Pozorně zprávu luštila, aby si byla jistá, že neudělala žádnou chybu. Jak ji četla, zrychlil se jí dech.

Zemětřesení zničilo Masadu.

S ním přišla velká smrt,

dost krutá, aby umožnila Její vyzdvižení.

Přitiskla si ruku k bělostnému krku a pohladila symbol, který jí černě vystupoval na kůži, myslela na noc, kdy ho přijala a stala se navždy poskvrněnou. Stále cítila, jak jí v žilách žhne krev.

Četla dál.

Jdi. Hledej

Už byl vyslán Rytíř, aby Ji získal.

Nedej se ničím zastavit.

Nesmíš selhat.

Hleděla na frázi v herodovské aramejštině. Belial na tuto zprávu čekal dlouho.

Její rty utvořily prokletá slova, neodvážila se je vyslovit nahlas.

Krvavá kniha

Špičkami prstů jí proběhl neznámý strach.

Ten, komu sloužila, už dlouho choval podezření, že židovská horská pevnost může ukrývat drahocennou knihu. Stejně jako několik jiných míst. To byl jeden z důvodů, proč musí trčet zde, v srdci Svaté země. Jen pár hodin od desítek pravděpodobných historických nalezišť.

Co když se ale zmýlil? Je Masada skutečně místem, kde spočívá Krvavá kniha? Jakmile ona a její tým odhalí svou existenci, už se znovu neukryjí. Stojí toto znamení za takové riziko?

Znala odpověď pouze na poslední z těchto otázek.

Ano.

Pokud byla Kniha skutečně odkryta, mají jen jedinou příležitost – šanci ukončit tento svět a vytvořit nový v Jeho jménu. I když na to byla připravovaná od mládí, nikdy skutečně nevěřila, že tento den někdy přijde.

Musí vykonat přípravy.

Stiskla druhé tlačítko z předvolených čísel a představila si velkého svalnatého muže, který se ozve po prvním zazvonění.

Její zástupce Tarek.

„Přejete si?“ Jeho hluboký hlas stále nesl stopy tuniského přízvuku, i když už celou věčnost nemluvil s někým ze svých krajanů.

„Probuď ostatní,“ poručila mu. „Lov konečně začíná.“

KAPITOLA 5

26. října, 15.38 SIČ
vzdušný prostor nad Izraelem

Erin toužila být už konečně na zemi, co nejdál od horka, hluku a prachu; a také od toho kněze. Jí samotné bylo horko a kněz musel v dlouhé sutaně a kápi trpět mnohem víc. Zkoušela si vzpomenout, kdy katoličtí kněží přestali nosit kápě. Ještě než se narodila. Mezi kápí a slunečními brýlemi viděla jen bradu, hranatou s důlkem uprostřed.

Brada filmové hvězdy, ale ji znepokojovala. Pokud mohla říct, za poslední půlhodinu se ani nepohnul. Helikoptéra se o pár metrů propadla, žaludek jí stále zůstal jako na vodě. Polkla naprázdno. Litovala, že ji nenapadlo vzít s sebou vodu. Vojáci nevypadali, že by nějakou měli, ale zřejmě jim to nevadilo. A knězi také ne.

Dole ubíhala monotónní vyprahlá krajina. Od chvíle, kdy helikoptéra opustila nemocnici, směřovali stále na severovýchod ke Galilejskému jezeru. Každou minutu měnili možný cíl, až Erin ztratila zájem hádat, kde mohou přistát.

Přiblížili se k povědomé hoře s plochým vrcholem, která se strmě tyčila z pouště. Podle bílého jazyku rampy usoudila, že ji kdysi postavili Římané, aby dobyli pevnost na náhorní plošině.

Masada.

Ta nebyla na jejím seznamu možných cílů. Masadu podrobně prozkoumali archeologové již v šedesátých letech. A desítky let se tu nenašlo nic nového. Dnes se tam volně procházeli turisté.

Zemětřesení možná odhalilo něco poblíž. Římský tábor? Anebo pozůstatky devíti set obránců? Zatím se nalezlo jen asi třicet těl. V roce 1969 byla znovu pohřbena se všemi vojenskými poctami.

Natáhla krk, aby získala lepší výhled. Neporušený písek se táhl všemi směry. Žádné známky činnosti okolo úpatí hory, ale všimla si velké helikoptéry na vrcholku. Tam musí směřovat. Narovnala se, dychtivá toho, co vyžaduje její okamžitou pozornost.

Kněz se téměř nepostřehnutelně pohnul, jen mírně pozvedl šarmantní bradu. Takže stále žije. Pozapomněla, že při odhadování jejich cíle musí brát v úvahu i jeho. Ačkoli šlo především o židovskou památku, Masada hostila i trosky byzantského kostela přibližně z roku 500 našeho letopočtu. Zemětřesení mohlo odhalit křesťanské relikty. Pokud však Izraelci plánují předat památky knězi, proč sem vozí také ji? Něco tu nesouhlasí.

Helikoptéra slétla k vrcholku, otevřenými dveřmi dovnitř přilétl písek. Zamžourala proti horkým zrníčkům a zakryla si rukama oči. Měla si vzít ochranné brýle. A vodu. A večeři. A záložní telefon.

Litovala, že jí Perlman vzal mobil. Studenti jí už jistě poslali zprávy o Heinrichově stavu. Anebo… no, nechtěla na to ani pomyslet. Šlo o jejího studenta a nehoda se stala na nalezišti. Ať se mu přihodilo cokoli, je to na její zodpovědnost.

Erin si přiložila malíček ke rtům a palec k uchu ve výmluvném gestu značícím mobil.

Perlman ho vytáhl z kapsy. Překřikl hluk motorů: „Mějte ho vypnutý.“

„Ano, pane.“ V rachotu si nevšiml jejího sarkasmu.

Podal jí mobil a ona si ho zasunula do zadní kapsy. Jakmile se od ní odvrátí, zapne ho a přečte si zprávy.

Do zorného pole se jí dostala náhorní plošina.

Vyklonila se, pohlédla dolů a strnula. Okamžik jí trvalo, než pochopila, co vlastně vidí.

Masada byla… pryč.

Zdi, budovy, nádrže, z toho všeho zůstaly jen hromady kamení. Hradba, která obtáčela pevnost tisíce let, byla naprosto zničená. Z kolumbária a synagogy zbyly jen sutiny. Hora v podstatě pukla ve dví. Ještě nikdy neviděla zblízka takovou zkázu.

Pilot ubral plyn, zvuk motorů zeslábl a zněl hlouběji, když ližiny zaškrábaly na temeni hory, helikoptéra dosedla a zastavila se.

Erin zkoušela proniknout zrakem oblak prachu, který je obklopil. U okraje náhorní plošiny ležely ve vyrovnané řadě černé obdélníky. Příliš pravidelné, než aby šlo o přírodní útvary. Dva lidé k nim přinesli další.

Pytle na těla. Plné.

Masada patřila k jednomu z nejpopulárnějších turistických míst v Izraeli. Nejspíš na ní bylo plno turistů, když udeřilo zemětřesení. Kolik dalších životů si vyžádala prokletá hora? Znovu se jí zvedl žaludek, tentokrát však ne kvůli letu helikoptéry.

Na rameno se jí položila chladná ruka a Erin sebou trhla. Kněz. Také si musel všimnout těch mrtvých. Třeba se celou dobu mýlila. Možná sem přiletěl vykonat poslední pomazání nebo se postarat jménem církve o mrtvé.

Udělalo se jí nevolno z toho, jaké cítila ještě před pár minutami příjemné vzrušení. Tohle nebylo archeologické naleziště, ale místo katastrofy. Přála si, aby byla zpět v Caesareji.

Poručík Perlman vystoupil a hebrejsky vyštěkl rozkazy. Muži se rozptýlili na obě strany helikoptéry a zamířili k pytlům s těly. Museli je povolat k jejich odvozu. Žádný div, že byl velitel tak napjatý. Erin mu jeho úkol nezáviděla.

Kněz vyskočil z helikoptéry ladně jako pouštní kočka. Dlouhá sutana zavlála v proudu vzduchu z rotorů. Stáhl si kápi víc do obličeje a rozhlédl se na obě strany, jako by něco hledal.

Zpocenými dlaněmi se pokoušela rozepnout bezpečnostní pás. Když se postavila, zdálo se jí, že se podlaha pod ní naklání. Chytila se opěradla a několikrát se zhluboka nadechla. Izraelci ji sem přivezli z nějakého důvodu a musí se uklidnit a zjistit, oč jim jde.

Kněz se otočil a nabídl jí pomoc, ruku v rukavici zvedl staromódním, téměř dvorským způsobem. Bylo to úplně něco jiného než škubnutí, jakým ji poručík Perlman vytáhl z výkopu, než se vydala na tuto cestu.

Vděčná za oporu uchopila jeho ruku. Pustil ji, jakmile se její boty dotkly vápencového povrchu hory.

Vítr mu odhrnul kápi a odhalil bledou tvář s vysokými lícními kostmi a husté černé vlasy. Hezký muž na kněze.

„Tot ago attero…“ zamumlal, když si přetáhl kápi zpět přes hlavu, aby si znovu zakryl obličej. Přeložila si jeho latinská slova. Tolik ztrát.

Než kněz odešel, poklonil se, jako by konečně zjistil, proč je zde.

Erin si zaclonila oči a podívala se na slunce klonící se k obzoru. Zapadne asi za hodinu. Pokud neodvezou těla nyní, objeví se šakali. Přes panující horko se otřásla.

Přinutila se odvrátit zrak od pytlů s těly a obhlédnout zbořeniště a všimla si postav vyprošťujících z trosek další těla. Záchranáři měli blankytně modré kombinézy značící biologické nebezpečí.

Kombinézy pro biohazard při zemětřesení?

Než se mohla zeptat, proč pokládají za nutné takové opatření, zamířil k ní vysoký voják. Neměl na sobě modrou kombinézu. Uklidňující.

Šel rovnou k ní. I když mu na rukávu khaki bundy chyběla našitá vlajka, hned poznala, že jde o Američana. Vše na něm bylo americké: od slámově světlých vlasů vystříhaných na předpisovou armádní délku až k hranaté čelisti a širokým ramenům. Upřel na ni pronikavé modré oči a jediným pohledem si ji změřil. Líbil se jí. Vypadal schopně a trochu šokovaně z tragédie, se kterou se musí potýkat. Co ale dělá americký voják na izraelské hoře?

„Doktorka Erin Grangerová?“

Takže ji očekával. Měla by pocítit úlevu, anebo si dělat ještě větší starosti? „Ano, jsem doktorka Grangerová.“

Voják střelil pohledem přes její rameno na kněze, který se proplétal pryč mezi troskami. Zvedl obočí. „Nikdo mi neoznámil, že přiletí i kněz,“ prohodil k poručíku Perlmanovi.

Izraelec mávl na své dva muže a ukázal na kněze, než odpověděl. „Vatikán si vyžádal přítomnost otce Korzy. Při zemětřesení tu byla katolická výprava. Včetně kardinálova synovce.“

Tím by se kněz vysvětloval, pomyslela si Erin. Jedna záhada okolo tragédie je vyřešena. Voják zřejmě došel ke stejnému názoru, protože se podíval znovu na ni.

„Děkuji, že jste přiletěla, doktorko Grangerová. Musíme si pospíšit.“ Odvrátil se od helikoptéry a zamířil k místu největší zkázy.

Aby stačila jeho dlouhým nohám, musela vedle něj poklusávat a zkusila se soustředit jen na něj a na to, kam šlape, aby se vyhnula pohledu na pytle s těly. Ještě ráno byli všichni ti lidé živí stejně jako ona. Aby přehlušila takové myšlenky, začala mluvit. „Vytáhli mě uprostřed práce bez jediného vysvětlení. Co se tady děje?“

„To mi zní povědomě.“ Unaveně se pousmál. „Ještě včera jsem byl v Afghánistánu. A před pár hodinami v Jeruzalémě.“ Zastavil se, otřel si dlaň o pískově zbarvenou bundu a nabídl jí ruku. „Tak začneme. Seržant Jordan Stone, devátý prapor rangerů. Izraelci nás zavolali, abychom jim tu pomohli.“

Měl teplý a pevný stisk, nikoli však agresivní, a hned si všimla bílého proužku na levém prsteníku po snubním prstenu. Zahanbená, že se hned dívala právě po tomto detailu, rychle jeho ruku pustila. „Doktorka Erin Grangerová,“ zopakovala.

Opět vykročil. „Nechci být hrubý, doktorko, ale jestli máte zájem o archeologické nálezy, musíme sebou hodit. Dochází tu k následným otřesům.“

Srovnala s ním krok. „Proč kombinézy pro biohazard? Šlo snad o chemický nebo biologický útok?“

„Ne tak docela.“

Než se mohla zeptat, co tím myslí, seržant se zastavil u vápencového balvanu, který jim blokoval výhled dopředu. Otočil se k ní.

„Doktorko, potřebuju, abyste teď byla statečná.“

16.03

Jordan pochyboval, že by Grangerová už někdy viděla něco takového. Stezka vedla bludištěm trosek a rozdrcených těl; některá již byla zakrytá, jiná zírala skelným zrakem do neúprosného slunce, dospělí i děti. Ale kromě klapek na oči, jaké se dávají soumarům, nebylo, jak ji ochránit. Musí s ní tudy projít do provizorního základního tábora na okraji propasti, kterou otevřelo zemětřesení.

Překročil tělo zakryté modrou plachtou. Nedovolil, aby mu mrtví zastřeli úsudek; viděl dost těl už v Afghánistánu. Dnes večer se v soukromí opije Jackem Danielsem, aby se zbavil dotěrných myšlenek. Do té doby se musí ovládat a udržet si kontrolu nad týmem i svými pocity.

Archeoložka pro něj byla tak trochu překvapení. Ne proto, že šlo o ženu. Neměl žádné předsudky ohledně práce s nimi. Některé byly schopné, některé ne, tím se ničím nelišily od mužů. Ale proč takové místo poslali prozkoumat archeoložku?

Otřel si hřbetem ruky pot z čela. Blížil se soumrak, ale teplota se stále držela na dvaatřiceti stupních. Zhluboka se nadechl a ochutnal horký pouštní vzduch smíšený s měděnou příchutí krve. Pak si všiml, že doktorka Grangerová už nejde těsně za ním.

Zastavil se a sledoval, jak se k němu blíží, spatřil v jejích očích sympatie a soucit, když obhlížela rumiště, hleděla na těla a truchlila nad jejich smrtí. Na dnešek hned tak nezapomene.

Vrátil se k ní. „Jste v pořádku?“

„Dokud se pohybuji. Ale na chvíli se zastavím a budete mě muset zbytek cesty donést.“ Věnovala mu neveselý úsměv – zřejmě ji stál obrovské úsilí.

Šel dál, tentokrát pomaleji než předtím a snažil se vybírat cestu co nejdál od rozesetých těl. „Většina obětí zemřela okamžitě. Nejspíš necítili vůbec nic.“

Byla to lež. Stačilo se jí jen podívat na těla, aby to zjistila.

Skepticky povytáhla obočí, ale nic nenamítala, za což jí byl vděčný.

Zrak jí padl na tělo mladé ženy. Obličej jí pokrývaly puchýře a kolem úst a očí se nahromadila zaschlá krev. Velmi netypická obět zemětřesení. „Všechna těla nebyla rozdrcena. Co se stalo ostatním, seržante?“

„Jsem Jordan.“ Zaváhal. Nepochyboval, že další lež by mu už neodpustila. Raději jí prozradí alespoň něco, než si začne sama vytvářet teorie. „Ještě to analyzujeme, ale podle údajů chromatografu se domníváme, že byli vystaveni derivátu sarinu.“

Zakopla o kámen, ale šla dál. Obdivoval její sebeovládání. „Nervový plyn? Proto se zapojila i americká armáda?“

„Izraelci nás požádali o pomoc, protože jsme v tomhle oboru experti. Zatím jsme ještě nepotvrdili druh plynu. Nejvíc připomíná sarin. Rychlý účinek, rychlý rozptyl. Než na Masadu dorazili první záchranáři, byl už plyn inertní.“

Měli jsme štěstí, pomyslel si Jordan. Jinak mohl být seznam obětí mnohem delší. Izraelci se domnívali, že jejich největším problémem je zemětřesení. První tým si oblékl kombinézy, až když začal nacházet těla.

„Kdo by tohle udělal?“ Řekla to šokovaně jako někdo, kdo není zvyklý se každý den střetávat se zlem tváří v tvář. Záviděl jí to.

„Kéž bych vám dokázal odpovědět.“

Dokonce i samotný plyn představoval záhadu. Nenesl žádné známky moderní bojové látky. Při analýze plynu na základní složky jeho tým objevil bizarní anomálie. Třeba skořici. Kdo by proboha dával do bojového plynu koření? Jeho tým se dále soustřeďoval na určení několika dalších stejně podivných a těžko postižitelných ingrediencí.

Zneklidňovalo ho, že nezná původ plynu. Šlo o jeho práci a obvykle v ní byl i zatraceně dobrý. Nelíbilo se mu, že našel dříve neidentifikovaný nervový plyn s tak vražedným účinkem, a zvlášť na Středním východě. Jeho nadřízeným i Izraelcům se to také vůbec nebude líbit.

Překročil jeden z pytlů s tělem. Uchopil doktorku Grangerovou za ruku, aby jí pomohl získat rovnováhu a také jako gesto podpory. Měla mnohem svalnatější dlaň, než očekával. Jistě musí zdvihat víc než jen tužky.

„Šlo o teroristický útok?“ Hlas měla dál pevný, ale ucítil, že se jí ruka chvěje. Lepší bude na ni mluvit dál.

„To si Izraelci mysleli původně.“ Pustil jí ruku. „Ale vystavení plynu přesně souhlasí s dobou zemětřesení. Myslíme si, že pod zemí mohly být ukryté staré kanystry s toxickým obsahem a zemětřesení je poškodilo.“

Svraštila obočí. „Masada je posvátné archeologické naleziště. Nechápu, proč by sem Izraelci ukrývali něco takového.“

Pokrčil rameny. „Proto jsem tu já s týmem, abysme to zjistili.“

Měl své rozkazy: najít zdroj a bezpečně odstranit nebo odpálit zbývající kanystry.

Pár kroků kráčeli mlčky. Zaslechl zadunění, jak někdo hodil pytel s tělem do helikoptéry. Musí si pospíšit. Brzy se setmí a nechtěl by plýtvat muži na hlídku před šakaly.

Všiml si, že doktorka má stále skelnější pohled a dýchá namáhavěji. Musí na ni dál mluvit. „Už jsme skoro v táboře.“

„Přežil někdo?“¨

„Jeden hoch.“ Ukázal na mobilní laboratoř P3, vzdouvající se plastový stan, kde chlapce drželi.

„Byl tu sám?“ zeptala se.

„S rodiči.“

Hoch se nejspíš několikrát zhluboka nadechl chemické látky, ale přežil. Popsal plyn jako rudooranžový se sladkým kořeněným zápachem. Žádný z moderních plynů takovému popisu neodpovídá.

Jordan se na ni podíval. „Jeho rodiče to nezvládli.“

„To vidím,“ poznamenala Erin tiše.

Pohlédl přes rozvaliny na laboratorní stan. Skrz průhledné plastové stěny Jordan sledoval, jak si k chlapci klekl kněz. Byl rád, že u hocha někdo je. Ale jaká slova útěchy mu mohl ten muž přinést?

Náhle už mu jeho vlastní práce nepřišla tak tvrdá.

„Tak tohle je váš tábor?“ Doktorka ukázala na šikmo napjatou plátěnou stříšku na okraji pukliny.

Tábor byl hodně optimistický popis. „Je víc než skromný.“

Pohlédl znovu na puklinu. Roztínala zemi jako obrovská jizva široká pět metrů a dlouhá možná sto. I když ji vytvořilo obyčejné zemětřesení, působila nepřirozeně.

„To je hmotnostní spektrometr?“ zeptala se archeoložka, když došli na místo.

Musel se nad jejím překvapeným výrazem usmát. „Nenapadlo vás, že by nám svěřili něco tak složitého?“

„Ne… já jen… no…“

Kochal se jejími rozpaky. Všichni si myslí, že když si někdo oblékne uniformu, automaticky nechá mozek v odvodové kanceláři. „Jen do něj bušíme kameny, doktorko, ale zdá se, že to funguje.“

„Promiňte,“ vyhrkla. „Nemyslela jsem to tak. A říkejte mi, prosím, Erin. Pod doktorkou se mi vždy vybaví spíš dětská lékařka.“

„Tak dobře.“ Zamířil ke stanu. „Už jsme skoro tam, Erin.“

Pod improvizovaným přístřeškem se krčili dva z jeho mužů.

Jeden stál vedle počítače a pil z polní lahve. Druhý seděl před monitorem a pohyboval joysticky ovládajícími dálkově řízené vozítko týmu. Malého robota spustili před hodinou do pukliny.

Když ji přivedl do tábora, oba muži se k nim otočili. Pokývli mu, ale mnohem víc je zaujala atraktivní světlovlasá doktorka.

Jordan ji představil s důrazem na její titul.

Pihovatý muž se znovu soustředil na joysticky.

Jordan na něj ukázal. „Doktorko Grangerová, to je náš počítačový jezdec desátník Sanderson a támhleten muž, co nám chce vypít všechnu vodu, je specialista Cooper.“

Urostlý černoch si právě natahoval latexové rukavice. V odpadkovém koši vedle něj se válel tucet použitých s krvavými skvrnami.

„Zůstal bych tu a povídal si, ale musím se vrátit k odklízení těl.“ Podíval se na Jordana. „Kde máte náhradní baterie? McKayův foťák už mele z posledního a musíme každého vyfotit, než ho zapneme do pytle.“

Erin zamžikala. Vzápětí pronikavě zbledla. Jordan si uvědomil, jak je při dlouhodobém pobytu v terénu snadné zapomenout na čirou hrůzu toho, co je každý den obklopuje.

Teď pro ni však nemohl moc udělat. Ani pro těla tam venku. „Modrý kufr, pravá kapsa.“

Cooper vydoloval ze zavazadla zavřeného na zip lithium-iontovou baterii.

„Sakra!“ zaklel Sanderson a všichni se k němu obrátili.

„Co se děje?“ zeptal se Jordan.

„Robot se znovu zasekl.“

Cooper obrátil oči v sloup a vyšel ze stanu.

Desátník se zamračil na obrázek na barevném monitoru, jako by šlo o videohru, kterou právě prohrál.

Erin se mu naklonila přes rameno a zahleděla se na čtyři monitory zobrazující záznam z kamer vozítka. „To je vnitřek té pukliny?“

„Ano, ale robot tam pevně uvízl.“

Obrazovka ukazovala příčinu Sandersonovy nespokojenosti. Vozítko zapadlo do škvíry. Padající suť a kamínky zakryly dvě z kamer. Sanderson pootočil ovládáním a tankové pásy se protočily naprázdno a jen nahrnuly další suť. „Armádní šunt!“

Samotný přístroj nepředstavoval problém. Robot byl poslední model napěchovaný dostatkem čidel a radarového vybavení, aby zachytil myší pšouk ve skladišti. Problémem bylo, že Sanderson ještě zcela neovládl umění, jak vozítko řídit dvěma joysticky. Jordanovi to také nešlo.

Erin se na něj zvědavě podívala. „To je ST-20? Mám s ním naježděno stovky hodin. Mohla bych to zkusit?“

Mohlo by ji to alespoň zaměstnat. Sanderson nevypadal, že by dokázal robota vyprostit. Navíc si Jordan považoval každého, kdo byl ochotný přiskočit a nabídnout pomoc. „Ale jistě.“

Sanderson zvedl s okázalým znechucením ruce a odšoupl se i se židlí stranou. „Poslužte si. Jediné, co jsem ještě nezkusil, je slézt do té díry a nakopnout to.“

Erin se postavila tam, kde byla Sandersonova židle, a uchopila joysticky, jako by věděla, co dělá. Přepínala rychle mezi směrem pohybu a posunovala robota o centimetry vpřed a vzad jako při parkování na pětníku.

„To jsem už zkoušel,“ namítl Sanderson. „Ale není to k…“

Vozítko náhle vyjelo ze škvíry. Jordan si všiml Erinina prchavého vítězného úsměvu a za pokus nezranit Sandersonovu ješitnost si jí začal vážit ještě víc.

Sanderson vstal a dal si ruce v bok. „No teda! Právě jste ze mě před velitelem udělala blbce.“

Pak se usmál a přisunul jí židli jako nějaký trůn. Jakmile se usadila, vzhlédla k Jordanovi. „Tak co vlastně hledáme?“

„Náš tým pověřili nalezením zdroje toho plynu.“

„Nechte mě hádat,“ řekla a tentokrát se usmála doopravdy. „Jsem tu, aby měly izraelské úřady jistotu, že při tom nezničíte nějaké tisíce let staré artefakty?“

Jordan jí úsměv vrátil. „Tak nějak.“

Dále to nerozváděl, ale její přítomnost si vyžádala izraelská zpravodajská služba, a ne odbor pro historické památky. Zatím si nebyl jistý proč. A nevyřešené záhady neměl rád.

Všichni pozorně sledovali monitor, když přejížděla s vozítkem hromadu kamení.

„Co vlastně děláte v Izraeli?“ zeptal se jí Sanderson.

„Se svým týmem provádím vykopávky v Caesareji,“ odpověděla. „Rutinní průzkum.“

Jordan z jejího tónu usoudil, že o rutinní průzkum nejde. Zajímavé.

Vozítko sjelo po kamenitém svahu a pak se dostalo na rovný přímý úsek, vypadalo to na chodbu.

„Podívejte se na ty stěny.“ Zašvenkovala kamerami. „Ostré úlomky.“

„No a?“ ozval se Jordan.

„Ten tunel je umělý. Vytesaný dlátem.“

„Takhle hluboko? Přímo v srdci hory?“ Přistoupil blíž. „Kdo myslíte, že ho vyhloubil? Židovští povstalci, kteří tu zemřeli?“

„Možná.“ Odtáhla se od něj. Osobní prostor. O kousek ucouvl. „Anebo byzantští mniši, kteří žili na hoře o pár staletí později. Bez dalších důkazů se to nedá říct. Myslím, že tenhle robůtek může být první, kdo se po hodně dlouhé době vydal tou chodbou.“

Vozítko přejelo další hromadu suti, halogenové reflektory ozářily tušově černou trhlinu pronikavě bílým světlem.

„A sakra,“ vyjekla Erin.

„Co se děje?“ zeptal se Jordan.

Pootočila vozítko ostře doprava k hromadě kamenů.

„No a?“ Jordanovi připadala stejná jako ostatní hromady kamenů.

„Podívejte se na vrchol.“ Prstem jim ukázala obrys na monitoru. „Byl tam tunel, ale zhroutil se.“

„Jako spousta dalších,“ namítl Sanderson. „Proč nás má zajímat?“

„Všimněte si stěn,“ upozornila je. „Nesou stopy po moderních vrtech.“

Jordan se vzrušeně předklonil. „A to znamená co?“

„To znamená, že se někdo pokoušel dostat někdy v posledních stech letech právě do tohoto tunelu.“ Erin si povzdychla. „A nejspíš ukradl něco cenného.“

„Možná tam dali ten plyn oni.“ Jordan si nebyl jistý, proč cítí úlevu, že může jít o moderní nervový plyn, a ne o nějaký pradávný, ale cítil ji.

Erin znovu natočila vozítko dopředu a pokračovala dál tunelem a konečně se dostali do otevřeného prostoru.

„Tady zastavte,“ řekl Jordan. „Co je to za místo?“

„Vypadá na podzemní skladiště.“ Erin se otočila s vozítkem kolem dokola, aby si mohli prázdný prostor prohlédnout. Nikde žádné proražené kanystry.

Jordan se obrátil ke svému desátníkovi a zeptal se: „Jaké máš údaje?“

Sanderson se sklonil k sousednímu monitoru. Možná měl problémy s řízením robota, ale ve svých přístrojích se vyznal. „Spousta sekundárních odpadních produktů. Žádná aktivní látka. A přesto tu zaznamenávám nejvyšší hodnoty, jaké jsem kdy viděl. Řekl bych, že tahle komora je zdrojem toho plynu.“

Kamera zabrala klenutý strop.

„Vypadá to jako chrám,“ vydechl Sanderson.

Erin zavrtěla hlavou. „Spíš podzemní svatyně nebo hrobka. Architektura je starobylá.“ Dotkla se monitoru, jako by si mohla skrz něj ohmatat skálu.

„Co je to uprostřed?“ zeptal se Jordan.

„Myslím, že sarkofág, ale budu si jistá, až se dostaneme blíž. Světlo tak daleko nedosáhne.“

Poslala vozítko vpřed, ale náhle se zastavilo. Stiskla oba joysticky a pak je se zklamaným zasyknutím pustila.

„Znovu uvízl?“ zajímal se Jordan. A byli tak blízko.

„Konec lana,“ řekla. „Doslova. Můžeme jen tak daleko, kam nám dosáhne vodítko.“

Nechala kameru zamířenou na sarkofág. „Rozhodně to vypadá na pohřební schránu. Musí tu být pohřbený někdo důležitý.“

„Tak důležitý, že tu nastražili past?“ To by mohlo být vysvětlení.

„Je to možné, ale jako stavitelé zákeřných pastí byli proslulí Egypťané – ne Židé.“ Zamyšleně si promnula spodní ret. „To ale nedává smysl.“

„Nic tu nedává smysl,“ odsekl Sanderson. „Třeba nervový plyn se skořicovou vůní.“

Prudce se otočila na židli. „Cože?“

Jordan se zamračil na Sandersona a pak přiznal, co zjistili. „Je to jedna ze zvláštností toho plynu. Zjistili jsme v něm stopy skořice.“

„Ale to by v souvislosti s hrobkou dávalo smysl.“

„Jak to?“ Jordanovi to žádný smysl nedávalo.

„Skořice byla ve starověku vzácným kořením,“ poučila je. „Pro bohaté se pálila při pohřebních obřadech jako vůně oblíbená Bohem. Mnohokrát se o tom zmiňuje bible. Bůh přikázal Mojžíšovi použít ji při přípravě oleje ke svatému pomazání.“

„Takže skořice se do plynu dostala jako znečištění?“ Jordan byl za tu informaci vděčný. O skořici věděl jedině to, že mu chutná na francouzských toastech.

„Koncentrace je ve zbytku plynu příliš vysoká, než aby šlo jen o znečištění,“ ozval se Sanderson.

„Co dalšího mi ještě můžete říct o používání skořice ve starověku?“ zeptal se Jordan.

„Kdybych věděla, že se tu koná vědomostní soutěž, nastudovala bych si to,“ usmála se Erin tak, až ho to vyvedlo z míry. „Dobrá, používali ho na lepší zažívání. Proti horečce. Jako repelent proti komárům.“

„Prověř to,“ poručil Jordan. Stoupl si za Sandersona napružený, jako by vypil trojité espresso.

Sandersonovy prsty se rozeběhly po klávesnici. „Získáváte sto bodů.“

„Proč?“ zeptala se. „Co jsem udělala?“

„Možná jste částečně vyřešila naši záhadu,“ řekl Jordan. „Většina repelentů proti hmyzu se liší jen o dvě chemické vazby od nervového plynu. První nervový plyn…“

Země se prudce otřásla. Erinina židle poodjela dozadu a div se nepřevrhla. Jordan ji zachytil, plátěná střecha se zakymácela a kovová konstrukce zaskřípěla na protest.

Erin se napjala, jako by chtěla vyskočit ze židle, ale Jordan ji přitiskl zpět. „Takhle to bude bezpečnější,“ prohlásil.

Nedodal ovšem, že na poničené náhorní plošině žádné bezpečné místo není. Už stačilo jen trochu, aby se celá rozpadla. Otřesy ustaly. „Dobrá, čas okukování skončil.“ Otočil se k Sandersonovi. „Jsi si jistý, že v té komoře není už žádný aktivní plyn?“

Sanderson se sklonil k ovládacímu panelu a po chvíli se napřímil. „Ano, pane. Ani jediná molekula.“

„Dobrá. Sežeň Coopera a McKaye a informuj Perlmana. Vezmeme si výstroj a za pět minut vyrážíme.“

Doktorka vstala, jako by se také chystala vyrazit. Zavrtěl hlavou. „Je mi líto. Ale musíte zůstat nahoře, dokud ten prostor nezajistíme.“

Zamračila se. „Vytáhli jste mě z mého naleziště a přivezli sem. Nehodlám…“

„Jsem zodpovědný za čtyři vojáky ze své jednotky. Ta zodpovědnost pro mě není lehká, doktorko Grangerová. Tam dole je možný zdroj smrtícího nervového plynu. Nevezmu si na svědomí ještě další civilní oběť.“

„Aha, už jsem zase doktorka Grangerová, co?“ Přešla k precizní výslovnosti. Připomněla mu tím jeho matku. „Jaké jste vlastně dostal přesné rozkazy ohledně mě, seržante Stone?“

„Jak už jsem řekl, máte se postarat o zajištění případného naleziště.“ Mluvil klidně a zdvořile. Neměl čas začít si hádku s navztekanou vědkyní, co se touží vrhnout po hlavě do nebezpečí.

„A jak ho mám zajistit odtud seshora?“

„Řekla jste, že je tam jenom ten sarkofág…“

„Řekla jsem, že odtud vidím jen ten. Ale co se asi ukrývá uvnitř sarkofágu, seržante Stone?“

Její tón teď byl znatelně mrazivější než ještě před minutou. Namítl: „Nezajímá mě, co je uvnitř, doktorko. Já…“

„Ale to by mělo. Protože je otevřený.“

Překvapeně ucouvl. „Cože?“

Poklepala prstem na monitor a ukázala na obrázek zachycený robotem. „Tady. To je víko. Leží vedle sarkofágu. Někdo musel porušit pečeť a odsunout ho.“

Přál si, aby si toho nevšimla. Hodně mu tím zkomplikovala život.

Ztlumila hlas. „Nemáme představu, co může být uvnitř. Tělo nějakého židovského krále. Netknutá kopie Tóry. Masada je důležitým historickým nalezištěm židovského národa. Jestli se něco poškodí…“

Otevřel ústa, aby protestoval. Místo toho se jen zhluboka nadechl a opět vydechl. Jestli jeho tým udělá sebemenší chybu, Izraelci budou chtít jeho hlavu. K čertu s tím. „Mohou tam být i zatím neporušené kanystry toho plynu. Mohou se kdykoli při dalším otřesu poškodit. Pak skončíme jako ti, které jste viděla venku.“

Zbledla a vzápětí se vzpamatovala. „Jsem si vědoma následků, seržante.“

Pochyboval o tom. „Už jste se někdy spouštěla po laně?“

„Ovšem,“ ujistila ho. „Víckrát, než dokážu spočítat.“

Probodl ji zkoumavým pohledem. „Doufám, že umíte počítat víc než do jedné.“

Zakřenila se. „To víte, že umím. Možná dokonce do sta.“

Ulevilo se mu. Alespoň s ní tam dole nebudou problémy. „Odteď jste pod mým velením. Když poručím skočte…“

Zachovala vážnou tvář. „Zeptám se, jak vysoko. Rozumím.“

Dotkl se pecky v uchu. „Sandersone, výstroj pro doktorku Grangerovou na slaňování. Půjde s námi.“

KAPITOLA 6

26. října, 16.42 SIČ
48 kilometrů od Masady, Izrael

Báthory zatáhla zatemňovací závěsy, aby skryly holou poušť za hangárem letiště, a pomyslela si, jestli to není naposled, co viděla slunce.

Na chvíli zavřela oči a soustředila se. Zhluboka se nadechla a potlačila bolest, která jí neustále kolovala v krvi, tupou bolest, jež neustávala, nikdy na sebe nedala zapomenout jako připomínka cesty, kterou zvolila, když byla mnohem mladší. Bolest, která ji provázela tak neúprosně jako škrtící černá dlaň vytetovaná na bílém krku; obojí se objevilo ve stejnou dobu, aby stvrdilo slib, který učinila krví a obětí, aby Mu mohla sloužit.

Zvedla ruku k šíji a dotkla se zdroje bolesti a důkazu slibu. Sloužil i k jinému účelu: ochraně. Označoval ji jako Jeho vyvolenou, pozvedal ji. Nikdo se jí nemohl dotknout a všichni ji poslouchali.

Přinutila se, aby nechala ruku klesnout s tím, že nikdy nesmí projevit sebemenší slabost, a zvláště ne před ostatními.

Pohlédla k temné jeskyni hangáru s bledými skvrnami přísvitu pronikajícího skrz spáry v ocelové konstrukci. Její tým již nastoupil do helikoptéry a čekal na ni.

Jeden člen posádky právě zavíral zadní dveře nákladového prostoru. Něco uvnitř do dveří prudce udeřilo a poodstrčilo ho o krok dozadu, chvíli zůstal viditelně otřesený, než se mu podařilo zaklapnout pojistku.

Dovolila si krátký sebevědomý úsměv. Černá značka na krku nebyla její jedinou ochranou.

Klid, sdělila dozadu do nákladového prostoru, už brzy budeš volný.

Nebyla to zpráva prostřednictvím slov, ale spíš vyslaný pocit tepla a bezpečí.

Ucítila odpověď: spokojenost, hlad a velký příliv lásky.

Vyhřívala se v té záři, upravila si kevlarovou vestu a koženou kombinézu, které ji obepínaly, zajistila pistoli Sig Sauer v podpažním pouzdře a zamířila přes rozlehlý hangár, aby se připojila k týmu v helikoptéře. Její motory už nabíraly sílu ke startu a v uzavřeném prostoru byl jejich řev ohlušující.

Sklonila se před otáčejícími se rotory, nastoupila do kabiny speciálně upravené eurokoptéry Panther a zabouchla za sebou dveře. Uvnitř vládla tma a chlad, bezpečí a téměř naprosté ticho. Středně velký stroj pojme deset cestujících a dalších tři sta kilo nákladu zajištěného v zadním nákladovém prostoru.

Toto však nebyla běžná helikoptéra. Úprava stealth ji činila téměř neviditelnou a tlumiče na motorech umožňovaly tichý let. Byla také označena jako izraelská, aby nevzbudila podezření. Až na okna kabiny – ta měla černě zatřená, aby nebylo vidět dovnitř.

Když přešla ke svému sedadlu, jedinému volnému, všechny oči ji sledovaly. Devět ostřílených čistokrevných lovců. Viděla v jejich očích dravý hlad a za bezvýraznými tvářemi rozpoznala potlačovanou divokost.

Ignorovala je a posadila se vedle svého zástupce Tareka. Ve zšeřelé kabině byl jen temný stín a stejně tak chladný. Vzpomněla si na Farídův žár, na dotek jeho horké ruky na svých zádech. Šlo již jen o vzdálenou vzpomínku.

Nasadila si sluchátka a zavolala pilota. V helikoptéře se začerněnými okny bude navigovat jen podle přístrojů a za pomoci softwaru pro letecký simulátor.

„Jaký je náš status?“ zeptala se.

Stručně odpověděl: „Už jsem odvysílal správný izraelský bezpečnostní kód pro cestu k hoře. Očekávají nákladní helikoptéru. Přistaneme tam za dvaadvacet minut.“

Provedla výpočet v hlavě. Sedm minut po západu slunce.

Dokonalé.

Zvenčí dolehl tlumený rachot motorů. Představila si, jak se vrata hangáru otevírají a dovnitř září slunce. Ucítila, jak se stroj vznesl vzhůru, a téměř viděla, že letí nad horkým pískem jako černé smítko na ohnivém moři.

„Kolik?“ zavrčel Tarek.

Pochopila, na co se ptá: jak silný odpor mají čekat na Masadě. Také však v tom jediném slově zaslechla nedočkavost. Šířila se kabinou, jako když sirka zapálí benzinovou skvrnu.

Odpověděla na obojí – vyřčené i nevyřčené.

„Sedmnáct.“

Tarekova tvář zůstávala ve stínu, ale všimla si krutého úsměvu, při kterém se jí zježily chloupky na šíji, instinktivní reakce na přítomnost číhajícího predátora.

Podle jejích informací hlídá vrcholek jen hrstka vojáků. S devíti bojovníky na své straně a momentem překvapení očekávala, že potrvá jen pár minut celou oblast zajistit.

A pak musí najít knihu.

Ruka jí opět maně zamířila ke krku, ale vtiskla si ji zaťatou v pěst do klína.

Nesmí Ho zklamat.

Zbýval však jeden neznámý prvek, vzpomněla si na varování připojené k Jeho vzkazu.

Už byl vyslán Rytíř, aby ji získal.

Nedej se ničím zastavit.

Řekla to i Tarekovi.

„Buď připravený. Možná tam je i rytíř Kristův.“

Tarek se napjal, jeho stín se změnil v sochu z černého ledu. Tiše zasyčel a použil starý název, jako by to byla kletba.

„Sangvinista.“

KAPITOLA 7

26. října, 16.44 SIČ
Masada, Izrael

Erin se nenápadně rozhlédla po prázdném stanu. Jordan řekl, ať počká uvnitř, dokud se nevrátí. To jí poskytlo pár minut samoty. Vytáhla mobil a zkontrolovala zprávy.

Vzkaz od Natea.

Nemohu se spojit s ambasádou. Stále obsazeno kvůli zemětřesení. Jste v pořádku?

V obavě, že se vrátí Perlman, rychle odepsala.

Jsem v pořádku. Vše legální. Co Heinrich?

Displej zůstal tak dlouho temný, až dostala strach, že se přerušilo spojení.

Nate?

Můžete mi zavolat?

Textová zpráva se rozmazala, Erin zamrkala. Nemůže mu zavolat. Někdo by ji uslyšel. Nepochybovala, že kdyby ji Perlman zas přistihl, mobil by rozbil.

Ne.

Odtextovala zpět.

Řekni mi to. Hned.

Další odmlka a pak:

Heinrich to nezvládl.

Erin klesla na Sandersonovu židli. Heinrich je mrtvý. Zemřel v nemocnici tisíce kilometrů od domova, a jen kvůli ní. Nechala ho ve výkopu a šla pro štětce, které ani nepotřebovala, jen aby se vyhnula rozhovoru. Co řekne jeho rodičům? Z odpadkového koše se špinavými rukavicemi se nesl pach krve. Cítila, že se jí chce zvracet.

„Doktorko?“ Jordan strčil dovnitř blonďatou hlavu. „My jsme připravení, takže jestli…“

Vstoupil do stanu. „Erin, jste v pořádku?“

Zvedla hlavu a podívala se na něj. Připadalo jí, že jeho hlas zaznívá z velké dálky.

„Erin? Stalo se snad něco?“ Dvěma rychlými kroky přešel k ní.

Zavrtěla hlavou. Kdyby mu řekla o Heinrichově smrti, zhroutila by se na místě, rovnou v malém plátěném stanu obklopená mrtvými těly.

Znepokojeně se na ni zadíval.

Nebyla schopná snést jeho pohled, odvrátila se k telefonu a napsala odpověď Nateovi. Pochybovala, že by Jordan něco namítal.

Rozumím. Zavolám, až to půjde.

Když byla hotová, schovala telefon do kapsy. „Jde jen o moje vykopávky,“ oznámila, připravená uvěřit vlastní lži. „Plánovala jsem je mnoho let a teď je zničilo zemětřesení.“

„Brzy se k nim zase vrátíte.“

„Já vím.“ Nejspíš si myslí, že tak vyvádí kvůli pár starým kostem pohřbeným v prachu. Už se však cítila klidnější a dokázala alespoň částečně uvolnit žal z Heinrichovy smrti. Buď to, anebo měl na ni uklidňující účinek Jordan. Jak jinak by se dokázala procházet mezi všemi těmi mrtvými, které viděla venku? Naposledy se zhluboka nadechla.

„Jsem připravená,“ prohlásila a vstala.

„Tak pojďte sem. Připevníme vám horolezecký postroj.“

Následovala ho k okraji pukliny, kde jí podal složitý spletenec uzlů a popruhů. Vojenská výstroj se hodně lišila od té, na kterou byla zvyklá. Bezmocně na ni hleděla.

Jordan postroj obrátil. „Prostrčte jednu nohu sem. A druhou pak sem.“

Postavil se za ni a pomáhal jí s navlékáním. Jeho jisté ruce se dotýkaly jejího těla, narovnávaly popruhy a zacvakávaly pojistky. Konečně měla postroj připnutý a cítila, jako by se jí tělesná teplota zvýšila o deset stupňů. Rychle si zapnula pojistky alespoň na hrudi.

Helikoptéra již odlétla. Rozhlédla se po náhorní plošině. I chlapec byl pryč a také většina záchranářů a pytlů s těly. Vypadalo to, že v prodlužujících se stínech dál pracuje nejvýš tak dvanáct lidí.

Jordan kolem ní přešel dopředu. Natáhl ruku a přitáhl jí pásy na stehnech současně předpisově i neuvěřitelně osobně. Popruhy ji pevně obepnuly a na okamžik se k němu přitiskla. Pohlédla mu do modrých očí, s ubývajícím světlem byly tmavší.

„Jestli bych měl něco vědět, dřív než se spustíme dolů,“ prohlásil, „tak teď je ta pravá chvíle.“

„Ne, nic.“ Zůstat zde nahoře se zbylými těly toužila ještě méně než se spustit do pukliny. „Jen mám špatný den.“

„Sanderson vám když tak zahřívá židli.“ Zkoumavě se jí zadíval do obličeje. „Máme tam robota a můžete sledovat náš postup odtud shora.“

Znovu našla odvahu, o které si myslela, že ji už ztratila, a vyloudila úsměv. „A mám vám nechat všechnu zábavu?“

Věnoval jí ještě jeden ustaraný pohled, než se vrátil ke svým mužům.

Po obou stranách vojáci spustili přes okraj lana. Přes hranu přehodili modré deky, aby lana podložili a snížili tření mezi nimi a ostrou zubatou skálou. Zdálo se, že vědí, co dělají. Stejně ale lana raději dvakrát překontrolovala.

Objevil se za ní Sanderson. Nešel dolů, jen pomáhal ostatním s výstrojí. Podal jí něco, co vypadalo jako tužka.

„Seržant mi řekl, ať vám dám atropinovou injekci,“ prohlásil. „Schovejte si ji do některé z kapes.“

„K čemu slouží?“

„Pokud by vás zasáhl ten záhadný plyn, odlomte čepičku a vrazte si ji do stehna.“

Při tom pomyšlení se jí udělalo nevolno. „Myslela jsem, že dole už nebude aktivní plyn.“

„Je to jen pro jistotu, ale buďte opatrná. Je to síla. Nepoužijte ji, pokud si nebudete jistá, že jste se plynu nadechla. Atropin vám zrychlí tep až na doraz. Je tak silný, že by vám roztrhl srdce, kdybyste nebyla otrávená. A působí rychle.“

„Neměli bychom si obléct biokombinézy?“

„Jsou na slaňování příliš neforemné. A popruhy by je protrhly. Nebojte se, při prvních příznacích – nevolnosti a krvácení – prostě použijte injekci. Měla byste zůstat naživu tak dlouho, abychom vás stihli vytáhnout.“

Zkoumavě se podívala na jeho pihovatou tvář, jestli nežertuje a jen ji nezkouší vyděsit.

Stiskl jí rameno. „Budete v pořádku.“

Rozhodně se v pořádku necítila. Dýchala trochu rychleji, sehnula se, vyhrnula si nohavici a injekci zastrčila pevně do ponožky.

Poručík Perlman se dvěma dalšími vojáky – mladým Izraelcem a starším Američanem – se postavili na okraj pukliny. Američan měl rozčepýřené hnědé vlasy a přes rameno přehozenou brašnu. Přečetla si jeho jméno natištěné na uniformě: McKay.

Na brašně byla tři výrazná písmena: EOD.

Všiml si jejího pohledu. „Explosive Ordnance Disposal. Likviduju výbušniny a munici.“

Vojáci tedy hodlají odpálit každý nedotčený kanystr, který dole najdou. Měla by propadnout panice, ale šok z Heinrichovy smrti ji příliš otupil, než aby teď začala panikařit.

McKay jí podal ruku. Potřásla mu jí. Byl to velký chlap, jen pár cheeseburgerů od klasického pupku a o deset let starší než ostatní. Odhadla ho na čtyřicátníka. Když jí potřásal rukou, široce se usmál.

„Jste ta nejhezčí parťačka na laně, co pamatuju.“ Zamrkal na ni a ona se pokusila o úsměv.

Stoupl si na kraj pukliny, jako by to byl okraj chodníku. Došla k němu a pohlédla dolů. Dno tonulo ve stínu. Puklina byla dost široká, aby se do ní bez obav spustili, Erin se však stále nezadržitelně třásla. Ta zubatá a ohyzdná jizva na tuto horu nepatřila.

McKay a Cooper si připjali postroje ke dvojici lan.

Přistoupila k volnému a udělala totéž, dvakrát se přesvědčila, že drží.

Další z Jordanova týmu – žena jménem Tysonová – si klekla k puklině. Spustila dolů dlouhou hadici. Vedle kolena v maskáčích měla plynový chromatograf.

„Jaké jsou údaje, Tysonová?“ zavolal Jordan.

„Zaznamenávám dusík, kyslík, argon.“ Dál se dívala na displej. „Stopová množství toho, co byste čekali. Žádné jedovaté plyny, seržante.“

„Sledujte to dál, desátníku.“ Jordan se obrátil k nim. „A vy všichni mějte atropin po ruce.“

„Na co ještě čekáme, seržante?“ Cooper se nakláněl nad propastí. Jeho lano vypadalo příliš tence na to, aby ho udrželo, ale oči mu zářily adrenalinem. Rozený horolezec.

Jordan zakroužil rukou ve vzduchu. „Rangers, vpřed!“

Cooper zavýskl, McKay si unaveně povzdychl a dvojice se přehoupla přes okraj srázu, jako by šlo o rovnou cestu.

Vzápětí se připjali Izraelci a následovali je do hlubiny.

Tysonová ladila své přístroje. Neměla postroj, proto musela zůstat zde nahoře.

Zbývala už jen Erin s Jordanem. Došel k okraji, přes rameno měl přehozenou nějakou velkou zbraň, a připjal se na lano vedle Erin. Když se přesvědčil, že je zajištěný, naklonil se k ní a zatahal za její lano. „Bezpečně sedí.“

„To si pište.“

Věnoval jí letmý úsměv, zaklonil se a udělal velký krok dolů. Pak k ní vzhlédl s vážným výrazem a důrazně a klidně ji vyzval: „Můžete. Polezu hned vedle vás.“

Zaklonila se, cítila, jak rozevírá a opět svírá dlaně a nechává lano proklouzávat přes prsty v rukavicích, jak se zaklání stále víc – a pak už náhle stála ve vodorovné poloze vedle Jordana na stěně srázu.

16.54 – tři minuty před západem slunce

Když Jordan došlápl na dno, automaticky si zkontroloval zbraně. Poklepal na zapnuté pouzdro u boku s Coltem 1911, pak nahmátl dýku KA-BAR u kotníku. A jeho hlavní zbraň – Heckler & Koch MP7 – mu visela na popruhu přes pravé rameno. Automatická osobní obranná zbraň – kříženec pistole a samopalu – střílí kulky z tvrzené oceli s kadencí 950 střel za minutu a dokáže udělat z kevralové vesty ementál.

Rychle zkontroloval pojistku, zásobník a mířidla a ujistil se, že cestou dolů nic neutrpělo újmu. Všiml si, že na něj hledí Erin.

„Vážně potřebujete tady dole takovou palebnou sílu?“ Stáhla si rukavice, přeložila je na půl a zasunula do zadní kapsy.

Pokrčil rameny. „Jde o standardní výbavu mého týmu.“

Než jí stačil vysvětlit víc, zapráskal mu ve sluchátku Sandersonův hlas. „Seržante, přilétá izraelská nákladní helikoptéra. Myslím, že se má postarat o zbytek těl.“

Evakuační helikoptéra je tu příliš brzy, ale nevadí. Jordan chtěl všechny dostat z té prokleté hory co nejdřív. Dotkl se sluchátka. „Rozumím.“

Připojil se s Erin ke zbytku týmu na tenké rampě přetínající sráz. Kabel robota se táhl dál dolů a mizel v temnotě.

Pohlédl na Erin. Co se to s ní k čertu v tom přístřešku stalo? Nejdřív si myslel, že se jen možná bojí výšek a má strach ze slaňování, ale zvládla ho bez mrknutí oka. Odhadoval, že má za sebou víc než stovku podobných sestupů. Takže během těch pár minut, kdy byla sama, musela vidět nebo slyšet něco, co ji tak vyvedlo z míry. Nejspíš mu to neprozradí. Nyní už vypadala v lepší pohodě, ale doufal, že ať už šlo o cokoli, jejich misi to neohrozí.

Cooper vystrčil hlavu ze šedesát centimetrů široké pukliny, kterou projelo vozítko, a odhodil trubičku s chemickým světlem, která svítila daleko dopředu. „Ten vytesaný tunel začíná hned za touhle puklinou.“

McKay se sehnul, opřel se rukama o stehna a nahlédl do úzkého prostoru.

Jordan ho poplácal po rameni. „Je to sice těsné, ale měl bys to zvládnout.“

McKay zavrtěl hlavou. „To mi říká hubeňour, co sotva zvedne svou váhu.“

Jordan nebyl hubený a určitě uzvedl víc než jen svou váhu. Ale dovnitř se protáhl. Pro McKaye v plné polní to bude mnohem těžší.

Cooper se uličnicky zakřenil: „Vždycky se můžeš svléct do spoďárů a namazat se olejem.“

„Abys měl show zadarmo? Ani náhodou.“

Poručík Perlman stál se založenýma rukama a mračil se. Ostatní izraelští vojáci přešlapovali z nohy na nohu.

Jordan neviděl důvod, proč to prodlužovat. Slunce zapadalo a chtěl být co nejrychleji hotov. Zapnul si svítilnu připevněnou na rameni.

„Tak jdeme.“

16.57 – západ slunce

Erin v pokleku sledovala, jak se ostatní soukají do pukliny. Opatrně se nadechla. Očekávala chemický zápach, i když Tysonová a Sanderson ohodnotili vzduch zdviženým palcem.

Místo toho páchl vlhkostí smíšenou se zatuchlinou typickou pro dlouho neobývané prostory. Důvěrně známý a podivně uklidňující zápach staré hrobky.

Poklepala na injekci v ponožce a napřímila se, aby mohla vlézt za Jordanem do úzké štěrbiny. Hrubé kamenné stěny se jí sevřely kolem ramen, a když se protahovala skrz, doufala, že to dokáže i McKay, aniž by tam nechal příliš mnoho kůže.

Vzduch tady byl mnohem chladnější než na vrcholku hory. Její tenisky zaskřípaly v písku. Trubice s chemickým světlem ozařovala tunel přízračným žlutým přísvitem. Když se dostala ke světlu, odolala pokušení zvednout ho a zastrčit do kapsy. Znečišťovali archeologické naleziště. Umínila si, že trubici sebere při zpáteční cestě. Jednou rukou přejížděla po stropě pukliny, aby se ujistila, že nenarazí hlavou na některou z hran nad sebou, a propracovávala se vpřed, dychtivá dostat se konečně do hrobky a začít s průzkumem.

Vpředu vychrlil McKay proud nadávek, když se vyprostil z pukliny většinou za použití hrubé síly. Cooper se škodolibě pochechtával.

Erin si uvědomila, že se také usmívá. S vojáky spolupracovala často, nezřídka i na nalezištích nacházejících se v oblastech konfliktů. V minulosti pokládala armádu za nutné zlo, náhle však cítila s touto skupinou podivné pouto ukuté hrůzami a krveprolitím nad jejich hlavami a napětím zde dole.

Konečně s Jordanem dospěli na konec zúženého místa. Napřímil se v uměle vytvořeném tunelu a pomohl jí vysoukat se z pukliny. Venku v chodbě zvedl ruku, ať se zastaví.

„Počkáme, až nám tým oznámí, že je všechno v pořádku.“

Tady dole velel on, prozatím. Zastavila se a sáhla na stěnu tunelu, ucítila ostré rýhy a představila si dláta a kladiva v rukou zpocených mužů. Klesla na koleno a dotkla se země, nabrala hrst prachu a nechala ho propadnout zpět mezi prsty.

Někdo tunel před tisíci lety vytesal. Kdo tu asi chodil? A proč?

Pár metrů od nich kameny uzavíraly moderní tunel, který zahlédla kamerami vozítka. Tunel se musel zřítit. Dotkla se stop po vrtání na jeho okrajích. Dvacáté století. Ale kdy?

Všimla si elastických pásků a plastového výlisku moderní plynové masky rozdrcené pod jedním z balvanů. Zamířila k ní a kývla i na Jordana. Kdyby šlo o oficiální expedici, věděla by o ní. A jestli byla neoficiální, jak by dokázali na tak známém nalezišti utajit rozsáhlé práce? Navíc musely trvat poměrně dlouho.

Jako válka.

Než však mohli cokoli prozkoumat, zabzučela Jordanova vysílačka. Měl ji dost nahlas, takže zaslechla Cooperův hlas, jak říká: „Komora je bezpečná, seržante. Možná byste sebou měli hodit. Teče sem dolů nějaká sračka.“

„Jdeme tam.“ Jordan na ni mávl, ať ho doprovodí. „Držte se u mě, doktorko.“

Následovala ho a rychle si v hlavě rekapitulovala, co má udělat: detektorem kovů pátrat po nástrojích, vzít vzorek sazí ze stropu, aby určila druh loučí, které používali dělníci, udělat sádrový otisk povrchu zdi ke zjištění, jaké nástroje na vytesání chodby byly použity.

V takových věcech vynikal Heinrich. Zakopla a Jordan ji chytil za paži, měl teplou, uklidňující ruku a chápavý pohled. „Doktorko?“

Jen zavrtěla hlavou a vyprostila se.

Po dalších deseti metrech došli ke vchodu do podzemní krypty, kterou viděla kamerami robota. Prastará a solidní brána.

Byla příliš úzká, aby jí prošli dva lidé zároveň. Zvolnila a nechala Jordana, aby sehnul hlavu a vešel jako první. Odhadla její výšku mírně přes sto osmdesát centimetrů, zvedla ruku a pohladila její oblouk, pak překročila práh a prošla z ním.

Na rukou jí naskočila husí kůže. Vzduch zde byl ještě chladnější. Tlumené žluté světlo tří trubic s chemickým světlem rozhozených náhodně po zemi odhalilo kvalitní vápencovou podlahu, vysoký strop se stopami sazí a těsně vyspárované kamenné bloky zdí. Ráda by pořídila snímky prachu na zemi, možná by zachytila i stopy vykradačů hrobů, kteří otevřeli sarkofág. Ale Jordan se svými muži již byli uvnitř a překryli dávné stopy svými.

Ostatní se shromáždili na vzdálenější straně sarkofágu a hleděli na zeď. Muselo tam být něco krajně zajímavého. Hned jak se Erin v kryptě zorientovala, vydala se k nim.

„Ničeho se, prosím, nedotýkejte,“ zavolala a nepochybovala, že ji budou zcela ignorovat.

Prošla kolem vozítka a stanula u kamenného sarkofágu. Jak očekávala, byl vytesaný z jediného kamenného bloku, boky měl hladce otesané, každý z rohů tvořil dokonalý úhel, každá stěna byla naprosto hladká. Znovu musela obdivovat mistrovství dávných kameníků. Jejich nástroje můžeme pokládat za primitivní, výsledky však takové rozhodně nebyly. Pohlédla na vyhlazené víko, které leželo na zemi vedle hrobky, kterou zakrývalo tak dlouho. Zvláštní, vidět ho tak vcelku, protože vykradači hrobů obvykle víko rozbili, když ho odhazovali.

Zapátrala po kladkách nebo provazu, který museli použít, ale vykradači si nejspíš vše odnesli s sebou. To bylo také dost neobvyklé.

Pokročila dopředu – ale nějaká ruka ji zadržela.

„Co jsem vám říkal o tom, ať se držíte u mě?“ zeptal se Jordan.

Společně se přiblížili k sarkofágu. Když byla Erin konečně dost blízko, aby mohla pořídit snímky, vytáhla jediný přístroj, který jí ještě zbyl, svůj mobil. Několikrát vyfotila stěny sarkofágu a hromádky popela v rozích, přála si mít svůj nikon, ten však zůstal v Caesareji.

Odvážila se nahlédnout do rakve. Nic. Jen holý kámen s temně rudými skvrnami. Co jej mohlo tak zabarvit? Zaschlá krev je hnědá. Většina pryskyřic zčerná.

Pořídila také několik snímků prázdných hliněných džbánů okolo sarkofágu. Museli v nich sem dolů donést nějakou tekutinu. Obvykle se používaly na víno, ale proč by plnili sarkofág vínem?

Jak se narovnávala, Jordan se k ní otočil od protilehlé zdi. I v matném přísvitu poznala, že je vyvedený z míry. „Doktorko, nechcete mi vysvětlit tohle?“

Pohlédla tam a muži se rozestoupili na obě strany.

Na zdi visela děsivá socha jako rouhačské ukřižování. Obešla roh sarkofágu. Každým krokem v ní narůstala hrůza.

Nebyla to socha.

Na zdi viselo vyschlé tělo malé, zhruba osmileté dívky oblečené do potrhané a skvrnami pokryté tuniky. Na stěnu dobrý metr nad podlahu ji přibila hrst zčernalých šípů. Probodly jí hrudník, krk, jedno rameno a stehno.

„Šipky z kuše,“ ozval se Jordan. „Vypadají jako stříbrné.“

Stříbro?

Zastavila se před dítětem, šokovaná jedním anachronismem za druhým. Dívčiny rudé šaty vypadaly starodávně jak střihem, tak i stupněm rozpadu. Jejich vzorek i způsob tkaní látky patřily do stejného období jako pád Masady. Možná byly vyrobeny v Samaří, možná v Judeji, tak jako tak nejméně přede dvěma tisíci lety.

Skloněný obličej rámovaly tmavé vlasy. Oči měla pokojně zavřené, bradu zabořenou do vyhublé hrudi a rty pootevřené tak mírně, že to vypadalo, jako by zemřela uprostřed povzdechu. Dokonce i jemné řasy měla dokonale zachovalé. Podle množství měkké tkáně stále držící na kostech se dalo soudit, že je dívka mrtvá jen několik desítiletí.

Desítiletí. Jak je to možné?

U dívčiných nohou leželo něco zmačkaného. Erin si k tomu klekla.

Panenka…

Sevřelo se jí srdce. Malá vyschlá hračka byla vyrobena z tvrzených kousků kůže sešitých cáry látky a pokrývaly ji stejné rudé skvrny jako šaty. Volná ruka dítěte byla jakoby natažená k hračce, na kterou už nikdy nedosáhne.

Opuštěná panenka Erin hluboce zasáhla, vzpomněla si, že měla podobnou vyrobenou podomácku. Pohřbila ji se svou malou sestrou. Ztěžka polkla a přemáhala slzy, připadala si při tom hloupě. Heinrichova smrt ji stále vyváděla z míry, a před vojáky se musela naopak sebrat.

Stále v kleku vzhlédla k dívčině druhé ruce napůl skryté za tělem a spatřila, jak se skrz zaťaté prsty něco blýská.

Zvláštní.

Opřela se dlaní o zeď, ucítila zatvrdlou maltu vystupující mezi cihlami. I když se dívka relativně nedávno, rozhodně ne ve starověku, stala obětí vraždy, stále si její tělo zasloužilo slušné zacházení. To dítě kdysi bylo něčí malou holčičkou.

Erin se natáhla k její zaťaté pěsti. Dívčina ruka se zachvěla a pak sebou škubla. Celé mumifikované tělo se na zdi otřáslo, jako by dítě stále žilo.

Erin vyjekla a ucukla.

Za rameno ji chytila pevná uklidňující ruka.

„Jen další následný otřes,“ řekl Jordan.

Z kamenného stropu se snesla slabá sprška jemného prachu. Za Erin dopadla na zem uvolněná cihla. Zadržela dech, dokud otřesy neustaly.

„Zhoršuje se to,“ podotkl Jordan. „Nic dobrého nás tu nečeká. Je čas jít.“

Vzepřela se proti tahu jeho ruky. Teď to bylo její naleziště a musela ještě prozkoumat další věci. Přiblížila se ke zdi a znovu sáhla po dívčině ruce.

Jordan si všiml jejího zaujetí a přešel k ní. „Co je to?“

„Zdá se, že dívka těsně před smrtí něco uchopila.“

Archeologický protokol zakazoval dotýkat se čehokoliv dřív, než to bylo vyfotografováno, ale dívka nebyla zavražděna příliš dávno, a tak Erin jen protentokrát protokol vynechala.

Jemně dívce rozevřela prsty. Očekávala, že budou křehké, ale zjistila, že jsou měkké a pružné. Stav těla ji natolik překvapil, že nestačila zachytit uvolněný předmět. Spadl do prachu na zem.

Aby ho poznala, nepotřebovala doktorát z archeologie.

Jordan tlumeně zaklel.

Erin zmateně hleděla na medaili, železný kříž se svastikou.

Německá.

Z druhé světové války.

Už znala totožnost vykradačů hrobu, kteří se sem provrtali moderními nástroji. Ale proč tuto medaili svíraly mumifikované prsty dívky v nitru starověké židovské hrobky?

Jordan zaťal pěst. „Nacisti se sem museli dostat jako první. Vpadli sem a celé to tu vyplenili.“

Jeho slova toho příliš neobjasnila. Hitler byl posedlý okultismem, ale co doufal nalézt v Masadě?

Erin prozkoumala dívčiny šaty. Proč by se nacisté tak namáhali a oblékli dítě do repliky oděvu z prvního tisíciletí, aby je pak přibili střelami z kuše ke zdi?

Představila si, jak dívka strhla medaili z uniformy svého mučitele a skryla ji v dlani jako důkaz o tom, kdo ji zabil. Znovu ji zaplavila vlna sympatií k tomuto dítěti – i za odvahu jejího posledního činu. Opět ucítila, jak jí do očí vstupují slzy.

„Jste v pořádku?“ Jordanova tvář byla tak blízko její, že Erin uviděla i drobnou jizvu na jeho bradě.

Ve snaze zamaskovat slzy zvedla mobil a pořídila několik snímků medaile. Dívka prošla velkým utrpením, aby získala klíč k totožnosti svého vraha. Erin její důkaz zdokumentuje.

Když odložila telefon, Jordan se sehnul, zvedl medaili a obrátil ji. „Možná dokážeme zjistit, kdo to udělal. Důstojníci SS často na rub medailí vyrývali svá jména. Ať byl ten parchant kdokoli, chci znát jeho jméno. A jestli je náhodou ještě naživu…“

V té chvíli měla Erin Jordana ještě raději. Bok po boku zkoumali malý kovový kotouček. Na rubu nenesl žádné jméno, jen podivný symbol.

Pořídila snímek z Jordanovy dlaně a pak nahlas přečetla slova vyražená podél lemu. „Deutsches Ahnenerbe.“

„To dává smysl,“ poznamenal kysele Jordan.

Tázavě na něj pohlédla. Moderní německé dějiny nebyly právě její specializací. „Jak to?“

Obracel medaili ze strany na stranu. „Můj dědeček bojoval ve druhé světové válce. A vyprávěl mi o ní. Je to jeden z důvodů, proč jsem u armády. A taky tak trochu fušuju do historie. Deutsches Ahnenerbe byla tajná sekta nacistických vědců se zájmem o okultismus, kteří cestovali po světě a hledali ztracené poklady a důkazy o pradávné árijské rase. Himmlerova banda vykradačů hrobů.“

A takoví se sem dostali jako první. Erin pocítila hořkou příchuť porážky. Byla zvyklá na průzkum hrobů, které byly vyloupeny, ale obvykle k tomu docházelo již v dávnověku. Dopalovalo ji, že tuto hrobku znesvětili teprve před několika desítiletími.

Ukázal na symbol uprostřed. „To není jejich obvyklý symbol. Ahnenerbe normálně používala meč se stuhou. Tohle je něco nového.“

Zvědavě přejela prstem po symbolu. „Vypadá jako norská runa. Ze staršího futharku. Možná runa othila.“

Načrtla ji prstem v prachu na zemi.

„Runa reprezentuje písmeno O.“ Otočila se k Jordanovi. „Nemohla by to být iniciála vlastníka medaile?“

Než to stačila dále rozvést, McKay ostře vyštěkl: „Ani hnout! Ruce vzhůru!“

Polekaně se otočila.

Jordan přiložil automat Heckler & Koch k rameni a otočil se ke vstupu do hrobky. Země se opět otřásla a snesl se na ně kamenný prach – a ze stínů vstoupila do krypty temná postava.

KAPITOLA 8

26. října, 17.04 SIČ
Masada, Izrael

„Nestřílet!“ zařval Jordan a zvedl levou ruku. „To je padre.“

Sklonil hlaveň automatu a zamířil ke klerikovi. Už tak bylo divné, že se kněz objevil tady dole, ale všiml si ještě něčeho podivnějšího.

Neměl na sobě žádnou lezeckou výstroj.

Otřesy ustaly a Jordan se zastavil před knězem. „Co tady dole děláte, otče?“

Kněz si ho měřil zpod kápě své sutany. Jordan jeho pohled opětoval a chvíli na sebe jen zírali. Otec Korza byl o pět centimetrů vyšší než Jordan, ale pod dlouhou rozhalenou sutanou byl štíhlejší, svalnatý, kus chlapa. Obličej nesl jasně slovanské tvrdé rysy, které změkčovaly jen plné rty. Černé vlasy mu spadaly až ke kolárku – trochu dlouhé na svatého muže.

Byly to však jeho oči, pronikavé a tmavé – přímo temné –, ze kterých se Jordanovi udělalo mírně nevolno. Mimovolně pevně sevřel svou zbraň.

Je to jenom kněz, připomněl si.

Otec Korza ještě chvíli hleděl na Jordana a pak odvrátil zrak a jediným pohledem přejel celou kryptu.

„Slyšel jste mě, padre? Na něco jsem se ptal.“

Kněz pronesl šeptem, bez dechu a podivně formálně: „Církev má přednostní právo na to, co leží v této kryptě.“

Otec Korza se chystal Jordana obejít a ten se ho pokusil popadnout za ruku – nahmátl však jen vzduch. Knězi se nějak podařilo kolem něj proklouznout a zamířil k otevřenému sarkofágu.

Jordan mu byl v patách a všiml si, že se knězovy oči upírají na dítě přibité ke zdi a tváří se neproniknutelně. Když muž došel doprostřed krypty, pohlédl do prázdného sarkofágu a zjevně se napřímil, znehybněl jako socha.

Erin k němu přešla od zdi. Ve zdvižené ruce držela mobil a zkoušela zachytit signál s nadějí, že se jí podaří odeslat pořízené fotografie někam do bezpečí, vědecké myšlení ji nikdy neopouštělo.

Když dorazila k sarkofágu, Jordan si stoupl mezi ni a otce Korzu. Z nějakého důvodu nechtěl, aby se příliš přiblížila k podivnému knězi.

„Toto je zakázaná oblast,“ varoval Jordan.

Perlman ho podpořil a položil ruku na zbraň u boku. „Neměl byste tu být, otče Korzo. Izraelské úřady vydaly přesné pokyny k vaší zdejší návštěvě.“

Klerik oba ignoroval. Otočil se k Erin. „Nenašli jste nějakou knihu? Anebo kamenný kvádr asi takhle veliký?“ naznačil rukama rozměr.

Erin zavrtěla hlavou „Nic podobného jsme nenašli, jen tu dívku. Zdá se, že hrobku vyplenili Němci během války.“

Jedinou reakcí kněze bylo mírné přimhouření očí.

Kdo je ten muž?

Jordan položil ruku na pažbu své zbraně a čekal, co svatý muž udělá dál. Kněz byl strohý a málomluvný, měl zjevně problémy s autoritou, zatím však neprojevil žádné známky nepřátelství.

Koutkem okna zahlédl Jordan, jak McKay nechal ruku klesnout ke své dýce.

„Klid, desátníku,“ poručil. „V pořádku.“

Kněz McKaye ignoroval, ale náhle se napjal, ztuhl uprostřed kroku a naklonil hlavu na stranu. Podíval se na Jordana, jeho slova však byla určena všem.

„Musíte všichni pryč. Hned.“

Poslední slovo znělo jasně jako varování.

O čem to mluví?

Odpověď přišla z Jordanova sluchátka: ozval se výkřik plný krve a bolesti, dost ostrý, aby se mu zaryl hluboko do mozku.

Sanderson.

Shora.

Výkřik utonul ve výbuchu statického šumu.

Zapnul hrdelní mikrofon. „Sandersone! Odpovězte!“

Nic.

„Desátníku, hlaste se!“

Kněz rychle přešel ke vchodu. Cooper a mladý izraelský voják mu zastoupili cestu, aby nemohl odejít. Zbraně měli v pohotovosti.

Na prahu krypty kněz zvedl hlavu ke stropu, tělo měl napjaté jako kočkovitá šelma před skokem. Jeho další slova je svou věcností zmrazila.

„Zpátky ke zdem.“ Otočil se a jeho zrak se střetl s Jordanovým. „Dělejte, co říkám, jinak všichni zemřete.“

Jordan pozdvihl zbraň. „Vyhrožujete nám, padre?“

„Já ne. Ti, kdo přicházejí.“

17.07

Erin se pokoušela pochopit, co se děje. Knězovy a její oči se setkaly. Na okamžik se v jeho bledé tváři objevil strach, dost dlouho na to, aby ucítila srdce až v krku. Poznala, že se klerik bojí o jejich bezpečnost, ne o svou vlastní. Když uhnul pohledem, vkradl se mu do očí děsivý smutek, jako kdyby pro ně truchlil předem.

Polkla naprázdno, náhle jí úplně vyschlo v ústech.

Jordan se však zjevně nevzdával tak snadno. „Co se děje? Mám nahoře lidi. A poručík Perlman také.“

Opět ten smutný výraz. „Teď už jsou mrtví. A vy budete také, jestli hned…“

Cooper, který stál u vstupu, náhle ostře zasykl. Všichni se k němu otočili. Otevřel ústa, ale vyšel z nich jen proud krve. Klesl na kolena, pak upadl na obličej. Z týlu mu trčela černá rukojeť dýky.

Erin vykřikla jeho jméno. Vojáci unisono zvedli zbraně. Uskočila za ně, pryč z palebné linie.

Za Cooperovým tělem se krčila temná postava utkaná ze stínů. Jordan vypálil několik dávek, výstřely v uzavřeném prostoru byly ohlušující. Stín ucukl zpět do temnoty – ale předtím se ještě stačil ohnat po mladém izraelském vojákovi, který strnul na místě poblíž vstupu. Erin zahlédla záblesk oceli a pak byla postava pryč, zmizela v černém tunelu.

Jordan přestal střílet, zjevně nechtěl zasáhnout vojáka.

Ozval se výkřik plný hrůzy a zdušený krví, dozněla jeho ozvěna – a pak se rozhostilo ticho.

Poručík Perlman skočil vpřed a zvedl zbraň. „Margolisi!“

Knězova ruka v černé rukavici strhla Izraelce zpět.

Tvrdě.

„Všichni zůstaňte tady,“ vyštěkl otec Korza a vzápětí se zpronevěřil vlastnímu rozkazu.

Otočil zápěstím a jako z čirého vzduchu se mu v ruce objevila dýka. Obnažil ji: stříbrnou srpovitou čepel jako nějaký pravěký dráp.

Se zašustěním sutany se vrhl přes práh do chodby a zmizel.

Temnotu okamžitě proťalo divoké zakvílení.

Děsivý zvuk pronikl Erin až do morku kostí a přimrazil ji na místě.

Zdálo se, že dokonce i ostřílené vojáky zvuk šokoval. Jordan ji odtáhl dál od vstupu. McKay a Perlman se k nim připojili se zbraněmi namířenými do tunelu. Ustoupili, zformovali se a skryli za sarkofág.

Z tunelu se ozval jediný pronikavý výkřik.

Jordan zdvihl Erin tak lehce, jako by měla duté kosti a nehmotné maso. Připadala si, že by dokázala i vzlétnout.

Strčil ji do otevřeného sarkofágu. „Skrčte se a zůstaňte tam schovaná.“

Ocelový tón jeho hlasu a kovový lesk v očích ji vrátily do přítomnosti – ne že by chtěla být právě zde. Zatlačil ji hlouběji. „Rozumíte mi?“

„Ano.“ Chtěla se stočit do klubíčka, zakrýt si hlavu a zavřít oči před tou hrůzou, ale když to udělala, ještě víc ji vyděsilo to, že nic nevidí. Pevně sevřela prsty okraj sarkofágu. Jako všichni ostatní i ona pozorovala tušově černé ústí vstupního tunelu.

Vlevo od ní se ozvalo ostré zasyčení a oslnila ji záře. McKay držel zapálenou světlici.

„Hoď ji tam!“ zavelel Jordan a ukázal na temný vchod.

McKay se rozmáchl a vhodil světlici do otvoru. Roztočila se podél příčné osy, zanechávala za sebou ohnivou stopu a vlétla do tůně temnoty. Jas zaplašil stíny i temné postavy. Erin je chtěla spočítat, ale při čtyřech to vzdala.

Uprostřed zůstala stát jen jediná postava v rozdrásané sutaně, osvětlená zezadu. Kněz si zakryl předloktím oči, oslepený náhlým světlem. Ve druhé ruce svíral zakřivenou dýku, ze které odkapávala černá krev a pableskovala ohněm, který se v kapkách odrážel.

„Otče!“ zařval Jordan a zvedl zbraň k líci. „K zemi!“

Varování však přišlo příliš pozdě.

Temné postavy se jako vzteklí psi vrhly na kněze. Srazily ho na zem. Tvrdě dopadl na světlici a tělem ji uhasil. Erin zamžikala. Scénu opět zahalila temnota – ještě předtím však jedna z postav přeskočila kněze a skočila po hlavě do krypty.

Útočník dopadl daleko na kamennou podlahu a pak se vrhl přímo na ně, pohyboval se neuvěřitelně rychle. Vlk? Ne. Člověk ve zkrabacené hnědé kůži se širokými rameny a řeznickým hákem, který svíral svalnatou paží.

Jordan zaklekl, vystřelil a zasáhl muže doprostřed hrudi. Sprška kulek ho smetla až k cihlové stěně. Dopadl na kamennou podlahu s tupým nárazem a zůstal nehybně ležet.

Ze vstupu se do krypty převalila spleť stínů. Kněz zápasil se dvěma černě oděnými postavami. Třetí proklouzla kolem nich.

Útočník se rychle a přikrčeně vrhl na poručíka Perlmana. Narazili do stěny vedle ukřižované dívky a zmizeli Erin z dohledu. Izraelská puška se rozštěkala, střely směřovaly vzhůru a vykřesávaly z kamene jiskry. Erin se skrčila do kamenné schrány.

Nad ní se zhmotnil stín. Zahlédla záblesk zubů – příliš mnoha zubů –, a přála si mít pistoli nebo nůž. Zkřížila lokty, zakryla si jimi obličej a čekala, až se jí do kůže zaryjí zuby.

Místo toho tělo nad ní rozervaly kulky a spadlo na ni. Snažila se zpod něj vyprostit, džínsy měla nasáklé krví. Se zaťatými zuby mrtvolu ohledala a zapátrala po nějaké zbrani. Žádná pistole, ale nahmatala egyptský chopeš s dlouhou srpovitou čepelí. Podobné meče viděla na hieroglyfech a malbách, avšak takové zbraně se v bitvě neužívaly nejméně sedm set let.

Přes okraj sarkofágu na ni pohlédl McKay. „Jste v pořádku?“

Než stačila odpovědět, něco do něj z boku narazilo a zmizel. S mečem v ruce se jí povedlo vztyčit na kolenou.

McKay odlétl přes místnost a narazil do zdi, lebka mu hlasitě praskla. Padl na zem a na zdi zůstala krvavá skvrna.

Na ležícího McKaye se vrhla temná postava a zahryzla se mu do hrdla.

17.08

Jordan byl přišpendlený pod tělem útočníka, který měl větší sílu než kdokoli, s kým kdy bojoval. O svou pistoli již přišel. Protivník byl také nesmírně rychlý.

Jordan se zkroutil a hmátl si ke kotníku – po dýce KA-BAR, kterou tam měl připnutou. Stihl ji vytáhnout, než ho popadly kostnaté ruce. Jedna se mu sevřela kolem krku, druhá ho chytila za rameno a přišpendlila ke skále.

Nehty se zaryly hluboko a trhaly mu maso.

Švihl volnou rukou a zarazil čepel dýky hluboko do hrdla útočníka až po rukojeť, dokud nenarazila na kost, a pak ji vytrhl ven.

Na paži mu vytryskl proud krve.

Muž ochabl. Jordan odstrčil jeho mrtvou váhu a překulil se do dřepu. Zaměřil pozornost na Erin, která se vztyčila v sarkofágu a v jedné ruce držela krátký zakřivený meč. Zdálo se, že chce vylézt a pomoci McKayovi, který ležel na protější straně krypty, jenže tomu už nebylo pomoci. Stejně jako Perlmanovi, jenž ležel poblíž s rozervaným hrdlem.

Jordan střelil McKayova protivníka naplno do hrudi a srazil ho na tělo svého druha ve zbrani. Koutkem oka zaznamenal rychlý pohyb a otočil se zpět k Erin.

Za ní se vztyčil stín.

Vrhl se vpřed, ale něčí ruka ho odstrčila stranou. Připadalo mu, jako by do něj najel kamion. Ztratil rovnováhu a narazil do zdi.

Omámeně sledoval, jak se kolem něj přehnal kněz, strhl Erin k zemi a skočil na útočníka. Nabral zakrváceného muže ramenem a odmrštil ho dozadu a přimáčkl na mumifikovanou dívku na zdi. Pod jeho váhou se suché kosti rozdrtily na prach.

Korza o krok ustoupil.

Jeho protivník zůstal na místě viset nabodnutý a svíjel se. Avšak rozšířené konce šipek se stabilizátory, které mu pronikly tělem, ho držely na zdi nad zemí. Jedna z šipek mu probodla krk. Tápal po ní. Z rány mu vybublávala krev, jako by se vařila.

Pak Korza švihl rukou a strašlivou ranou muži roztrhl krk.

Jordan se postavil na roztřesené nohy a přikrčený se rozhlédl. Kněz stál před zdí, pod rozedranými cáry prosvítala shrbená ramena. Z jeho dýky a špiček prstů odkapávala černá krev. Jordan nevěděl, kolik jí pochází z knězových vlastních ran.

Potácivě zamířil k Erin, stále se zdviženou zbraní. Nemělo smysl zjišťovat stav zbytku jeho týmu. Dobře věděl, jak vypadá smrt. A z toho, co viděl, zůstali naživu v kryptě jen tři lidé: kněz, Erin a on.

Pro jistotu pozorně sledoval kněze, nebyl si jistý jeho záměry.

Korza si přitáhl sutanu k tělu a klesl na koleno se skloněnou hlavou jakoby k modlitbě – ale měl jiný úmysl. Rychle sebral něco ze země. Zastrčil to do černé sutany a znovu vstal.

Panenka dívky byla pryč.

Místo aby zjistil, jak na tom je Erin, raději sebral panenku? Jordan vzdal snahu tomu muži porozumět.

„Erin?“ oslovil doktorku, když k ní došel.

Otočila se k němu a rozmáchla se mečem.

„To jsem já,“ řekl, zastrčil zbraň do pouzdra a ukázal jí prázdné dlaně.

Vyděšený pohled se jí zaostřil a sklonila meč. Jemně jí ho vyprostil z ruky a odhodil. V obličeji byla bílá jako stěna, opět měla nepřítomný pohled a klesla do rohu sarkofágu. Zvedl ji odtamtud, sedl si, opřel se zády o chladný kámen a posadil si ji na klín. Jemně jí přejel rukama po těle a hledal nějaké zranění. Zdálo se, že vyvázla bez úhony.

Kněz se k nim připojil. Jordan sjel jednou rukou blíž k pistoli a druhou ochranitelsky objal Erin kolem ramen. Co má asi za lubem?

„Další tu už nejsou,“ zašeptal Korza, jako by se modlil. „Pořád však nejsme v bezpečí.“

Jordan pohlédl na domláceného muže.

„Zavalí nás tady,“ prohlásil s takovou jistotou, že mu Jordan uvěřil.

„Jak to můžete vědět…?“

„Protože přesně tak bych to udělal já.“ Vydal se k východu.

Jordan si všiml, kam míří. Leželo tam převržené robotické vozítko, jedna z jeho kamer mířila na ně a svítila na ní zelená kontrolka. Kněz na kameru dupnul. Pod jeho patou se roztříštila na kousky kovu a skla, které se rozlétly po kamenné podlaze.

Jordan si vzpomněl na Sandersonův výkřik a pochopil.

Pozorují nás.

KAPITOLA 9

26. října, 17.11 SIČ
Masada, Izrael

Když na vrcholku utichly poslední výkřiky, Báthory se nahnula k nyní ztemnělému monitoru, ztuhlá šokem a chycená mezi minulostí a přítomností.

Stala se svědkem bitvy v kryptě a následného zmasakrování jednotky, kterou vyslala dolů. Boj byl krátký, matně osvětlený a většinu ho zachytila kamera.

Všimla si však také několika okamžiků před chaotickým střetnutím.

Viděla vojáka s přilbou, jak se hádá s černě oděnou postavou zády ke kameře. Přesto zachytila záblesk bílého katolického kolárku a způsob, jakým muž jediným pohledem obhlédl prostor krypty.

Při prchavém zahlédnutí nepřítele jí rozbouřená krev náhle zchladla.

Tam stál, Kristův rytíř zmiňovaný v textové zprávě.

Sangvinista.

On a voják se postavili proti sobě jako berani v říji. Možná ten voják vyřeší problém za ni, ale rytíř proklouzl kolem něj a zastavil se, hleděl na protější zeď – co tam vidí?

Zatoužila, aby kamera zabírala prostor až k zadní stěně krypty.

Ze stínu vystoupila žena v civilním oblečení, další překvapení. Mávala mobilem v důvěrně známé pantomimě pátrání po signálu.

Rytíř se obrátil k ženě a rukama naznačil předmět o velikosti a tvaru knihy.

Báthory se zrychlil dech.

Žena zavrtěla hlavou.

Rytíř pomalu obešel kryptu. Až na sarkofág vypadala prázdná. Žádné viditelné skrýše. Když rytíř svěsil zklamaně ramena, Báthory vydechla úlevou.

Takže knihu nenašli.

Buď tam nikdy nebyla, anebo kryptu dávno někdo vyloupil.

Pak si rytíř uvědomil přítomnost Báthoryina týmu a nutnost rychle zareagovat. Měl být přemožen, podcenila však jeho schopnosti a také podporu, kterou mu poskytli vojáci. Zlikvidoval během několika vteřin polovinu její malé armády.

Podle toho, co předvedl, poznala, že rytíř tam dole není žádný nováček, ale někdo mnohem starší a stejně čistokrevný jako její vojáci.

Až pak, když rytíř šel blíž, aby zničil kameru v robotovi, mu pohlédla přímo do obličeje: důlek na bradě, široké slovanské lícní kosti a pronikavé tmavé oči. Šok z poznání ji ochromil a ponechal prázdnou jako skořápku.

Život však není vakuum.

Do prázdného prostoru vprýštila roztavená žhoucí nenávist, celou ji vyplnila a překovala v něco jiného, v nástroj vzteku a pomsty.

Konečně se pohnula, sevřela ruku v pěst a rozryla prastarým rubínovým prstenem ztemnělý monitor. Jako mnoho z jejích věcí, i drahocenný prsten patřil její rodině už celé věky.

Stejně jako tento rytíř.

Rhun Korza.

Jeho jméno ji děsilo stejně jako černá dlaň na jejím krku – a působilo jí stejnou bolest. Prakticky celý život se setkávala s líčením toho, jak Korzovo selhání uvrhlo její kdysi tak hrdou rodinu na generace do bídy a hanby. Přejela prstem okraj tetování, zdroje neustálé agonie a další krvavý dluh tohoto rytíře vůči ní.

Vzpomněla si na dávný obřad, jak klečela před Tím, komu se zaslíbila, na Jeho ruku svírající jí hrdlo a vypalující jí znamení ve tvaru Jeho dlaně a prstů, které ji zavazovalo Mu sloužit.

Vše kvůli tomuto rytíři.

Vídala ho v tisících snů a vždy doufala, že ho jednou najde živého a donutí ho zaplatit za činy, kvůli kterým se celé generace žen její rodiny musely obětovat, za její roky života v utrpení – za to, že je zotročená krví, odsouzená připravovat se, sloužit a čekat.

Po tomto poznání následovala další pravda či bolestné zjištění.

Znovu ucítila, jak jí hrdlo svírá Jeho ruka a spaluje na popel její starý život.

Její pán přece musel vědět, že rytířem poslaným do Masady, aby získal knihu, je Rhun Korza. A přesto se o toto tajemství s ní nepodělil. Bez předchozího varování ji poslal čelit Korzovi.

Proč?

Mělo Mu to posloužit jako krutá zábava – anebo se v tom skrývá nějaký hlubší záměr?

Kdyby věděla, že do krypty sestoupil Korza, nikdy by dolů nikoho ze svých neposlala. Počkala by, až rytíř vyjde ven s knihou nebo při neúspěchu s prázdnýma rukama, a zastřelila by ho v puklině jako mouchu na zdi.

Jatka tam dole jí prozradila, že je Korza příliš nebezpečný, než aby mohla riskovat přímý boj zblízka, i kdyby tam vyslala ty, kdo jí zbyli.

Existoval však jiný, příhodnější způsob.

Planoucí zášť v ní ztuhla v nový plán.

Než obraz na monitoru ztmavl, všimla si poblíž vstupu do krypty těla jednoho z jejího týmu, který měl přes rameno přehozenou brašnu. Stejná čekala poblíž ústí pukliny.

Otočila se ke dvěma lovcům čekajícím na rozkazy.

Tarek si jako mnoho ostatních vyholil hlavu a kůži si pokryl černým tetováním, v jeho případě verši z bible psanými latinsky. Kožený oděv sešitý lidskými šlachami zakrýval jeho svalnatou sto osmdesát centimetrů vysokou postavu. Rty a chřípí mu probodávaly ocelové piercingy. Černé oči se mu zúžily v pouhé štěrbiny, když ho zachvátila zuřivost při pohledu na ztráty způsobené těmi dole. Toužil po pomstě. Vykoná ji vlastníma rukama.

„Rytíř je mimořádně nebezpečný,“ varovala ho. „Zvlášť když je zahnaný do kouta. Přišli jsme o příliš mnoho vojáků, než abychom mohli riskovat poslat další.“

Tarek nic nenamítal. Oba na monitoru viděli, k jakému došlo masakru. Byla tu však jiná možnost. Ne tak uspokojivá, ale výsledek vyjde nastejno.

„Odpal puklinu.“ Přešla k brašně a ukázala na tu dole. „Zab je všechny.“

Zamýšlela zavalit rytíře i s jeho společníky, znovu pohřbít zdejší tajemství pod tuny kamení. A pokud by Korza přežil výbuch, stane se jeho osudem pomalá smrt v nitru skály.

Na okamžik se zdálo, že Tarek její rozkaz neuposlechne. Lomcoval jím vztek umocněný prolitou krví. Ale pak mu pohled zavadil o její hrdlo. O tetování. Znal jeho význam lépe než kdo jiný.

Vzepřít se jí znamenalo vzepřít se i Jemu.

Tarek kývl hlavou, vypadalo to, jako by ohýbal železo – pak se obrátil a rozplynul se v šeru.

Zavřela oči a soustředila se, avšak vyrušil ji tlumený sten a připomněl jí, že má ještě práci.

V prachu klečel pihovatý desátník Sanderson, jediný, kdo přežil masakr na povrchu hory. Byl svlečený do půl těla, hlavu měl zvrácenou dozadu, jak ho držel drápy zaraženými do kůže za temeno hlavy poslední z lovců, který jí zbyl. Tento – Rafík, bratr Tareka – byl štíhlý, jen kosti a zlovolnost, užitečný nástroj v těžkých časech.

Došla blíž, vojákovy oči ji sledovaly.

„Mám pár otázek,“ oznámila tiše.

Třásl se a potil a jen na ni hleděl vyděšeným pohledem lapeného zvířete, vypadal tak mladě. Kdysi měla bratra, který se mu hodně podobal. Měl rád růže a vychlazené víno, ale co přijala Jeho znamení, zakázala si s ním jakýkoli kontakt. Musela odvrhnout veškeré pozemské vazby s minulostí a přimknout se pouze k Němu.

Další ztráta, kterou přidala na Korzova bedra.

Přejela hřbetem ruky po desátníkově sametové tváři. Nebyl ještě dost starý, aby mu rostly skutečné vousy. Přes hrůzu, kterou zažíval, spatřila v jeho očích jiskru vzdoru.

Povzdychla si.

Jako by mělo smysl klást odpor.

Zaklonila se a zvedla ruku, pak dala průchod své vášni.

Pojďte.

Oba – pojmenovala je Hunor a Magor podle maďarských mytických hrdinů, praotců Hunů a Maďarů – nebyli nikdy daleko, navždy k ní připoutáni. Nemusela se ohlížet, cítila, jak vystupují z temnoty za ní, kde se sytili, a zamířili vpřed. Natáhla k nim dlaň, olízl ji teplý jazyk, ucítila chlupatý čumák a uslyšela hluboké zavrčení jako zahřmění za obzorem.

Nechala ruku klesnout, nyní byla mokrá a odkapávala z ní krev.

„Jsou stále hladoví,“ poznamenala a věděla, že je to pravda, ozvěnu té vášně cítila i ve svém nitru.

Voják vytřeštil oči a snažil se vyrovnat s nepředstavitelným. Děs z toho, co stálo před ním, v něm udusil veškerý vzdor.

Naklonila se těsně k němu. Ucítila jeho horký dech a téměř chutnala jeho muka. Pootočila hlavu a zašeptala mu přímo do ucha.

„Pověz mi,“ začala jednoduchou otázkou, „kdo byla ta žena tam dole?“

Než stačil odpovědět, noc za ní vybuchla. Světlo, rachot a žár vyrazily z vrcholu Masady, otřásly zemí a proměnily večer v jasný den. Z pukliny vyrazily plameny, zakroužily v kataklyzmatu kouře a prachu – a uzavřely to, co Bůh teprve před několika hodinami otevřel. Zamýšlela zničit celou horu, aby zakryla stopy.

Výbuchem se v ní opět rozhostil klid.

Pohlédla dolů na desátníka.

Stále potřebovala odpovědi.

KAPITOLA 10

26. října, 17.14 SIČ
Masada, Izrael

Rhunovi ožehl záda žár horký jako dech draka. Představil si plamennou stěnu, jak se přelévá přes vrchol uzavřeného a temného sarkofágu. Byl to však zvuk, který ho zranil nejvíc. Obával se, že mu výbuch v uzavřeném prostoru může rozdrtit lebku, spustit proud krve z uší a poskvrnit tento kdysi posvátný prostor.

Za jejich sarkofágem se poblíž vchodu snášelo krupobití kamenů. Na rozdíl od prvního výbuchu, který uzavřel nahoře puklinu, hrozila tato druhá exploze, že zničí samotnou kryptu.

A pohřbí je tu.

Když oheň a běsnění odumřely v dunivé sténání, pevně se zapřel o vápencové stěny hrobky. Bylo symbolické, že zemře v sarkofágu – uvězněný stejně, jako kdysi sám někoho uzavřel v kamenném hrobě. Vlastně to skoro uvítal. Ale žena s vojákem si takový osud nezasloužili.

Po prvním výbuchu je oba hodil do kamenné rakve. Věděl, že starověká krypta nabízí jediné útočiště, zakryl je kamenným víkem, použil na to veškerou svou sílu a voják mu pomohl jen trochu. Pokud přežijí, neví, jak jim vysvětlí, že má takovou sílu. Zásady, podle kterých žil, vyžadovaly, aby je raději nechal zemřít, než aby jim povolil tyto otázky položit.

Jenže je nesměl nechat zemřít.

Proto se spolu krčili v neproniknutelné tmě. Zkoušel se modlit, ale smysly ho dál zahlcovaly. Ucítil víno, které kdysi naplňovalo schránu, kovový pach krve nasáklé do zbytků jeho šatů a zápach spáleného papíru a křídy po použitých trhavinách.

Ale nic z toho nepřekrylo prostou levandulovou vůni jejích vlasů.

Její srdce tlukoucí rychle jako vyděšenému ptáčeti tepalo vedle jeho hrudi. Teplo jejího chvějícího se těla mu stoupalo k břichu a nohám. Od Elisabety se tak těsně k ženě nepřiblížil. Slabou útěchu mu poskytlo, že Erin byla od něj odvrácená a obličejem se tiskla k vojákově hrudi.

Počítal údery jejího srdce a v tomto rytmu našel klid k modlitbě – až se konečně vrátilo ticho do jeho mysli i do světa kolem jejich malé hrobky.

Zavrtěla se pod ním, ale výstražně jí stiskl rameno, ať ještě chvíli vydrží v klidu. Chtěl, aby vyčkali a měli jistotu, že se krypta přestala hroutit, než se pokusí nadzvednout víko sarkofágu. Teprve pak zjistí, jestli nejsou pohřbeni pod tolika kameny, že je dokonce ani on nebude s to vysvobodit.

Dech se jí zpomalil a srdce zklidnilo. Také voják se vzpamatoval.

Konečně se Rhun zapřel koleny o dno kamenné schrány a zatlačil rameny. Víko zaskřípalo. Zabral znovu. Masivní poklop se posunul o délku dlaně, pak o dvě.

Nakonec se víko zakývalo a přepadlo na podlahu. Byli volní, i když se bál, že jen vyměnili malou rakev za velkou. Alespoň že krypta vydržela. Ti, kdo vytesali tajnou kapli, zesílili zdi, aby udržely neklidnou horu na uzdě.

Napřímil se a pomohl Erin a Jordanovi ven ze sarkofágu. Výbuch přežila jedna ze světelných trubic a nyní vyplňovala zbylý prostor tlumeným světlem. Pomrkával ve štiplavém prachu a pohlédl k východu z krypty.

Už tam nebyl.

Balvany a drobné kameny ho uzavřely od podlahy ke stropu.

Druzí dva se rozkašlali a zakryli si nos a ústa kusy látky, aby filtrovaly znečištěný vzduch. Nepřežijí tu dlouho.

Voják rozsvítil baterku a namířil ji k průchodu. Jeho pohled se střetl s Rhunovým a ustoupil od něj s výrazem podezření a ostražitosti.

Žena mezitím kroužila světlem druhé baterky po zničené kryptě. Vše pokrýval nános prachu, co změnil mrtvá těla v hliněné sochy a otupil hrůzu z masakru.

Nic však nezakrývalo rozbité kusy masivního víka sarkofágu. Ulpěla na nich kuželem světla. Praménky prachu vířícího v paprscích nezakryly fakt, že zvednout a odstrčit takový kamenný blok bylo nad lidské síly.

Zdálo se, že si toho voják nevšiml. Stál před zhrouceným vchodem, jako by šlo o nerozřešitelnou záhadu.

Žena vedle Rhuna k němu obrátila světlo baterky a pohlédla na něj velkýma hnědýma očima. „Děkuji vám, otče.“

Všiml si jejího zaváhání, než vyslovila slovo otče. Cítil se trapně, protože poznal, že ona je nevěřící.

„Jmenuji se Rhun,“ zašeptal. „Rhun Korza.“

Už dlouho se s nikým nepodělil o tak důvěrnou věc, jako je celé jeho jméno, ale pokud tu mají zemřít, chtěl, aby ho oba znali.

„Já jsem Erin a tohle je Jordan. Jak…“

Voják ji uťal hlasem plným chladného vzteku: „Kdo to byl?“

Tato otázka jen vedla k další. Poznal to z jeho tónu, přečetl si to z výrazu jeho obličeje.

Co byli zač?

Zvážil nevyslovenou otázku. Církev zapověděla odhalit pravdu, své nejstřeženější tajemství. V sázce bylo mnoho.

Muž však je bojovník jako on. Neustoupil, čelil temnotě a za pravdivou odpověď zaplatil vlastní krví.

Rhun dokázal takovou oběť ocenit. Pohlédl mu upřeně do očí a nabídl pravdu, pojmenoval útočníky. „Jsou to strigoi.“

Jeho slova zůstala viset ve vzduchu jako vířící prach a také vše spíše zamlžovala, než objasňovala. Muž zjevně zmateně naklonil hlavu na stranu. I žena na něj jen hleděla, spíš zvědavě než rozzlobeně. Na rozdíl od vojáka se zdálo, že ho neobviňuje ze všech těch smrtí.

„A co to znamená?“ Voják nedá pokoj, dokud tomu neporozumí, a nejspíš ani pak ne.

Rhun odvalil kámen z jedné z mrtvol a smetl jí písek z obličeje. Žena mu svítila na ruce, když naklonil zaprášenou hlavu mrtvého. Rukou v rukavici rozchlípil studené rty a odhalil pradávné tajemství.

Ve světle baterky se zaleskly dlouhé bílé tesáky.

Voják sjel rukou k pažbě zbraně. Žena se ostře nadechla. Mimovolně se chytila za hrdlo. Ochranný zvířecí instinkt. Ale místo aby strnula ochromená hrůzou, nechala ruku zase klesnout a přiklekla k Rhunovi. Muž zůstal stát v pohotovosti, připravený k boji.

Rhun to očekával, avšak žena ho překvapila, což se mu stalo jen zřídka. Natáhla ruku a prsty – zpočátku roztřesenými, ale rychle se zklidnila – se dotkla dlouhého a ostrého zubu, stejně jako svatý Tomáš musel vložit prsty do Kristovy rány, aby získal důkaz. Zjevně se děsila pravdy, ale neuhýbala před ní.

Otočila se k Rhunovi, skeptická, jak jen moderní vědec může být. A čekala.

Neřekl nic. Musela se na pravdu zeptat. A on jí ji poskytne. Ale nemůže jí dát vůli uvěřit v ni.

Mávla nad tělem rukou. „Může jít o korunky nasazené k prodloužení zubů…“

I teď odmítala uvěřit, hledala racionální vysvětlení stejně jako mnoho dalších před ní. Ale na rozdíl od nich se sklonila blíž a nečekala na potvrzení nebo útěchu. Nadzvedla horní ret mrtvého ještě výš.

Jak chrup dál zkoumala, čekal, že vytřeští oči hrůzou. Místo toho jen svraštila obočí a tvář jí zaplála vědeckým zájmem.

Znovu ho překvapila a sledoval ji se stejným zaujetím jako ona mrtvého.

17.21

Erin klečela u těla a snažila se pochopit, co před ní leží. Potřebovala porozumět, aby měla vysvětlení pro všechnu tu krev a smrt.

Zoufale si vybavovala seznam kultur, ve kterých si lidé špičatili zuby. Mladíci v súdánské poušti si při obřadu dospělostí pilovali řezáky do hrotů ostrých jako jehly. Mezi starými Mayi byly opilované zuby znakem vznešenosti. Na Bali patřilo pilování zubů stále k přechodovému rituálu mezi dospělé a symbolizovalo proměnu zvířete v člověka. Každý světadíl měl podobné praktiky. Úplně každý.

Toto však bylo něco jiného.

Ačkoli chtěla nalézt takové vysvětlení, zuby nebyly uměle upraveny.

„Doktorko, mluvte se mnou.“ Jordan se jí naklonil přes rameno a jeho napjatý hlas zazněl ve stísněném prostoru hodně hlasitě. „Řekněte mi, co si o tom myslíte.“

Pokusila se o věcný tón kvůli sobě i kvůli němu. Pokud se teď přestane ovládat, už se nemusí nikdy vzpamatovat. „Tyto psí tesáky jsou pevně uchycené v horní čelisti. Podívejte na pouzdra, jak jsou u kořene zubů zesílená.“

Jordan překročil hromádku sutin a postavil se mezi ni a kněze. Položil ruku na zbraň. „Dobrá, věřím vám.“

Vyslala k němu úsměv, o kterém doufala, že je uklidňující. Zdálo se však, že nezabral, protože se dál tvářil napjatě, když se zeptal: „A co to znamená?“

Opřela se dozadu na bobek, co nejdál od zubu, kterého se dotýkala. „Takové zesílení u kořenu je typické pro predátory.“

Otec Korza ustoupil. Hlaveň Jordanovy zbraně ho sledovala.

„Jordane?“ postavila se vedle něj.

„Mluvte dál.“ Upřeně sledoval kněze, jako by čekal, že ji přeruší, ale on jen tiše stál. „Je to zajímavé, co, padre?“

Prozkoumala zaprášený hnědý obličej mezi sutinami. Vypadal jako normální člověk. „Čelisti lva vyvinou tlak dvaačtyřicet kilogramů na čtvereční centimetr. Aby zub unesl takovou sílu, jeho lůžko kolem kořene ztvrdne a zesílí, jak to vidíme zde.“

„Takže chcete říct,“ ozval se Jordan a odkašlal si, „že tyhle tesáky nejsou jen úchylná úprava vzhledu. Že jsou přirozené?“

Povzdychla si. „Žádné jiné vysvětlení mě nenapadá.“

Ve slabém světle baterky spatřila šok na Jordanově tváři a strach v jeho očích. Cítila se stejně, ale nesměla dovolit, aby ji ty pocity ovládly. Místo toho se otočila k mlčícímu knězi pro odpovědi. „Nazval jste je strigoi?“

Jeho obličej představoval nečitelnou masku stínů a tajemství. „Jejich prokletí nese mnoho jmen. Vrykolakas. Asema. Dhakhanavar. Jsou pohromou známou kdysi ve všech koutech světa. Dnes je nazýváte upíři.“

Erin se opět posadila. Spočívá snad vzpomínka na tyto hrůzy v základu rituálních úprav zubů, děsivé nápodobě skutečného děsu, v moderní době již zapomenutého? Zapomenutého, ale ne mrtvého. Po zádech jí přejel ledový prst.

„A vy s nimi bojujete?“

„Ano.“ Knězův tichý hlas zněl klidně.

„Co jste tedy vlastně zač, padre?“ Jordan se rozkročil, jako by očekával boj. „Něco jako vatikánské komando?“

„Takový výraz bych nepoužil.“ Otec Korza spojil ruce v rukavicích před tělem. „Jsem jen kněz, pokorný služebník Boží. Ale abychom mohli sloužit Svatému stolci, musel jsem být s několika řádovými bratry vycvičen k boji s touto pohromou, ano.“

Erin se chtěla zeptat na tisíc věcí, jedna však byla nejnaléhavější a trápila ji od první chvíle, kdy kněz vstoupil do krypty a pronesl první slova.

Církev má přednostní právo na to, co leží v této kryptě.

Náhle byla ráda, že mezi nimi stojí voják a dívá se přes jeho rameno na zakrvácenou postavu. „Předtím jste se zeptal na knihu, která tu někde může být ukrytá. Kvůli ní nás napadli? A proto nás tu zavalili?“

Kněz nasadil nepřítomný výraz. Zvrátil hlavu k cihlovému stropu, jako kdyby očekával pokyn shůry. „Hora se stále pohybuje.“

„Cože…“ Jordanovu otázku přerušilo hlasité zasténání skály doprovázené dunivým praskáním lámající se horniny. Podlaha se otřásla – nejprve slabě, pak divočeji.

Erin se zapotácela a narazila Jordanovi do zad, než znovu získala rovnováhu. „Další následný otřes?“

„Anebo ty exploze destabilizovaly celou horu.“ Jordan vzhlédl ke stropu. „Tak nebo tak, asi se zřítí. A brzy.“

„Nejdřív musíme najít cestu ven,“ prohlásil otec Korza. „Až pak probereme ostatní věci.“

Jordan vykročil k zavalenému vstupu.

„Tamtudy se už nedá projít.“ Otec Korza se pomalu otočil kolem dokola. „Ale prý ti, kdo sem přišli během pádu Masady ukrýt knihu, použili cestu známou jen zasvěceným. Cestu, která byla poté, co odešli, zapečetěna.“

Jordan přejížděl pohledem po pevných zdech. „Kde?“

Otec Korza pohladil růženec za pasem. „Ta cesta je mimo vědění církve. Nikdo ji nezná.“

„To není pravda.“ Erin přejela oběma rukama po nejbližší zdi a rýpla nehtem do malty mezi dvěma kameny.

Oba na ni pohlédli.

Usmála se. „Znám cestu ven.“

17.25

Jordan jen doufal, že Erin skutečně ví, co říká. „Tak ukažte.“

Spěšně zamířila do zadní části krypty, prsty přejížděla po hrubých kamenech, jako by četla vzkaz napsaný Braillovým písmem.

Následoval ji, jednou rukou se dotýkal kamenů, druhou měl stále položenou na automatické zbrani. Nevěřil Korzovi. Kdyby je kněz varoval hned na začátku, Jordanovi muži mohli ještě žít. V dohledné době se ke Korzovi rozhodně neotočí zády.

„Cítíte, jak čistě tu zeď postavili?“ zeptala se Erin. „Jednotlivé kameny sedí tak přesně, že nepotřebovali skoro žádnou maltu. Mám podezření, že použili cement jen jako zpevnění navíc, aby zajistili kryptu proti otřesům.“

„Což je také asi jediný důvod, proč ještě žijeme,“ dodal. „Kéž by to platilo i u moderních staveb.“

Přes rty jí přelétl nervózní úsměv. Doufal, že ho znovu uvidí na slunečním světle, až budou v bezpečí.

U zadní zdi si klekla vedle nabodnutých těl. Ramena se jí napjala a očima se vpila do stěny, vyhýbala se při tom pohledu na mrtvoly. Nedala se však odradit. Obdivoval ji. Položila dlaň na prastaré kvádry a zatlačila na ně.

„Všimla jsem si toho už dřív.“ Zem se otřásla a další slova vyhrkla: „Ještě před útokem. Když jsme ohledávali tu dívku.“ Uchopila jeho ruku a položila ji vedle své na kameny. „Cítím, jak se malta ve spárách mezi kvádry pohybuje.“

Dotkl se chladného nepoddajného kamene.

„Tenhle úsek není jako ostatní zdi,“ vyhrkla dychtivě. „Zkušení stavitelé jako ti, kteří postavili kryptu, by přesahující maltu odstranili, aby zeď vypadala čistě, a chránili maltu před vydrolením, kdyby se někdo otřel o stěnu.“

„Chcete říct, že to tady odbyli?“

„Ale kdepak. Ten, kdo postavil tenhle úsek, pracoval z opačné strany. Proto zde malta vystupuje proti nám.“

„Zazděný vchod.“ Hvízdl. „Skvělá úvaha, doktorko.“

Pozorně se podíval. Zazděná část tvořila zhruba oblouk. Mohla mít pravdu. Zabušil na zeď pěstí. Nepohnula se. „Přijde mi ale zatraceně pevná.“

Prokopat se tudy by trvalo hodiny, možná i dny. Obával se však, že jim zbývají jenom minuty. Erin sice odvedla dobrou práci, ale k jejich záchraně to nestačí.

Kus stropu poblíž vchodu se náhle uvolnil a s ohlušujícím zaduněním vypadl. Erin sebou trhla a Jordan ji k sobě ochranitelsky přitiskl. Skončí zde pohřbení spolu s mrtvolami netvorů a lidí.

Jeho lidí včetně Coopera a McKaye.

„McKay,“ řekl nahlas.

Kněz se zamračil, ale Erin se podívala na McKayovo zkroucené tělo. Oči se jí rozzářily poznáním a nadějí.

„Máte na to dost času?“ zeptala se.

„Když mám takovou motivaci? Rozhodně.“

Přebrodil se přes sutiny a klekl si k McKayovu tělu.

Promiň, kamaráde.

Jemně převrátil bezvládné tělo na bok. Vyhnul se pohledu na přítelovo rozervané hrdlo, položil mu ruku na rameno. Vzpomněl si na jeho štěkavý smích, na zvyk sloupávat z lahví piva etikety, na nejistý pohled, když se ocitl před krásnou ženou.

To vše je pryč.

Ale ne zapomenuto, příteli, to nikdy.

Sundal mu ruksak a vrátil se ke zdi, kde čekala Erin. Nechtěl ji nechat samotnou s knězem. Nevěděl, co by mohl udělat. Svatý muž byl samé tajemství a ta tajemství stála jeho tým život. Co by asi Korza udělal, aby je dál udržel, pokud odtud uniknou?

Bez ohledu na to, co chystá, je hora nejspíš stačí rozdrtit. Jordan rychle rozepnul ruksak. McKay jako demoliční expert jednotky nesl trhaviny původně na odpálení nádob a zneškodnění zbývajícího ohrožení. Tehdy si ještě mysleli, že stojí proti něčemu snadnému, jako jsou třeba teroristé.

Pracoval rychle, vmačkával roznětky do bloků C-4. McKay by to zvládl rychleji, ale Jordan se obrnil proti žalu, který ho zaplavoval a hrozil, že takovou ztrátu nedokáže unést. Na to je čas později. Jestli bude nějaké později.

Vytvaroval nálože a připojil k nim dráty, rychle v duchu udělal propočet, zatímco sledoval Erin, jak hovoří s knězem.

„Ta dívka,“ říkala právě a mávla směrem k dítěti na zdi, „tvrdíte, že byla stará dva tisíce let, když zemřela?“

Korza mluvil tak tiše, že Jordan musel napnout sluch, aby zachytil jeho odpověď. „Byla strigoi. Zavřená zde, aby chránila knihu. A svůj úkol plnila až do té doby, kdy ji zabily stříbrné šípy.“

Při práci si Jordan představoval děsivý sled událostí: nacisté otevřeli sarkofág, našli v té prokleté rakvi holčičku stále živou a pak ji deštěm stříbrných šipek z kuší přibili na zeď. Vzpomněl si na rozbitou plynovou masku poblíž vstupu do krypty. Nacisté museli přesně vědět, co tu najdou. Přišli připravení na dívku i na toxický plyn.

Erin se pokoušela najít způsob, jak tomu všemu porozumět, dosadit to do vědecké rovnice, jež by dávala smysl. „Takže církev zneužila tuto ubohou dívku. Přinutila ji, aby dva tisíce let dělala hlídacího psa?“

„Už nebyla dívka a spala uchována ve svatém víně, které ji omývalo.“ Korzův hlas teď přešel v bolestný šepot. „Ale máte pravdu. Ne všichni souhlasili s tímto krutým řešením. Ani s volbou tohoto prokletého místa. Prý sám apoštol Petr vybral horu a tragický čas, aby se krvavá oběť židovských mučedníků spojila s touto kryptou, a využil toho jako krycí clony k ochraně pokladu.“

„Počkat,“ zamračila se Erin. „Ten apoštol Petr… svatý Petr? Chcete říct, že někomu poručil, ať sem přinese knihu během obléhání Masady?“

„Ne. Petr sem přinesl knihu osobně.“ Knězovy ruce si hrály s růžencem.

Jordan vytušila, že jim tuto informaci neměl prozradit.

„To není možné,“ namítla. „Petra ukřižovali během vlády císaře Nerona. Asi tři roky před tím, než padla Masada.“

Korza se odvrátil a tiše odpověděl: „Dějiny vždy neuvádějí přesné údaje.“

Během této záhadné poznámky Jordan dokončil přípravy. Vstal a zvedl bezdrátový detonátor. Erin na něj tázavě pohlédla.

Přál si, aby jí mohl říct něco povzbudivějšího.

„Buď to vyjde…, anebo nás všechny zabiju.“

KAPITOLA 11

26. října, 18.01 SIČ
neznámé místo, Izrael

Tommy seděl na nemocničním lůžku a přejížděl prstem po nitrožilním portu v hrudníku. Dělal to mimovolně, ne ze zvědavosti. Věděl, proč mu ho sestra zavedla. Měl ho už předtím. Po tolika odběrech krve se báli, že mu praskne žíla.

Jeho doktorka – hubená žena s výraznými lícními kostmi, olivovou pletí a zachmuřeným výrazem – se mu ani neobtěžovala říct své jméno, což mu přišlo divné. Doktoři se obvykle sami představovali a očekávali, že si je zapamatujete. Tahle se však chovala, jako by chtěla, aby na ni hned zapomněl.

Odhrnul tenkou flanelovou přikrývku a rozhlédl se. Vypadalo to tu jako běžný nemocniční pokoj: postel na kolečkách, hadičky, kterými teklo do žil bůhvíco, stůl s olivově zeleným plastovým džbánkem a pohárkem.

Chyběla mu tady televize na zdi, ne že by rozuměl některému z izraelských kanálů. Ale po předchozích měsících strávených v nemocnici věděl, jak je důvěrně známé poblikávání obrazovky uklidňující.

Protože neměl nic na práci, vstal z postele a přetáhl si stojan s infuzí k oknu, linoleum ho studilo do bosých chodidel. Výhled ven nabízel jen poušť osvětlenou měsícem, nekonečnou pláň skal a štěrku. Za parkovištěm už nebylo žádné umělé osvětlení. Izraelci ho odvezli někam doprostřed pustiny.

Proč?

Nemocnice jsou ve městech, místech, kde žijí lidé, svítí světla, jezdí auta. Nic z toho však neviděl, když helikoptéra přistála na parkovišti, jen shluk většinou temných budov.

V helikoptéře cestoval připoutaný na prostředním sedadle mezi dvěma izraelskými vojáky ze zvláštní jednotky. Oba se snažili držet od něj co nejdál, jako kdyby se ho báli dotknout. Proč, mohl jen hádat. Předtím zaslechl jednoho z amerických vojáků utrousit, že má stále na šatech a ve vlasech rezidua chemických látek z rozpadu toxického plynu. Nikdo se ho před dekontaminací neodvážil ani dotknout.

Tam v Masadě ho v dekontaminačním stanu svlékli donaha a vzali mu šaty. A když ho převezli sem, přinutili ho k celé sérii chemických sprch, které mu odstranily z kůže snad každou odumřelou buňku. A dokonce i použitou tekutinu odvezli v zapečetěných nádržích.

Vsadil by se, že právě proto ho drží zde uprostřed pustiny: aby se stal pokusným morčetem a mohli zjistit, proč působení plynu přežil, zatímco všichni ostatní zemřeli.

Nakonec byl rád, že se nikomu nezmínil o melanomu, který mu zmizel ze zápěstí. Prstem si stále mimovolně mnul ono místo a snažil se vytušit, co to znamená. Udržet tajemství nebylo zase tak těžké. Sotva s ním promluvili – hovořili okolo něj, o něm, ale jen ojediněle i s ním.

A pouze jediná osoba se mu podívala do očí.

Otec Korza.

Vzpomínal na jeho tmavé oči v laskavém obličeji. Hlas měl vlídný a vyptával se stejně na matku a otce jako na události toho hrozného dne. Tommy nebyl katolík, ale oceňoval knězovu přívětivost.

Jak myslel na rodiče, chtělo se mu brečet – ale slzy zavřel do trezoru. Trezor objevil, když se musel vyrovnat s léčením rakoviny. Když cítil příliš velkou bolest, schoval si ji do trezoru na později. Se zhoršujícím se zdravím a smrtelnou diagnózou vůbec nevěřil, že bude žít dost dlouho, aby ho někdy otevřel.

Podíval se dolů na čisté zápěstí.

Nyní to vypadalo, že přežije.

KAPITOLA 12

26. října, 18.03 SIČ
Masada, Izrael

Erin se krčila za sarkofágem, rukama si zacpávala uši. Když Jordan odpálil C-4 umístěnou na zdi, trhla sebou. Výbuch ji udeřil do břicha jako úder pěstí. Kamenný prach naplnil místnost. Ze stropu se snesl proud písku, bodal ji do odhalené kůže jako přízračné nohy tisíců pavouků.

Pak ji Jordan prudkým trhnutím zvedl. „Rychle!“

Nejdřív nechápala jeho naléhavost – ale pak ozvěna výbuchu, znějící jí v uších, neustávala, ale naopak sílila. Pohlédla vzhůru a země jí ujela pod nohama.

Další následný otřes.

Kněz ji chytil za druhou ruku a postrčil k dýmající zdi. Černal se v ní malý otvor. Jenže byl příliš malý.

„Pomozte mi!“ vykřikl Jordan.

Pracovali společně, všichni tři vytrhávali uvolněné kvádry na okrajích. Za otvorem spatřili obrys tmavé chodby vytesané do skály. Kdysi dávno ji tu vyhloubili, aby je někam zavedla – a teď bylo to někam stále lepší než tady.

Otřesy sílily. Zrádná půda pod Erin se otřásla a ona narazila do zdi.

„Už nemáme čas!“ zaječel Jordan a vytrhl poslední kámen, vytvořil tak těsný průlez. „Všichni ven!“

Než stačili zareagovat, dunivé zahřmění je srazilo na zem.

Klenutý strop nad jejich hlavami pukl.

Jordan vyskočil, popadl Erin a nacpal ji do kamenného otvoru. Z loktů si sedřela kůži, jak se prodírala vpřed. V chodbě se opět postavila na nohy a posvítila zpět na Jordana.

„Teď vy, padre,“ zavolal. „Jste štíhlejší než já.“

Kněz přikývl a vrhl se po hlavě úzkým otvorem a skrčil se kotoulem vedle Erin. Rychle se rozhlédl po chodbě. Co čekal, že uvidí?

Erin se obrátila zpět k Jordanovi. Rychle se na ni usmál. Za jeho zády se celý strop zřítil v jednom kuse a rozdrtil sarkofág.

Jordan skočil do otvoru. Prostrčil jednu ruku dovnitř a pak se zasekl. Obličej mu zrudl námahou. Krypta se za ním dál hroutila, jak ji drtila váha hory. Jeho modré oči se střetly s jejími. Jasně poznala, co si muž myslí. Nedokáže to. Kývl hlavou do temné chodby na znamení, ať ho nechá být a uteče.

Pak tu náhle byl otec Korza. Neskutečně silnými prsty uchopil Jordanovu volnou ruku a protáhl ho skrz takovým škubnutím, že se kvádry vylomily. Jordan padl na kněze, popadal dech a na tváři se mu střídaly výrazy agonie a úlevy.

Otec Korza ho jemně odstrčil stranou, postavil se a pomohl mu na nohy.

„Díky, padre.“ Jordan si masíroval ruku. „Štěstí, že to rameno teď nebudu potřebovat.“

Kněz pokynul do temného tunelu. Mírně se svažoval a přecházel v hrubě otesané schodiště. Celá hora se otřásla, bylo jasné, že jim stále hrozí nebezpečí.

„Běžte!“ poručil.

Erin nehodlala nic namítat.

Rozběhla se chodbou, skákala po schodech, cestu vpřed osvětlovala jen její malá baterka. Chodba se zatáčela sem a tam. Hora se opět rozechvěla. Erin ztratila pojem, kde je vpravo a vlevo. Nahoru a dolů. Důležitý byl jediný směr: vpřed.

Špatně šlápla a podvrtla si pravý kotník. Než stačila upadnout, kněz ji popadl a přehodil si ji přes rameno, jako to dělávají se zachraňovanými hasiči. Paže, kterou ji držel, byla jako ze železa; jeho silový běh jí připomínal tekoucí proud roztavené lávy.

Po zrádném klesání strmým úsekem chodby se náhle zastavil a postavil ji na zem.

Popadla dech a zkusila přenést váhu na kotník. Bolel, ale ne tak hrozně. Otočila bodové světlo baterky dopředu. Světlo se odrazilo od vápencové stěny blokující další cestu.

Jordan je došel a jen zasténal. „Slepá chodba.“

18.33

Rhun přejížděl rukama po ploché stěně, jež jim stála v cestě, a zkoumal její povrch, jestli neobjeví nějaký náznak. Dlaň mu ulpěla na nepatrně teplejším místě. I když už padla tma, kámen stále uchovával trochu slunečního tepla.

Zavřel oči, představil si masivní kámen zasazený tak, aby uzavřel vchod zvenčí do tunelu. Už cítil i drobné spáry v jeho dolním rohu.

Pak přiložil ucho k drsnému povrchu, zaposlouchal se a soustředil na svět za kamenem. Jak napínal sluch, dolehl k němu zvenčí šramot něčeho živého: tiché šustění tlapek v písku, sotva zřetelný tlukot srdce šakala…

„Vrátíme se, padre?“ zeptal se Jordan a jeho hlas mu přišel jako ohlušující burácení. „Podíváme se po jiném tunelu?“

Ale Američan věděl, že tu žádný jiný tunel není.

„Jsme skoro venku,“ prohlásil Rhun, napřímil se a otočil k němu. „Tohle je poslední překážka.“

Čas jim však docházel, odplýval jako písek v přesýpacích hodinách.

V tomto případě doslova.

Hora se jim nad hlavami nepřestávala otřásat. Písek se nyní snášel po strmém schodišti chodby, propadával puklinami a štěrbinami vysoko nad nimi a hromadil se v nejnižší části tunelu. Nepotrvá dlouho a zcela zaplní stísněný prostor.

Jordan se připojil k Rhunovi a položil dlaň na skálu. „Zatlačíme?“

Neměli jinou možnost.

Erin se k nim připojila a shrnula si jemné světlé vlasy za uši.

Rhun spolu s nimi napřel svou váhu proti kameni. Po prvním pokusu poznal, že jejich úsilí je marné, ale snažil se s nimi dál, dokud jim nedošly síly vyčerpáním a neucítil krev, když jim drsná skála rozedřela kůži na dlaních. Ani jejich spojené síly zdaleka nestačily.

Celou dobu se Masada otřásala.

Písek se knězi navršil již do půlky lýtek.

Druzí dva se svorně opřeli zády o nepohnutelný balvan.

„Co ten granát, co máte u pasu?“ ukázala žena. „Nemohl by kámen odpálit?“

Voják rezignovaně potřásl hlavou. „Není dost silný, aby ho zničil. A výbuch by směroval přímo na nás. I kdyby mi zbyla cé-čtyřka z McKayovy demoliční soupravy, pochybuji, že bychom se probourali skrz skálu a neusmažili se přitom jako hamburgery.“

Horou projel mocný otřes. Žena v obličeji zbělela. Voják hleděl na kámen, jako by ho dokázal odstrčit pouhou silou vůle. Ve tváři se mu zračilo zoufalství a čirá touha žít alespoň ještě hodinu, další jeden den…

Objal ženu a přitiskl ji k sobě. Poddala se mu a položila mu hlavu na rameno. Něžně ji políbil na temeno, takový projev něhy snad nikdy nepoznala. Pak zcela přirozeně skončili ve vzájemném objetí. Kněz sledoval, jakou úlevu přináší kontakt, lidský dotyk, útěchu, která se dá docílit pouze vzájemností.

Projela jím lítost, zatoužil být jako oni.

Ale měl jinou roli. Otočil se a pohlédl na balvan, rozhodnutý jim pomoci.

Písek se mu snášel na obočí a řasy. Nechal hlavu pozdvihnutou a zavřel oči k modlitbě.

Světlem pro mé nohy je tvé slovo, osvěcuje moji stezku.

Útržky Písma mu probíhaly hlavou, pátraly po odpovědích a zaostřovaly mu mysl. Otevřel se Boží vůli a uvolnil ji.

Jak mu písek pomalu zasypával nohy, čekal – odpověď však nepřicházela.

Budiž.

Nalezne svůj konec zde.

Když se dotkl kříže, před duševním zrakem mu náhle zlatě zazářil verš Písma: A Josef koupil plátno, sňal Ježíše z kříže, zavinul ho do plátna a položil do hrobu, který byl vytesán ve skále…

No ovšem.

Otevřel oči a zadíval se na neústupný balvan. Dotkl se plochého povrchu a představil si stejně plochý povrch na druhé straně. Připomněl si mezery podél jeho základny, když zjistil, že jsou okraje kamene zaoblené. A když si křivku oblouku prodloužil, obtáčela kámen a vytvářela kruh.

Jasně ho v duchu spatřil.

Plochý kamenný disk.

Rty neslyšně vyslovily děkovnou modlitbu a pak přešel k ostatním.

Žena vstala a popošla k němu, „Co se děje?“

Musela si všimnout jeho výrazu. Již to svědčilo o Rhunově zoufalství, že ho někdo jiný dokázal tak snadno odhalit. V očích mu planula naděje.

Když se k nim připojil i voják, Rhun mu od pasu odepnul granát.

„To nevyjde,“ namítl Jordan. „Přece jsem vysvětlil, že…“

„Věřte mi.“ Rhun se přebrodil pískem zpět ke kameni a sehnul se k jeho rohu, kde kámen mizel ve zdi. Rychle začal hrabat, ale písek vzdoroval a sesypával se tak rychle, jak ho stačil odhrnovat.

Sám to nedokáže.

„Pomozte mi.“

Ostatní se k němu připojili.

„Prohrabte se až k podlaze,“ nařídil.

Pracovali společně, až písek odhrabali na holou skálu a obnažili malou zaoblenou škvíru mezi kamenným diskem a podlahou tunelu. Rhun natáhl ruku dolů a vrazil granát hluboko do škvíry pod okraj disku.

Pak zahákl prst za kroužek pojistky a zavolal přes rameno: „Ukryjte se co nejhlouběji do tunelu.“

„A co vy?“ zeptal se voják.

Když přestali hrabat, písek se znovu začal sesypávat do otvoru a pohřbil mu nejprve zápěstí, pak předloktí. „Přiběhnu za vámi.“

Voják zaváhal, nakonec však přikývl a odtáhl s sebou i ženu.

Erin na něj ještě stačila zavolat: „Jak víte, že to bude fungovat?“

Rhun si nebyl jistý. Musel věřit v Boha – a verši z bible týkajícího se kamenů uzavírajících hroby.

Marek 15:46.

Nyní ho zašeptal nahlas jako odpověď i modlitbu současně.

„A Josef koupil plátno, sňal Ježíše z kříže, zavinul ho do plátna a položil do hrobu, který byl vytesán ve skále, a ke vchodu přivalil kámen.“

S těmito slovy vyškubl pojistku granátu, osvobodil ruku a rychle se brodil vodopádem padajícího písku.

Stihl udělat jen tři kroky.

Granát za ním vybuchl, obrovské štěkavé zasípění, které ho udeřilo prachovou ohnivou koulí do zad. Upadl na zem a udeřil se při tom do hlavy o okraj zdi.

Omámeně se rozostřenýma očima ohlédl přes rameno.

Za ním se ozvalo dusání přibližujících se kroků.

Ležel a nehýbal se.

Vzduch chutnal pískem a kouřem – a pak tunelem zavanul čerstvý vzduch. Sladký a čistý závan pouštního vzduchu.

„Mám ho.“ Voják popadl Rhuna v podpaží a táhl ho po podlaze pokryté pískem.

Žena se rozběhla vpřed. „Podívejte! Síla výbuchu odvalila kámen šedesát centimetrů stranou. Proč mě to nenapadlo? Zajistili tohle místo stejně jako Kristův hrob.“

„…a ke vchodu do hrobu přivalil kámen,“ zamumlal a snažil se neztratit vědomí.

Ovšemže jí došlo, co udělal.

Cítil, jak ho táhnou kolem začernalého kamene ven na čerstvý vzduch. Pohlédl nahoru. Hvězdy jasně zářily, ostré jako břitva a věčné. Takové hvězdy shlížely na stavitele Masady a nyní jsou svědky i jejího zániku.

Ozvalo se ohlušující crescendo pukajícího kamene a dunících skal a celá hora se zhroutila a propadla do země.

Pak se konečně rozhostilo dlouhé ticho.

Erin s Jordanem však dále táhli kněze do pouště, nehodlali nic riskovat. Nakonec se zastavili.

Teplá ruka stiskla Rhunovi rameno. Zachytil pohled jantarových očí. „Děkuji vám, otče, že jste nám zachránil život.“

Taková prostá slova. A přitom jen zřídkakdy slýchaná. Jako Boží voják strávil mnoho dní, kdy nepromluvil s živou duší. Předchozí bolest – když se díval, jak se objímají na schodišti – se vrátila, tentokrát se však zařízla hlouběji a byla téměř nesnesitelná. Pohlédl do těch očí.

Cítil bych se stejně, i kdyby nebyla tak krásná?

Jak ho zaplavovala temnota, naklonila se blíž. „Otče Korzo, jakou knihu jste tam hledal?“

Ona i ten voják bojovali, zabíjeli a viděli umírat přátele, vše kvůli té knize. Nezaslouží si odpověď? Jen z toho důvodu jí to prozradil.

„Jde o evangelium. Napsané krví svého tvůrce.“

Hvězdy nad ní jí zarámovaly obličej. „Jak to myslíte? Mluvíte o nějakém ztraceném apokryfním textu?“

Slyšel v jejím hlase dychtivost, touhu vědět, ale zdálo se, že nechápe. Otočil ztěžklou hlavu a zadíval se jí přímo do očí. Musí vidět, že jí říká pravdu.

„Jde o Evangelium,“ zopakoval, jak mu temnota zastírala svět. „Napsané Kristovou vlastní rukou. A jeho vlastní krví.“

ČÁST DRUHÁ

Ještě mnoho jiných znamení učinil Ježíš před očima učedníků, a ta nejsou zapsána v této knize.

Jan 20:30

KAPITOLA 13

26. října, 18.48 SIČ
let nad Masadou, Izrael

Eurokoptéra kroužila nad dýmajícím kráterem, který býval Masadou. Pilot zápolil s termálními proudy stoupajícími z pouště, jak tmavý písek pomalu uvolňoval nakumulovaný sluneční žár. Rotory vířily kamenný prach a motory vyly, jak nasávaly znečištěný vzduch.

Helikoptéra se náhle otřásla a zhoupla se ostře doleva, až Báthory málem vypadla otevřenými dveřmi. Pevně se chytila opěrné tyče a pohlédla dolů. Z propadlého vrcholu stále šlehaly plameny. Cítila horko na tváři, jako by hleděla do slunce. Zavřela oči a na okamžik si představila letní den za svého mládí na venkovském sídle u řeky Drávy v Maďarsku: sedí na zahradě, pozoruje mladšího bratra Ištvána, jak si hraje a honí se se síťkou za motýly.

Zasténání ji vrátilo zpět do kabiny a vyrušení ji podráždilo. Sklonila se k mladému desátníkovi ležícímu na podlaze, jeho bledá tvář a rozšířené panenky vypovídaly o hlubokém šoku.

Tarek mu klečel na ramenou, zatímco jeho bratr Rafík nepřítomně a jakoby znuděně vyřezával cosi do mužovy hrudi špičkou dýky. Poté mimovolně olízl čepel, jako když namáčí špičku pera, připravený pokračovat v psaní.

„Dost,“ zarazila ho.

Tarek po ní střelil pohledem a vztekle ohrnul rty, až se mu zableskly zuby. Rafík sklonil dýku. Fretčíma očima zatěkal mezi bratrem a Báthory s výrazem nadšení nad tím, co se možná odehraje.

„Mám na něj poslední otázku,“ řekla a uzemnila Tareka pohledem.

Zvíře jej opětovalo. Pro ni byli takoví jako Tarek a Rafík jen – zvířata.

Tarek nakonec sklonil hlavu a mávnutím bratra odehnal.

Zaujala Rafíkovo místo. Položila dlaň vojákovi na tvář. Tolik se podobal Ištvánovi. Proto jim zakázala zohavit mu obličej. Pohlédl na ni, zubožený, téměř slepý bolestí, jen napůl v tomto světě.

„Dala jsem ti slib,“ řekla a sklonila se, jako by ho chtěla políbit na rty. „Ještě jedna otázka a budeš volný.“

Jejich pohledy se střetly.

„Erin Grangerová, archeoložka.“

Nechala jméno prosáknout do jeho strnulé mysli. Promluvil hned a vychrlil ze sebe vše, co věděl – jak unikli před otřesy, o hádce na vrcholu Masady. Nechala by ho zemřít tam s jeho spolubojovníky, ale potřebovala z něj vyždímat co nejvíc informací bez ohledu na kruté metody. Už dávno zjistila, jak je krutost praktická.

„Řekl jsi, že doktorka Grangerová pracovala s nějakými studenty.“

Vzpomněla si na ženu, kterou sledovala kamerou vozítka. Archeoložka mávala mobilem a očividně se pokoušela spojit s vnějším světem. Ale proč? Pořizovala snad fotografie? Našla nějakou stopu?

Nejspíš ne, ale než Báthory odjede z tohoto koutu světa, musí si být naprosto jistá.

Desátníkovy oči se na ni v agonii upřely, věděl, co chce.

„Kde jsou?“ zeptala se. „Kde doktorka Grangerová kopala?“

Skanula mu slza a dotkla se její dlaně, kterou měla položenou na jeho tváři.

Na malou chvíli – jen na prchavý okamžik – doufala, že to neřekne.

Ale marně. Jeho rty se pohnuly. Sklonila k nim ucho a uslyšela jediné slovo.

Caesarea.

Napřímila se a hned začala vymýšlet plán. Rafík na ni dychtivě hleděl a v očích mu planula touha. Měl rád krásné věci. Prsty se mu sevřely na dýce.

Nevšímala si ho a shrnula desátníkovi vlasy z bílého čela.

Úplně jako Ištván…

Sklonila se, políbila ho na tvář a vlastní dýkou mu přejela přes krk. Vytryskla tmavá krev. U ucha jí zazněl tichý výdech.

Když se napřímila, měl již skelný zrak.

Konečně volný.

„Nikdo se jeho těla ani nedotkne,“ varovala ostatní a vstala.

Rafík s Tarekem na ni nechápavě pohlédli, proč takové plýtvání.

Ignorovala je, uvelebila se na sedadlo a zaklonila hlavu. Někomu jako oni nemusela nic vysvětlovat. Opřela se zády o stěnu nákladového prostoru a ucítila odtamtud masivní zazmítání. Natáhla ruku a položila dlaň na přepážku.

Uklidni se, pomyslela si, uvolnila svou vůli a obklopila ji zklidňující aurou. Všechno je v pořádku.

Znehybněl, ale stále cítila jeho nepokoj zrcadlící její vlastní. Musel zachytit žal, který jí před chvílí zaplavil srdce.

Anebo možná byl neklidný, protože jeho dvojče zmizelo.

Vyhlédla z okna dolů na poušť.

Dvojče tam někde dole lovilo.

Musela mít jistotu.

Sangvinisté se zabíjejí těžko.

KAPITOLA 14

26. října, 19.11 SIČ
poušť u Masady, Izrael

Erin ponořená do myšlenek držela v klíně hlavu bezvládného kněze. Nad nimi poblikávaly hvězdy, nad obzorem visel srpek měsíce a slabý večerní větřík odvíval písek ze hřebenů dun.

Prohlížela si obličej, který jí spočíval na kolenou.

Je to možné?

Kněz tvrdil, že Kristus napsal evangelium. Určitě jen blouznil. Na pravém spánku měl velkou zarudlou bouli.

Dotkla se jeho ledového obočí. „Jordane!“

Voják stál pár kroků opodál, sledoval poušť a držel stráž proti všem vetřelcům – nebo možná také jen potřeboval být chvíli sám se svými myšlenkami. Anebo truchlit.

Otočil se k ní.

„Myslím, že upadá do šoku,“ řekla. „Je studený a hrozně bledý.“

Jordan přišel a sedl si k ní. Na rozdíl od kněze z jeho těla teplo přímo sálalo.

„Bledý byl vždycky,“ prohlásil. „Nejspíš žije v knihovně a pracuje hlavně v noci.“

Zadívala se na vojáka. I přes prach a špínu to byl stále velice přitažlivý muž. Zkusila vyhnat z hlavy, jak bezpečně se cítila v jeho objetí dole v tunelu, jak přirozené jí přišlo přitisknout se k němu, jak ji jeho mužná vůně obklopila stejně teple jako jeho tělo. Nemohla však zapomenout na něžný polibek, který jí vtiskl na temeno. Předstírala, že si ho nevšimla, i když tajně zatoužila po dalším. Avšak chvíle zrozená ze zoufalství a strachu z neodvratné smrti již pominula.

Knězova hlava v jejím klíně se pohnula. Pohlédla na něj.

Jordan natáhl ruku a jemně mu odstranil z košile zakrvácené kamenné střepiny a prozkoumal zranění pod nimi. Svalnatá a bělostná knězova hruď vypadala ve srovnání s Jordanovou opálenou pletí jako mramorová. Na cáru košile, který mu zůstal nalepený nad srdcem, se zaleskl stříbrný prelátský kříž velký jako její dlaň, který mu visel na černé hedvábné stuze kolem krku.

Byla do něj vyražena slova Munire digneris me.

Přeložila si v duchu začátek modlitby: Dej mi sílu.

„Pořádně to schytal,“ zhodnotil knězův stav Jordan.

Teprve když byl takto obnažený, ukázal se rozsah jeho zranění. Trup mu pokrývala síť řezných ran, které slabě krvácely.

„Kolik ztratil krve?“ zeptala se.

„Ne příliš mnoho. Většinou jde jen o povrchová zranění.“

Roztřásla se.

„Rány jsou sice bolestivé,“ připustil voják, „ale ne životu nebezpečné.“

Stále jí probíhal třas – ale ne ze strachu. Poušť začínala vychládat a byla pořádná zima.

Jordan vydoloval z kapsy malou lékárničku a začal knězi ošetřovat hlavu. Když odhodil vatový tampon, ucítila pach alkoholu.

Pak ji upozornil na něco důležitějšího ohledně zdravotního stavu bezvládného muže. „Spíš mi dělá starosti ten náraz do hlavy, když vybuchl granát. Může mít otřes mozku nebo frakturu lebky.“

Svlékl si maskáčovou bundu a přehodil ji přes knězovo nehybné tělo. „Ještě před minutou mi přišel celkem při smyslech, když jste spolu mluvili. Ale musíme mu brzy sehnat skutečnou lékařskou pomoc.“

Erin hleděla dolů na otce Korzu.

Rhuna, opravila se.

Křestní jméno se k němu hodilo víc. Znělo měkčeji a tajemněji. Přes cáry košile měl kněžský kolárek z bílého plátna, ne plastový, jaký nosí většina moderních kněží.

Nyní, když byl v bezvědomí, jeho obličej ztratil tvrdost. Měl plnější rty, než myslela, a vynikly jeho ušlechtilé rysy. Vlasy barvy tmavé skořice mu ve zvlněných pramenech padaly do tváře až ke kolárku. Odhrnula mu je z obličeje.

Při ledovém doteku jeho pokožky o něj opět dostala strach.

Probudí se ještě? Anebo zemře jako Heinrich?

Jordan zakašlal. Stáhla ruku zpátky. Rhun je kněz, neměla by si tak hrát s jeho vlasy.

„Co vaše vysílačka?“ zeptala se a promnula si dlaně. Svůj mobil ztratila. Teď ležel pohřbený někde v nitru hory. Jordan si předtím pohrával se svým sluchátkem. „Podařilo se vám něco zachytit?“

„Ne.“ Jordanova tvář ožila. „Má prasklé pouzdro. Až budu mít chvíli, pokusím se ho spravit.“

Na holých pažích mu naskočila husí kůže, ale svou bundu jen přitiskl těsněji k Rhunovi.

„Tak jaký je plán?“ zeptala se.

Krátce se na ni zakřenil. „Myslel jsem, že na plány jste tu vy.“

„A já myslela, že jsem se jen měla zeptat, jak vysoko, a pak skočit. Nebyly to snad vaše rozkazy?“

Ohlédl se k propadlé hoře a přes tvář mu přešel stín. „Mým lidem ty rozkazy příliš nepomohly.“

Ztišila hlas. „Nevím, jak jste na tom mohl něco změnit.“

„Možná ano,“ namítl a trhl palcem k bezvládnému knězi, „kdyby nám tenhle řekl, proti čemu stojíme, mohli jsme mít lepší šance.“

„Sešplhal dolů, aby nás varoval.“

Jordan se zamračil. „Sešplhal dolů kvůli té knize. Měl spoustu času nás varovat, než jsme tam slezli, anebo mohl varovat ty, kdo zůstali nahoře, že se blíží příšery. Ale neudělal to.“

Přistihla se, že kněze brání, protože sám nemůže. „Ale přece za nás bojoval. A při výbuchu nás ukryl do sarkofágu.“

„Možná jen potřeboval někoho, kdo by mu pomohl dostat se ven.“

„Možná.“ Pak ukázala na poušť všude okolo nich. „Tak co teď?“

S kamennou tváří prohlásil: „Myslím, že prozatím bude nejlepší, když s ním nebudeme hýbat. To je asi tak všechno, co pro něj můžeme udělat: udržovat ho v teple a klidu. Po takovém výbuchu se sem ze všech stran musí sjet záchranné týmy. Měli bychom tu zůstat. Určitě nás brzy najdou.“

Poodhrnul bundu a začal Rhuna šacovat.

„Co to děláte?“

„Hledám nějaké dokumenty. Chci vědět, kdo je ve skutečnosti. Určitě ne obyčejný kněz.“

Erin měla špatný pocit z prohledávání kněze, který byl v bezvědomí, ale musela připustit, že je také zvědavá.

Jordan nenašel řidičský průkaz ani pas, ale z pouzdra na zápěstí vytáhl Rhunův nůž. A v úzké vnitřní kapse objevil zazátkovanou koženou polní lahev.

Vyndal zátku a dal si doušek.

Erin, kterou stravovala žízeň, k ní natáhla ruku, že se také napije.

Jordan se zašklebil a přičichl k hrdlu lahve. „Není to voda.“

Zamračila se.

„Je to víno.“

Víno?

Vzala si lahev a upila. Měl pravdu.

„Ten chlap je čím dál záhadnější,“ prohlásil Jordan. „Koukněte na tohle.“

Zvedl Rhunův nůž, měl čepel zakřivenou jako srp. V měsíčním světle se třpytil jako stříbro.

A možná i je ze stříbra jako šipky, které přibily dívku ke zdi.

„Ta zbraň se nazývá karambit,“ vysvětlil Jordan.

Strčil ukazováček do oka na konci rukojeti a rychlými pohyby zápěstí předvedl, jak se dá nůž použít hned několika způsoby.

Uhnula pohledem, připomnělo jí to bitvu a krev skapávající z této čepele.

„Zvláštní zbraň pro kněze,“ poznamenal.

Pro ni to však bylo nejméně zajímavé překvapení večera.

Jordan ovšem neskončil. „Nejen proto, že nejsvatější muži většinou nenosí nože, ale i kvůli jeho původu. Pochází totiž z Indonésie. Tvar je starý nejméně osm set let. Staří Sundánci tvar okopírovali z tygřích drápů.“

Pohlédla na Rhuna a připomněla si jeho obratnost.

Stejně jako křestní jméno i ta zbraň se k němu hodila.

„A teď to nejpodivnější.“ Jordan k ní napřáhl nůž, aby na něj dobře viděla. „Podle patiny bych řekl, že je starý nejméně sto let.“

Oba pohlédli na kněze.

„Možná i mnohem starší.“ Jordan ztišil hlas na spiklenecký šepot. „Co když je jeden z nich?“

„Z koho?“

Nakrčil jedno ze světlých obočí.

Došlo jí, co má na mysli. „Strigoi?“

„Viděla jste, jak odsunul víko sarkofágu?“ V hlase mu zazněla výzva.

Přijala ji. „Mohl jet na vlně adrenalinu. Jako když matka nadzvedne auto, pod kterým je její dítě. Nevím, ale seděla jsem vedle něj při letu z Caesareje. V plném denním světle. A vy jste se s ním seznámil na vrcholu Masady, kdy bylo slunce ještě na obloze.“

„Možná tihle strigoi mohou vycházet i za denního světla. Vůbec nic o nich nevíme, sakra.“ Ve tváři se mu mísil vztek a ztráta. „Jediné, co vím jistě, je, že mu nevěřím. Kdyby nás varoval včas, nebyli bychom tu teď jen tři.“

Položila dlaň na Jordanovo teplé předloktí, ale on ji setřásl a vstal.

Pohlédla dolů na muže v klíně a vzpomněla si na jeho poslední odhalení.

Jde o Evangelium. Napsané Kristovou vlastní rukou. A jeho vlastní krví.

Pokud mluvil pravdu, co to znamená?

Stravovaly ji otázky: Jaká odhalení mohou skrývat stránky tohoto ztraceného evangelia? Proč ho tak zoufale chtějí strigoi? A ta nejdůležitější – proč ho církev ukryla zde?

Jordan musel sledovat tok jejích myšlenek.

„A ta kniha,“ nadhodil. „Ta, kvůli které zahynulo tolik dobrých lidí. Jsem si jistý, že bible obsahuje jen čtyři evangelia. Matoušovo, Markovo, Lukášovo a Janovo.“

Erin zavrtěla hlavou, ráda, že se může vrátit k tématu, o kterém něco ví. „Vlastně existuje mnohem víc evangelií. Jen svitky od Mrtvého moře obsahují úryvky tuctu dalších. Z nejrůznějších zdrojů. Mariino, Tomášovo, Petrovo, dokonce i Jidášovo. Ale jen čtyři se dostala do bible. V žádném z nich však není zmínka, že by Kristus napsal vlastní knihu.“

„Tak je možná církev zcenzurovala. Vymazala všechny odkazy.“ Vystrčil bradu. „Dobře víme, jak je církev zdatná v utajování informací.“

Dávalo to jistý smysl.

Bez odkazů a zmínek o jeho existenci by po něm nikdo nepátral.

Podívala se na Jordana, znovu ji překvapila jeho bystrost, i když ho nyní přemáhaly emoce.

„A to mě vede k otázce,“ navázal. „Kdybych byl církev já a měl prastarý dokument napsaný Ježíšem Kristem, tak bych jím mával kolem sebe, aby ho všichni viděli. Tak proč ho svatý Petr pohřbil tady? Co chtěl utajit?“

Kromě existence strigoi? Ani se nenamáhala to vyslovit. Šlo jen o jednu otázku z mnoha.

Jordan se otočil ke knězi. Výhrůžně pozvedl nůž. „A tady máme někoho, kdo zná odpovědi.“

Rhun sebou škubl a posadil se. Jeho oči se střetly s jejich.

Slyšel, o čem mluvili?

Jen se však otočil a pozorně se zadíval do tmy. Nos se mu zachvěl, jako by zkoumal vzduch.

Pak promluvil, opět s typickou děsivou chladnokrevností. „Něco se blíží. Něco strašného.“

Erin skočilo srdce až do krku, nezmohla se ani na vyjeknutí.

Jordan se zeptal za ni: „Další strigoi?“

„Jsou horší věci než strigoi.“

KAPITOLA 15

26. října, 19.43 SIČ
poušť u Masady, Izrael

Rhun natáhl k vojákovi ruku. „Můj nůž.“

Jordan mu ho bez váhání vtiskl do napřažené dlaně. Rhun si přitáhl k tělu cáry potrhané sutany, věděl, že bude potřebovat každý kousek ochrany.

„Co se blíží?“ Voják vytasil pistoli. Rhun ocenil jeho duchapřítomnost, že posbíral v kryptě zásobníky od mrtvých členů svého týmu.

Pomůže to, i když jen trochu.

Přes vůni chladnoucího písku a pouštních květin se prodral štiplavý zápach a Rhun potřásl hlavou, aby si ji pročistil. Zašeptal rychlou modlitbu.

„Rhune?“ zamračila se žena.

„Je to blasfemar,“ řekl.

Voják si zkontroloval zbraň. „Co to k čertu je?“

Rhun otřel čepel o špinavé kalhoty. „Zdegenerované zvíře. Tvor, jehož síla a smysly jsou umocněny otrávenou krví strigoi.“

Voják pozvedl zbraň. „A jaké zdegenerované zvíře konkrétně?“

V odpověď proniklo nocí zavytí a rozlehlo se ozvěnou všude kolem. Následovalo šramocení prchajících zvířat. Nikdo a nic nechtěly být nablízku tvora, který vydává takový zvuk.

Rhun ho pojmenoval. „Vlkoběs.“ Ukázal nožem na hromadu balvanů a nabídl jim chabou šanci, jak přežít. „Skryjte se.“

Muž se kolem něj protáhl, byl dostatečně ostřílený voják, aby věděl, kdy poslechnout rozkaz. Chytil ženu za ruku a rozběhl se s ní ke skrovnému úkrytu za kameny.

Rhun zkoumal temnotu a burcoval smysly. Zavytí mu prozradilo, že netvor ví, že byl objeven. Pokoušel se je vyděsit.

A Rhun nemohl popřít, že se mu to podařilo.

Pevně sevřel chladnou rukojeť nože a zkusil vytěsnit z mysli ohlušující bušení vlkoběsova srdce. Bylo příliš hlasité, než aby ho dokázal zaměřit na jednom konkrétním místě, a tak se ho snažil nevnímat, zablokovat ho, aby slyšel i ostatní zvuky.

Vycítil, že netvor, jen pohyb stínu ve stínech, kolem nich krouží.

Ale kde…?

Tlumené zadunění písku za zády.

Nestihl se otočit včas.

Bestie se vyloupla z temnoty, jako by odhodila maskovací plášť, srst měla černou jako nafta. Zaútočila. Rhun se sehnul a uskočil jí z cesty.

Mohutné čelisti sklaply a sevřely jen látku. Vlkoběs popadl okraj jeho roztržené sutany a škubl. Rhuna zvedl ze země, ale látka se utrhla a kněz byl volný.

Překulil se, ostrý pouštní štěrk a trní se mu zaryly do obnažených zad. Využil setrvačnosti, dostal se do dřepu a konečně se ocitl protivníkovi tváří v tvář.

Vlkoběs se otřásl, od tlamy mu odlétla pěna. Ohrnul pysky a vycenil zažloutlé zuby. Byl ohromný jako medvědi, kteří se toulali po balkánských horách, když byl Rhun ještě chlapec. Z rudozlatých očí bestie čišelo zlo, které nemělo místo pod sluncem.

Dlouhé uši se přitáhly k hlavě a z hrudi se ozvalo hluboké zavrčení. Zahnuté drápy, dost dlouhé, aby projely tělem až k srdci, rozryly písek. Hýžďové svaly se napjaly jako železná lana.

Rhun čekal. Kdysi, když byl teprve novicem, ho podobná bestie málem připravila o život – a to tehdy nebyl sám. Měl dva spolubojovníky. Vlkoběsové se téměř nedali zabít, byli pohotoví a rychlí, srst měli tuhou jako kroužkovou zbroj a rychlost z nich dělala spíše stíny než tvory z masa a krve.

Mohla jim uškodit málokterá zbraň. A Rhun tu svou ztratil.

Zaťal prázdnou dlaň v pěst. Koutkem oka zahlédl stříbrný záblesk v písku, kam upustil nůž, když ztratil rovnováhu. Nedostane se k němu včas.

Vlkoběs, jako by to věděl, odchlípl pysky ještě víc a divoce zavrčel.

Pak vyrazil proti němu.

Rhun uskočil doprava, ale šarlatové oči ho sledovaly. Vlkoběs se už nedal znovu ošálit. Skočil přímo na něj.

Pouští zazněl drsný výkřik – následovaný ohlušujícím výbuchem. Vlkoběsovy zadní nohy se uprostřed skoku zkroutily. Zvíře narazilo mohutnou hrudí do písku. Trup sklouzl blíž ke knězi.

Rhun uskočil a vrhl se po svém noži.

Za hřbetem vlkoběsa spatřil vojáka, jak se žene k němu, pryč od kamenné haldy. Hlaveň jeho zbraně ve tmě jiskřila, jak do bestie vyprazdňoval zásobník.

Pošetilý, statečný, hloupý muž.

Rhun popadl svůj nůž.

Zvíře se už stačilo vyhrabat na nohy a stálo mezi Rhunem a vojákem. Pootočilo hlavu, aby vidělo na oba současně. Písek zčernal jeho krví.

Ale ne dost.

Voják odhodil kouřící zásobník a sáhl po dalším. Ani jeho zbraň však nedokázala vlkoběsa zastrašit. Když vlkoběsovi bušilo srdce v bitevním režimu, nevnímal bolest ani většinu zranění včetně vážných.

Zjizvený čenich se otáčel od jednoho k druhému. V rudočerných očích bestie žhnula zášť.

Rhun náhle věděl, koho se netvor chystá napadnout.

Vlkoběs napjal svaly a odskočil pryč.

K haldě kamenů.

K nejslabší z nich.

19.47

Děsivý přízrak se řítil k Erin. Zapřená zády o balvany se neměla kam ukrýt. Kdyby se dala na útěk, dostihl by ji během několika úderů srdce. Vmáčkla se hlouběji mezi kameny. Zadržela dech.

Jordan vypálil. Kulky udeřily bestii do boku, vytrhly z něj chomáče srsti, ale nezpomalily ji. Rhun se neuvěřitelnou rychlostí rozběhl Erin na pomoc. Bohužel neměl šanci to stihnout. A nebyl schopen ani zastavit netvora.

Stvůra zabrzdila všemi čtyřmi masivními tlapami a vmetla jí do očí písek. Na tváře jí dopadla slina. Ovanul ji horký smrdutý dech.

Erin vytáhla jedinou zbraň, kterou u sebe měla – zastrčenou v ponožce.

Za stehno ji popadly drápy a přitáhly ji blíž, před ní se rozevřela neuvěřitelně velká tlama lemovaná zuby.

Erin vykřikla a udeřila rukou mezi zuby přímo do chřtánu bestie a vrazila jí atropinovou injekci hluboko do bohatě prokrveného jazyka. Ucukla ven dřív, než čelisti stačily sklapnout.

Vlkoběs překvapeně uskočil a vyplivl rozdrcenou plastovou stříkačku. Erin si vzpomněla na Sandersonovo varování: Atropin vám zrychlí tep až na doraz. Je tak silný, že by vám roztrhl srdce, kdybyste nebyla otrávená.

Degenerované, či nedegenerované, stále to bylo jen zvíře. Alespoň doufala. Co když droga nebude účinkovat? Odpovědi se dočkala vzápětí.

Vlkoběs ucouvl o další dlouhý krok a natáhl krk. Z hrdla mu uniklo bolestné zavytí. Oči mu začaly vylézat z důlků. Atropin mu prudce zvýšil krevní tlak. Černá olejovitá krev vytryskla z ran po kulkách, jak ji srdce zběsile pumpovalo na písek.

Erin pocítila při zavytí temné zadostiučinění a představila si pihovatou tvář mladého desátníka, který jí dal injekci.

To máš za Sandersona.

Ale i bestie toužila po pomstě. Zášť s bolestí jí zkřivily rysy do nestvůrnosti mimo veškerou představu. Vycenila zuby – a vrhla se po Erinině obličeji.

19.48

Rhun nezachytil, co udělala žena, jak mohla odrazit útok vlkoběsa a donutit ho k takovému řevu. Ale poskytlo mu to čas, aby se k němu dostal. Bolest a vztek tvora zaslepily, i tak ale musel zaznamenat jeho přítomnost.

Zařval, odvrátil se od Erin a skočil knězi po hrdle.

Jenže Rhun už tam nebyl. Stále v běhu se zaklonil a sklouzl po podrážkách bot pod chňapajícími čelistmi. Jen na šířku dlaně od jeho nosu zuby sklaply. Padl na rameno a prosmýkl se mezi předníma nohama stvůry pod ni. Tam máchl stříbrným nožem vzhůru a zaťal ho hluboko do jejího břicha, jednoho z mála zranitelných míst na těle. Pronikl čepelí ostrou jako břitva kůží i svaly, vložil do úderu veškerou sílu. Odříkal za netvora tichou modlitbu, protože kdysi býval Božím stvořením. Nezasloužil si být zneužit k tak krutému účelu.

Vytryskl proud krve a zalil mu ruce, hruď i obličej.

Odkulil se stranou a rychle si ji vytřel z očí.

Z boku přibíhal voják a pálil z bezprostřední blízkosti do tvora kulku za kulkou.

Zrůdný čenich se pozvedl k nočnímu nebi a ozvalo se zakvílení – a trvalo, dokud zrůdné tělo konečně nepadlo bezvládně do písku.

Rudý přísvit očí vyhasl a zbyla v nich jen sytě zlatá barva. Vlk bolestně zakňučel, jak se mu na okamžik vrátila jeho pravá přirozenost – ale to bylo už naposledy.

Projela jím poslední křeč a znehybněl.

Rhun zvedl dva prsty a udělal nad jeho tělem znamení kříže. Osvobodil ho od věčného prokletí.

Dominus vobiscum, zašeptal. Pán s tebou.

Žena slezla z kamenů, voňavá krev jí prýštila ze škrábance na stehně. Voják ji ochranitelsky zadržel. Stále mířil na vlkoběsovo tělo.

„Je vážně mrtvý, Korzo?“

Netvorova krev se odpařovala ze Rhunova těla. Na rtech ucítil kovovou chuť. Spalovala mu hrdlo, zachvacovala hruď. Obluzovala mu smysly. Při své práci na Božím díle čelil už nesčetným pokušením a podlehl pouze v jednu hrůznou chvíli, a přesto ani jeho železná vůle nezabránila tělu reagovat na tuto krev.

Odvrátil se.

Za zády cítil, jak se bušící srdce vojáka a ženy dožadují jeho pozornosti.

Odmítl to.

Sáhl dozadu, přetáhl si kápi sutany přes hlavu až do očí a zahleděl se na tichou poušť – doufal, že si nevšimli jeho zvolna se prodlužujících tesáků.

KAPITOLA 16

26. října, 19.49 SIČ
let do Caesareje, Izrael

Báthory umírala spolu s Hunorem, zkroutila se bolestí, chytila se za břicho a vzepjala se proti bezpečnostním pásům helikoptéry. Zaťala prsty do břicha, zkoušela stáhnout ránu a zastavit krev, která z druhého těla proudila jako příval.

Cítila, jak z jejího pokrevního spřízněnce uniká život. Zatoužila ho následovat, přivinout si jeho duši na ňadra a konejšit ji při její pouti.

Hunore… můj drahý…

Ale už byl pryč a jeho bolest z ní spadla. Pohlédla dolů na své zbledlé ruce. Byla celá – ne však nezraněná. Hunorovo poslední tiché zavytí na rozloučenou ji zanechalo prázdnou, jako kdyby i ji někdo rozpáral.

A poslední výkřik nezůstal bez odezvy.

Magor hlasitě zakvílel v nákladovém prostoru za kabinou, volal své dvojče, vztekle zanaříkal, jak truchlil za svým blížencem. Jako dvě štěňata je vyřízla z břicha umírající vlčice. Byli darem od Něj, svázaní s ní krevním poutem při temném rituálu, stali se její součástí stejně jako černé tetování na jejím krku.

Otočila se na sedadle a položila dlaň na přepážku, která ji dělila od Magora, chtěla jít k němu, obejmout ho a udržet to, co sdíleli, jako by chránila slabý plamének před poryvy větru.

Jsem tady, vyslala k němu myšlenku, zalila ho útěchou, neskrývala však svou bolest a žal.

Jak by také mohla?

Byli tři, zůstali dva.

Do mysli se jí vloudila slova staré maďarské ukolébavky přinášející příslib bezpečí a pokojného spánku. Předala je Magorovi.

Tente, baba, tente.

Magor se zklidnil, jeho láska se propletla s její a opět je spojila.

I jako dva přežijí.

Pro jeden účel.

Pro pomstu.

Posílena se vzpamatovala a rozhlédla po kabině.

Helikoptéra uháněla tmou a nechala propadlou Masadu daleko za sebou. Zbývající muži zaraženě a tiše seděli naproti ní na svých místech. I když je potřísnila krev, nikdo z nich nebyl zraněn.

Tarek si mumlal latinské modlitby jako připomínku toho, že kdysi dávno býval knězem. Rty se mu pohybovaly a chladnýma očima zíral na ni, byl svědkem její bolesti a žalu. Věděl, co to znamená.

Jen jediná bytost dokázala zabít vlkoběsa v plné síle.

Korza stále žije.

Tarek střelil pohledem k jejímu rameni. Teprve teď si povšimla, že se snaží před ní nedat najevo strach. Sáhla si tam – a na prstech ucítila vlhkost.

Krev.

Když prožívala Hunorovu agonii, musela se zranit o šroub trčící ze stěny a ten jí roztrhl košili i kůži.

Šlo o drobnou ranku.

Tarek však přesto ostražitě ucukl před jejími zakrvácenými prsty.

Rudá se stříbrným odleskem.

I jediná kapka její krve byla pro něj a všechny jako on smrtelným jedem, prokletím zrozeným cejchem na jejím krku. Další z Jeho darů. Její prokletá krev ji chránila před tesáky Jeho armád a byla zdrojem neustálé bolesti proudící jí žilami, sice snesitelné, ale vždy přítomné a nikdy neustupující, na kterou se nedalo ani na chvíli zapomenout a která znovu vyšlehávala při každém úderu srdce.

Otřela si prsty a jednou rukou si ovázala zranění, uzel na obvazu dotáhla zuby.

Vedle Tareka seděl jeho bratr Rafík a obdivně sklopil hlavu, když se Tarek vrátil k latinským modlitbám.

Ostatní jen zírali na své zakrvácené boty. Jejich vztahy s padlými vojáky trvaly celá desetiletí, ne-li déle. Věděla, že ze smrti svých druhů viní ji, stejně jako to udělá i On. A děsila se trestu, který pro ni On vyměří.

Vyhlédla z okna a představila si, že někde tam dole je Korza.

A živý.

Žilami se jí rozlil vztek a přehlušil bolest.

Magor odpověděl a za přepážkou zavrčel.

Již brzy, slíbila mu.

Nejprve však má úkol v Caesareji. Vzpomněla si, jak archeoložka mávala mobilem. Tehdy rozeznala její výraz: vzrušení smíšené se zoufalstvím. Archeoložka něco ví.

Tím jsem si jistá.

Ale co? Snad stopu vedoucí k místu, kde je ukryta kniha? Pokud ano, podařilo se jí informaci někomu poslat, než je hora zavalila?

Odpověď se skrývá v Caesareji.

A znovu tam poteče krev.

Tentokrát ji už žádný sangvinista nezastaví.

KAPITOLA 17

26. října, 20.01 SIČ
poušť u Masady, Izrael

„Korzo?“

Vojákův drsný a netrpělivý hlas pronikl Rhunovými myšlenkami, když hleděl na poušť zahalený do své sutany s kápí. Pokoušel se nevnímat měkký a lákavý tlukot mužova srdce.

„Otočte se,“ zopakoval voják, „nebo vás na místě odprásknu.“

Ženino srdce také bilo rychleji. „Jordane! Nemůžete ho přece zastřelit!“

Rhuna napadlo, jestli by neměl seržanta nechat, aby to udělal. Vše by se zjednodušilo. Ale kdy měl v životě něco jednoduché?

Otočil se k nim a ukázal, kým skutečně je.

Žena se zapotácela dozadu.

Voják mu zamířil přímo na hruď.

Věděl, co museli spatřit: jeho tvář ztemnělou krví, tělo ponořené do stínu z něhož září v měsíčním světle jen jeho zuby.

Cítil, jak zvíře v něm zpívá a jak se mu chce zavýt. Prosáklý krví bojoval se zvířetem uvnitř; bojoval s touhou utéct do pouště a skrýt svou hanbu. Místo toho jen zvedl ruce k ramenům. Museli vědět, že je bezbranný, stejně jako museli vidět pravdu.

Žena s námahou ovládla prvotní úlek. „Rhune, jste také strigoi.“

„To ne. Jsem sangvinista. Ne strigoi.“

Voják si odfrkl, jeho zbraň se ani nezachvěla. „Mně to připadá totéž.“

Věděl, že aby porozuměli, musí se ponížit ještě víc. Nesnášel pouhé pomyšlení na něco takového, ale neviděl jinou cestu, jak by mohli vyváznout z pouště živí.

„Prosím, přineste mi moje víno,“ požádal.

Prsty se mu roztřásly touhou, když natáhl ruku k lahvi napůl pohřbené v písku.

Žena se sehnula a zvedla ji.

„Hoďte mu ji,“ poručil voják. „Nepřibližujte se k němu.“

Udělala, co jí řekl, jantarové oči měla vytřeštěné. Lahev přistála v písku na délku paže od něj.

„Mohu ji zvednout?“

„Pomalu.“ Voják na něj stále mířil; zjevně nehodlal ustoupit od svých povinností.

Ani Rhun ne. S očima upřenýma na vojáka si klekl. Jakmile se jeho prsty dotkly lahve, pocítil, jak mu žár v krvi opadá. Víno je možná všechny zachrání.

Rhun vzhlédl k ostatním. „Mohl bych si ho jít vypít do pouště? Pak vám vše vysvětlím.“

Prosím, zaškemral v duchu. Prosím, nechte mi alespoň poslední kousek důstojnosti.

Ale nebylo mu to dopřáno.

„Zůstaňte tady,“ rozkázal voják. „Hezky na kolenou.“

„Jordane, nemohli bychom…“

Voják ji přerušil. „Pořád jste pod mým velením, doktorko Grangerová.“

V obličeji se jí vystřídala řada emocí, poslední byla rezignace. Zjevně také Rhunovi nevěřila. Až překvapivě ho to ranilo.

Zvedl lahev ke rtům a jediným dlouhým douškem ji vyprázdnil. Víno mu jako vždy sežehlo hrdlo a propalovalo si cestu do žaludku. Zaťal obě ruce do kříže a sklonil hlavu.

Žár svěceného vína, krve Kristovy, přerušil pouta s tímto místem a časem. Vyvázaný a neschopný se ovládat vrátil se v mysli zpět ke svým největším hříchům, kterým neunikne, dokud jeho pokání na tomto světě nebude dokončeno.

Elisabeta se proháněla svými zahradami v rudých šatech, smála se zářivě jako ranní slunce, jako nejzářivější růže mezi ostatními květinami.

Tak nádherná a plná života.

Přestože byl kněz a zřekl se tělesných rozkoší, nic mu nezakazovalo hledět na krásu, kterou Bůh vdechl do prchavého záblesku jejího křehkého zápěstí, když se sklonila, aby utrhla snítku levandule, nebo do jemné křivky něžné tváře, když ji pozvedla vzhůru, aby pohlédla k nebesům.

Jak milovala slunce – ať již ozařovalo teplé letní odpoledne, anebo jen zubatě slibovalo jasný zimní den.

Nyní kráčela zahradou, sbírala levanduli a tymián na obklad pro svou mulu a poučovala ho o tom, jak se tyto byliny používají. Za ty měsíce, co ji zná, se naučil hodně o léčivých bylinách. Dokonce o nich začal psát knihu v naději, že její moudrosti využije jako léčitel světa.

Když mu podávala snítky levandule, dotkla se hebkými špičkami prstů jeho dlaně. Projel jím záchvěv vzrušení. Kněz by nic takového neměl cítit, ale stejně neodešel. Naopak přistoupil blíž a obdivoval odraz slunce na jejích vlasech černých jako uhel, oblouk dlouhé bílé šíje vedoucí k sametově hebkým ramenům a záhyby jejích šatů z jemného hedvábí.

Elisabetina služebná zvedla košík na levanduli. Stále odkláněla hlavu stranou, aby zakryla malinově červené mateřské znaménko, které jí pokrývalo polovinu tváře.

„Anno, odnes košík zpět do kuchyně a vylož ho tam,“ pobídla ji Elisabeta a přidala ještě jednu snítku tymiánu.

Anna se vydala přes louku a prohýbala se pod těžkým nákladem. Rhun by malému děvčeti s těžkým košem pomohl, ale Elisabeta by to nikdy nedovolila s tím, že to není jeho práce.

Sledovala, jak služebná odchází. Když osaměli, otočila se ke Rhunovi, její tvář byla nyní ještě zářivější – jestli to bylo vůbec možné.

„Konečně klidná chvíle!“ prohlásila vděčně. „Je to pro mě vzácnost, pořád mám okolo sebe služebnictvo.“

Rhun, který často trávil dny ponořený v hlubokých modlitbách, velmi dobře rozuměl osamělosti uprostřed neosobní společnosti.

Usmála se na něj. „Ale vás se to netýká, otče Korzo. Ve vaší společnosti se nikdy necítím osamělá.“

Nedokázal snést její pohled. Odvrátil se, klekl si a odřízl snítku levandule.

„Copak vás to nikdy neunaví, otče Korzo? Stále nosit masku?“ Upravila si klobouk se širokou krempou. Vždy věnovala velké úsilí tomu, aby si chránila bledou pleť před slunečními paprsky. Ženy její společenské úrovně nesmějí vypadat, jako kdyby musely pracovat venku.

„Nosím masku?“ Udržel si nezúčastněný výraz. Kdyby věděla, co skrývá, utekla by s křikem pryč.

„Ovšem. Nosíte masku kněze. Já musím nosit mnoho masek, příliš mnoho pro jeden obličej. Dámy, matky a manželky. A ještě další.“ Otáčela mimovolně na prstě zlatým prstenem, který jí dal manžel Ferenc, znovu a znovu. „Zajímalo by mě však, co pod všemi těmi maskami je.“

„Nejspíš všechno ostatní.“

„Ale kolik pravdy… kolik ze své přirozenosti dokážeme zakrýt, otče?“ Její tichý hlas mu vyvolal mrazení páteře. „A před kým?“

Hleděl na stín, který vrhala na zem před něj, a zamumlal jako při modlitbě: „Skrýváme, co musíme.“

Její stín o krok ustoupil, nejspíš proto, že ji neuspokojila jeho odpověď – to pomyšlení ho ničilo stejně, jako kdyby ho rozšlápla podpatkem.

Přes pole přelétl tmavý stín sokola. Poslouchal rychlý tlukot jeho srdce vysoko nad hlavou a slabé bušení srdíček myší pod zemí. Jeho služba církvi, zelená louka, jasné slunce, kvetoucí květiny… vše jsou to štědré dary poskytované zdarma Bohem někomu tak nízkému, jako je on.

Copak to není dost?

Otřela si dlaně o šaty. „Jste moudrý, otče. Aristokrat, který si sejme masku, v dnešní době dlouho nepřežije.“

Vstal. „Co vás tak trápí?“

„Možná už jen mám dost všech těch intrik.“ Sledovala sokola, jak se snáší k zemi. „Nepochybně i církev bojuje se stejnými druhy ambicí, velkými i malými, že?“

Dotkl se ukazováčkem kříže, který mu visel kolem krku. „Myslím, že mě Bernard ochraňuje před nejhorším.“

„Nikdy nevěřte těm, kdo by měli být vaším štítem. Jen se přiživují na vaší nevědomosti a temnotě. Nejlepší je dívat se na vše přímo a beze strachu.“

Nabídl jí jistou útěchu. „Možná je nejlepší věřit právě těm, kdo vás zaštiťují. Pokud to činí z lásky, aby vás ochránili.“

„Mluvíte jako muž. A jako kněz. Já se ale naučila skoro nikomu nevěřit.“ Zamyšleně naklonila hlavu. „Až na to, že věřím vám, otče Korzo.“

„Jsem kněz, takže mi musíte věřit.“ Věnoval jí ostýchavý úsměv.

„Jiným kněžím nevěřím. Ani vašemu drahému Bernardovi ne. Ale vy jste jiný.“ Položila mu ruku na rameno a on si ten dotek vychutnával. „Jste prostě přítel. A přátel mám velice málo.“

„Jsem poctěn, má paní.“ Ustoupil a uklonil se, přehnané gesto, které mělo odlehčit situaci.

Shovívavě se usmála. „A měl byste být, otče.“

Oba se jejímu tónu zasmáli.

„Támhle jde Anna, už se vrací. Vyprávějte mi ještě jednou o tom, jak jste s bratrem závodili v běhu a oba jste skončili v potoce a v botách jste měli ryby.“

Pověděl jí tu historku a vyšperkoval ji ještě více podrobnostmi než minule, jen aby ji rozesmál.

Byli šťastní a hodně se spolu nasmáli.

Až se jednoho dne přestala smát.

Toho dne, kdy ji zradil.

Toho dne, kdy zradil Boha.

Ocitl se zpět ve svém těle, kde ho studený písek tlačil do kolen a suchý vítr mu vháněl slzy do očí. Stříbrný kříž ho pálil i přes rukavice a zanechal mu na dlaních rudé podlitiny. Shrbil ramena pod vahou svých hříchů a svých chyb. Sevřel spalující kov ještě pevněji.

„Rhune?“ vyslovil jeho jméno nějaký ženský hlas.

Zvedl hlavu a napůl čekal, že uvidí Elisabetu. Voják ho podezíravě pozoroval, ale v ženiných očích byla jen lítost.

Soustředil se na vojáka. Zjistil, že jeho tvrdý pohled snáší snadněji.

„Je čas začít s vysvětlováním,“ vyzval ho Jordan a namířil zbraň přímo na Rhunovo srdce – jako kdyby už dávno nebylo zničené.

20.08

„Jordane, podívejte na jeho zuby… už jsou zase normální.“

Erin se překvapeně pohnula vpřed, aby prozkoumala zázračnou přeměnu a pochopila to, co její rozum stále odmítal přijmout.

Jordan ji zablokoval svalnatou paží.

Neodporovala mu.

Navzdory jejímu vědeckému zaujetí ji Rhun stále děsil.

Kněz začal mluvit, rozechvěle a s výraznějším východoevropským přízvukem, jako kdyby se vrátil z velké dálky, odněkud, kde se stále hovoří jeho mateřštinou. „Děkuji vám… za vaši trpělivost.“

„Ale ta nepotrvá věčně,“ odpověděl ne nepřátelsky, jen kategoricky Jordan.

Erin teď sklonila Jordanovu ruku dychtivá naslouchat, dopředu však nepopošla. „Řekl jste, že jste sangvinista, ne strigoi. Co to znamená?“

Rhun se zahleděl do temné pouště, jak hledal odpověď. „Strigoi jsou divoké a krvelačné příšery. Zrodili se z vraždy a krveprolití a slouží jedině sobě.“

„A sangvinisté?“

„Všichni členové řádu sangvinistů bývali kdysi strigoi,“ připustil Rhun a pohlédl jí přímo do očí. „Ale nyní v mém řádu sloužíme Kristovi. A je to Jeho požehnání, které nám dovoluje kráčet v záři Božího jasu a sloužit jako Jeho vojáci.“

„Takže se můžete pohybovat venku i za denního světla?“ zeptal se Jordan.

„Ano, ale i tak nás slunce zraňuje,“ přiznal kněz a dotkl se kápě své sutany.

Vzpomněla si na chvíli, kdy Rhuna poprvé uviděla zahaleného do sutany, většinu kůže měl zakrytou a na očích tmavé sluneční brýle. Napadlo ji, jestli tradice katolických mnichů nosit kutny s kápěmi nesahá až k tomuto řádu sangvinistů jako vnějšímu výrazu hlubších tajemství.

„Ale strigoi bez ochrany Kristova požehnání,“ navázal Rhun, „by přímý dotek slunce zabil.“

„A co je přesně to Kristovo požehnání?“ zeptala se Erin, samotnou ji překvapil ironický tón, jakým to pronesla, ale nedokázala si pomoci.

Rhun se na ni dlouze podíval, pro vysvětlení tohoto zázraku jen obtížně hledal slova. Když konečně promluvil, znělo to slavnostně a s pevnou jistotou, kterou po většinu svého života tak postrádala.

„Kráčím Kristovou cestou a složil jsem přísahu zapovídající mi pít lidskou krev. To je nám zapovězeno.“

Jordan zůstal praktický. „Tak čím se tedy živíte, padre?“

Rhun se napřímil. Vyzařovala z něj hrdost a přímo fyzicky se šířila pouštním vzduchem až k Erin. „Přísahal jsem, že budu přijímat jen Jeho krev.“

Jeho krev…

Slyšela důraz na poslední dvě slova a věděla, co to znamená.

„Aha, mluvíte o krvi Kristově,“ podotkla a tentokrát ji překvapilo, že to pronesla bez ironie. Vyrostla v přísně katolickém prostředí, takže znala i zdroj té krve. Vybavila si dětství, jak klečí na špinavé podlaze u oltáře a na jazyku cítí hořké víno.

Podívala se na lahev v Rhunově ruce.

Nebyla v ní voda.

A nebylo v ní ani víno – i když ho před malou chvílí sama trochu upila.

Věděla, co obsahovala Rhunova lahev. „To je posvěcené víno,“ řekla a ukázala na ni.

Uctivě pohladil kožený obal. „Více než posvěcené.“

I teď mu porozuměla. „Chcete říct, že bylo transsubstanciované.“

Naučila se to slovo v hodinách katechismu a kdysi tomu také věřila. Transsubstanciace je jedním z hlavních dogmat katolicismu. Víno posvěcené při mši se stává skutečnou krví Kristovou a obsahuje samotnou Jeho podstatu.

Rhun sklonil souhlasně hlavu. „Správně, má posvěcená nádoba obsahuje víno přeměněné na krev Kristovu.“

„Nemožné,“ zamumlala, ale znělo to nejistě.

Ani Jordan tomu neuvěřil. „Napil jsem se z vaší lahve, padre. Vypadalo to jako víno, vonělo to jako víno a chutnalo to jako víno…“

„Ale není,“ přerušil ho Rhun. „Je to krev Kristova.“

Erin se opět vrátil ironický tón a pomohl jí uklidnit se. „Takže tvrdíte, že se při transsubstanciaci dojde ke skutečné proměně, ne jen k metaforické?“

Rhun rozpažil. „Nejsem sám důkazem? Je to Jeho krev, co udržuje můj řád. Akt transsubstanciace je smlouvou i slibem mezi Kristem a lidstvem, ale ještě více mezi Ním a strigoi, které touží spasit. Aby mohl znovu získat i naše duše, přísahali jsme, že nebudeme mít za potravu lidské bytosti, ale budeme žít jen z Jeho svaté krve, staneme se rytíři Kristovými vázanými přísahou věrnosti sloužit církvi až do konce našich dnů, kdy nás přivítá po Svém boku. To je naše smlouva s Kristem a církví.“

Erin se nedokázala přimět, aby něčemu z toho uvěřila. Její otec by se obracel v hrobě při pouhém pomyšlení, že by Kristova krev mohla být takovým způsobem zneužita.

Rhun jí musel pochybnosti vyčíst z tváře. „Proč myslíte, že raní křesťané hovořili o svátosti přijímání vína jako o ‚léku nesmrtelnosti‘? Protože znali to, co je už dlouho zapomenuto – ale církev má mnohem delší paměť.“

Obrátil lahev, takže mohli vidět vatikánský znak na zadní straně: dva zkřížené klíče spojené stuhou pod trojnásobnou papežskou korunou.

Pohlédl na Erin. „Žádám vás jen, abyste uvěřila tomu, co vidíte na vlastní oči a cítíte svým srdcem.“

Ztěžka si sedla na kámen a složila hlavu do dlaní. Ochutnala víno z jeho lahve. Jako vědec odmítala uvěřit, že by to bylo něco jiného než víno. Avšak také viděla, jak strigoi pijí krev, a viděla, jak Rhun pije své víno.

Obojí hovořilo v jeho prospěch.

Zkusila dosadit zázrak do vědecké rovnice.

Je přece nemožné změnit víno ve vodu, takže to musí být víra, co umožňuje Rhunovi pít víno, jako kdyby šlo o krev. Musí se jednat o placebo efekt.

„Jste v pořádku, doktorko?“ zeptal se Jordan.

„Transsubstanciace je jen legenda.“ Zkusila mu to vysvětlit. „Pouhý mýtus.“

„Jako strigoi?“ namítl Rhun. „Jako ti, kdo se pohybují jen v noci a pijí lidskou krev? Ty jste přijala, ale nemůžete přijmout, že posvěcené víno je krví Kristovou. Copak nemáte ani trochu víry?“

Vypadal rozčileněji z toho posledního než z jejích předešlých argumentů.

„Víra u mě jaksi nefunguje.“ Zkřížila ruce. „Viděla jsem, jak církev zneužívají silní proti slabým, jak náboženství slouží jako nástroj k zatemňování pravdy.“

„Kristus je víc než jen nějaké činy zbloudilých lidí.“ Rhun mluvil naléhavě, jako by se ji pokoušel obrátit na víru, jak to kněží často dělávají. „Žije v našich srdcích. Jeho zázraky nás všechny udržují naživu.“

Jordan si odkašlal. „To je všechno hrozně hezké, padre. Ale zpátky k vám. Jak jste se stal jedním z těch sangvinistů?“

„Není ani co povídat. Před staletími mě kousl strigoi a pak jsem musel vypít spoustu jejich krve.“ Rhun se otřásl. „Přeměnili mě v jednoho z nich, ve tvora jen s nejnižšími vášněmi, v požírače lidí.“

„A co se stalo pak?“ zeptal se Jordan.

Rhun teď mluvil rychle, jako by chtěl, aby to bylo brzy za ním. „Stal jsem se strigoi, ale místo toho, abych byl jako oni, byla mi nabídnuta jiná cesta. Stejnou noc mě naverbovali – ještě než jsem ochutnal lidskou krev – a přijali do řádu sangvinistů. Tak jsem se rozhodl následovat Krista. A od té doby Ho také následuji.“

„A jak ho následujete?“ zajímal se Jordan se skeptickým výrazem. „Jak někdo jako vy následuje Krista?“

„Požehnání krve Kristovy prokazuje sangvinistům mnohá dobrodiní. Třeba můžeme vycházet na slunce. A také se podílet na všem, co je svaté a posvěcené. I když stejně jako slunce nás svaté věci stále spalují.“

Sundal si jednu rukavici. Na dlani měl rudou opuchlinu ve tvaru kříže. Erin si vzpomněla, jak svíral ještě před chvílí svůj krucifix, a představila si, jak se mu vpaloval do kůže.

Rhun musel vycítit její zděšení. „Bolest nám připomíná Kristovo utrpení na kříži a slouží jako stálá připomínka přísahy, kterou jsme složili. Je to malá cena za to, že žijeme v Jeho milosti.“

Sledovala, jak láskyplně zastrčil kříž zpět pod cáry sutany. Pálí ho krucifix stejně i u srdce? Proto katoličtí kněží nosí kříže tak nápadně navrchu, jde snad o další symbol ukrývaných tajemství? Podobně jako sutana s kápí má tato výbava jen pomoci sangvinistům skrýt se před zvědavými zraky mezi jejich lidskými bratry v černém?

Měla tisíc dalších otázek.

Jordan jen jedinou: „Jako rytíř církve, s kým bojujete?“

Rhun se znovu podíval do pouště. „Byli jsme povoláni bojovat se svými divokými bratry, se strigoi. Pronásledujeme je a nabízíme jim příležitost přidat se ke Kristově armádě. A když odmítnou, zabijeme je.“

„A kde jsme na vašem seznamu smrti my lidé?“ zeptal se Jordan.

Rhun se podíval zpět na ně. „Přísahal jsem, že nikdy nevezmu život člověku, pokud tím nezachráním někoho jiného.“

Erin znovu našla hlas: „Tvrdíte, že vaším posláním je zabíjet strigoi. A přesto to zní, jako kdyby si ti tvorové nemohli vybrat, čím se stanou, nic víc než vy nebo pes, který po pokousání dostal vzteklinu.“

„Strigoi jsou méně než zvířata,“ namítl Rhun. „Nemají duše. Existují, jen aby páchali zlo.“

„Takže vaší prací je poslat je zpátky do pekla,“ dodal Jordan.

Rhun uhnul pohledem. „Popravdě, když nemají duši, nevíme, kam jdou.“

Jordan popošel k Erin a sklonil zbraň, stále však byl v pohotovosti.

„Pokud jsou strigoi tak divocí,“ zeptala se Erin, „proč mají takový zájem o Kristovo evangelium?“

Rhun se chystal odpovědět, ale vtom ztuhl – Erin se okamžitě rozbušilo srdce. Obrátil hlavu střídavě na jednu a druhou stranu a hleděl k obloze.

„Přilétá helikoptéra,“ oznámil stroze.

Jordan se rozhlédl – ale jen úkosem, Rhuna přitom stále nespouštěl z očí. „Žádnou nevidím.“

„Já ji slyším.“ Rhun naklonil hlavu. „Je to jedna z našich.“

Erin si všimla světla na obloze, které k nim rychle mířilo. „Támhle je.“

„Co myslíte tím ‚jedna z našich‘?“ zeptal se Jordan.

„Je církevní,“ vysvětlil Rhun. „Ti, kdo přiletí, vám neublíží.“

Ale jak Erin sledovala rychle se blížící stroj, pocítila i tak obavy.

Kolik lidí už v uplynulých staletích zemřelo, když si předtím vyslechli podobné sliby?

KAPITOLA 18

26. října, 20.28 SIČ
Caesarea, Izrael

Báthory se tiše plížila ruinami hipodromu a za ní se bezhlučně držel Magor. Sdílela jeho smysly, stal se z ní stejný lovec jako z vlkoběsa. Cítila sůl nedalekého Středozemního moře, které leželo jako ploché černé zrcadlo po její pravici. Cítila prach staletí snášející se z trosek starověkých kamenných sedadel. A zachytila i vzdálený závan koňské mrvy a potu.

Stáje obešla širokým obloukem a dala si pozor, aby zůstala po větru a nepoděsila koně. Tareka a ostatní nechala u helikoptéry s úlevou, že se konečně od nich může na chvíli vzdálit. Bylo příjemné ocitnout se na okamžik zase sama jen s Magorem po boku, s temnou oblohou nad hlavou a s kořistí na dosah.

Pomalu s vlkem přešli písek ke shluku stanů a zamířili k jedinému, ve kterém se svítilo. Nepotřebovala ostré Magorovy smysly, aby zaslechla hlasy uvnitř, které k ní doléhaly v nočním tichu. Spatřila dva pohybující se obrysy postav, dva lidi. Podle zabarvení hlasu šlo o muže a ženu, oba mladé.

Archeoložčini studenti.

Chráněná zvuky jejich rozhovoru došla k zadní části stanu, kde nechali odkryté malé větrací okénko, kterým dovnitř vnikal noční větřík. Zastavila se u něj a sledovala je, tichá postava obklopená nocí a s Magorem u nohy.

Mladý muž v kovbojských botách a džínsech přecházel uvnitř stanu a mladá žena seděla u notebooku a usrkávala dietní colu. Na displeji počítače běžela ztlumená zpráva CNN o zemětřesení. Žena ji upřeně sledovala a dlaní si tiskla k uchu sluchátko, poslouchala.

Aniž se otočila, řekla: „Zkus ambasádu, Nate.“

Mladý muž došel k větracímu okénku, podíval se ven, ale ve skutečnosti nic neviděl. Báthory zůstala stát na místě, věděla, že ji stíny bezpečně ukrývají. Milovala tyto fáze lovu, kdy je kořist tak blízko, a přesto hluchá a slepá ke krvi a hrůze, která jí za okamžik skočí po hrdle.

Vedle ní stál Magor stejně tiše a nehybně jako noční obloha. Znovu ji potěšilo, že tu nebyl Tarek s ostatními. Nedokázali ocenit krásu lovu – jen jatka, která následovala.

Nate se obrátil, přistoupil ke stolu a položil vedle notebooku svůj mobil. „A k čemu? Zkouším se tam dovolat v jednom kuse. Pořád obsazeno. Dokonce jsem zkusil i místní policii, ale nedostal jsem z ní ani slovo, kam mohli doktorku Grangerovou odvézt.“

Amy ukázala na příchozí zprávu na displeji. „Co když s ní letěli na Masadu? Podle zpráv následné otřesy zničily celou horu.“

„Nemysli hned na nejhorší. Doktorka Grangerová může být kdekoli. Ale když měla čas poslat nám ty divné fotky, mohla aspoň napsat textovku, kde vlastně je.“

„Třeba jí to nedovolili. Ten izraelský voják ji hlídal jako ostříž. Ale podle snímku otevřeného sarkofágu to rozhodně vypadá, že zkoumá nějakou vypleněnou hrobku.“

Venku v temnotě se Báthory usmála, když si vybavila archeoložku zoufale mávající mobilem. Takže skutečně odeslala fotografie něčeho, co pokládala za důležité, možná dokonce i stopu, kde může být ta kniha.

Ve tmě přejela rukou po obvazu na rameni a připomněla si, že Hunor zemřel při pátrání po tajemství, které mohou odhalit ty fotografie. Chladný vztek jí zostřil smysly, soustředil mysl a také vrátil zpět bolest hluboko uloženou v její krvi.

„Vrátím se do svého stanu,“ prohlásil Nate. „Zkusím se pár hodin prospat a pak uvidím, jestli se dokážu někomu dovolat, až se povyk kolem zemětřesení uklidní. Měla bys udělat to samé. Něco mi říká, že tohle bude dlouhá noc.“

„Nechci tu zůstat sama.“ Amy se na něj podívala od počítače. „Nejdřív Heinrich a teď žádná zpráva od profesorky… Nedokážu usnout.“

Báthory vycítila v jejích slovech výzvu, Nate však zřejmě ne. Škoda. Bylo by mnohem lehčí ukrást počítač a mobily, kdyby byli oba pryč. Něco takového by v tak odlehlém táboře nebylo nic neobvyklého a pokládalo by se to za obyčejnou krádež.

Místo toho pár odhadla. Nate byl vysoký, atletický a pohledný. Chápala, proč ho Amy chce mít nablízku.

Věděla, jak je příjemné mít vedle sebe teplé mužské tělo, sdílet s ním lože, vybavila si nebohého Farída. Prsty jí sklouzly k opasku a vytasila arabskou dýku, kterou mu vzala, než ho zabila. I touto drobností pro ni byl Faríd stále užitečný.

Poodstoupila a zvážila, jak nejlépe pár zlikvidovat – anebo ho alespoň rozdělit. Rozhlédla se po táboře, zaslechla vzdálené ržání koní a usmála se.

Rychle něco zašeptala Magorovi do ucha a vlk tiše odklusal ke stájím.

20.34

Nate s pocitem viny přecházel uvnitř stanu.

Neměl jsem nechat odjet doktorku Grangerovou samotnou.

Byl profesorce zavázaný. Dala mu příležitost, když nad ním jiní zlomili hůl. Přede dvěma lety neměl jako postgraduální student uplatnění. Byl na univerzitě Texas A&M, vychovával mladší sestru a měl dvě zaměstnání. Pracovní vytížení mu kazilo bodový průměr, ale doktorka Grangerová mu dala šanci. Profesorka dokonce pomohla jeho sestře získat plné stipendium na Riceově škole, takže už nemusel stále cestovat.

A jak se jí odvděčil?

Nechal ji samotnou nastoupit do helikoptéry plné ozbrojených mužů.

Když došel k otevřené chlopni stanu, zaznělo ze stájí vyděšené koňské zařičení a vrátil se od ztemnělých ruin strašidelnou ozvěnou.

Vyšel do noci. Měsíc osvětloval starověká kamenná sedadla a obdélníkový výkop, kde jeho přítel Heinrich utrpěl ránu, která ho zabila.

Chladný vítr mu navál do očí písek.

Nate se rozslzel a vrátil se. „Co je to s těmi koňmi?“

„Na tom nesejde,“ odpověděla Amy stále usazená u notebooku. „Doufám, že něco hrozného. Zvlášť s tím bílým.“

„Ten hřebec byl jen vyděšený. Šlo o nehodu.“ Nemohl jí však vyčítat, že je na toho koně naštvaná. Heinrich je mrtvý, jen tak zničehonic. Ocitl se ve špatnou dobu na špatném místě. Klidně se to mohlo stát jemu.

Řičení koní nabylo na intenzitě.

„Půjdu se tam podívat,“ rozhodl se. „Mohlo by jít o šakala.“

Amy se do hlasu vkradla panika. „Nenechávej mě tu samotnou.“

Narazil si do čela svůj kovbojský klobouk a zapátral ve dřevěné bedně u východu po pistoli doktorky Grangerové. Používala ji na hady.

„Ať se o koně postarají lidi ze stájí,“ nevzdávala se Amy. „Takhle potmě bys neměl nikam odcházet.“

„Budu v pořádku,“ ujistil ji. „A ty jsi tu v naprostém bezpečí.“

Rád, že může dělat i něco jiného než se jen strachovat, vyšel ze stanu a vydal se přes písek. Ucítil, že je noc nějaká jiná. Na rukou mu naskočila husí kůže, která nesouvisela s chladem.

To tě jen vyděsila Amy, pokáral se.

Ale i tak sevřel pevněji pažbu pistole a zrychlil – vtom se po jeho pravici náhle objevil stín.

Zastavil se a otočil.

Koutkem oka zahlédl, jak kolem něco proběhlo. Nestačil si to prohlédnout, takže nemohl říct, oč šlo, jen že to bylo větší než jakýkoli šakal, kterého kdy viděl, skoro jako roční tele, ale pohybovalo se to rychle a plavně jako dravec. A zmizelo to tak rychle, že si ani nebyl jistý, jestli vůbec něco viděl.

Ohlédl se po osvětleném stanu. Teď mu připadal příliš vzdálený, jediná lampa v temnotě.

Za ním vyděšeně zařičel kůň.

20.36

Báthory využila hřebcova nářku a probodla Farídovou dýkou stanové plátno, pak jí škubla dolů. Dokonale nabroušené ostří jen s jemným zasyčením prořízlo pevně napjatou látku.

Celou dobu hleděla na Amy, která dál seděla u notebooku a hlídala vstup do stanu zády k novému otvoru, který vznikal za ní.

Báthory odhrnula proříznutou látku a neslyšně vklouzla do stanu. Jakmile byla uvnitř, napřímila se za vyděšenou dívkou, která stále netušila, že není sama. Jedno sluchátko měla Amy stále v uchu, druhé leželo volně. Báthory uslyšela slabé drmolení zpravodajství CNN, které běželo na displeji notebooku.

Udivovalo ji, jak laxně většina lidí přistupuje ke svému životu v nevědomosti o pravé podstatě světa okolo, bezpečně usazení v kokonu moderny, kde neustále přicházejí nové zprávy, filtrované a naředěné a kde potřebujete dávky kofeinu, abyste se mátožně proploužili k běžnému životu.

Ale to nebyl život.

Magorův lov ji do hloubi duše proměnil; vzdálený opar krve, adrenalinu a dravčího potěšení.

Toto je skutečná tvář světa.

Toto je život.

Báthory postoupila blíž a jediným divokým máchnutím pod ženinu bradu sfoukla chabý plamének jejího zbytečného života. Srazila tělo ze skládací židle, než mohla tryskající krev zasáhnout notebook.

Amy se zhroutila na podlahu, příliš překvapená, než aby si uvědomila, že je již mrtvá. Ještě se odplazila asi metr ke vchodu do stanu, než konečně definitivně klesla a pod jejím tělem se začala rozlévat rychle narůstající kaluž krve.

Báthory pracovala rychle. Zaklapla notebook, strčila ho do batohu a hodila za ním i oba mobily ležící na stole.

Chlopeň stanu se odsunula.

Otočila se a spatřila, jak dovnitř vchází Nate. Zhodnotil jediným pohledem situaci a namířil na ni pistoli. „Co se to k čertu…?“

Báthory se napřímila a spokojeně se usmála.

Ale ne na mladého muže.

Za Nateovým ramenem se pohnul stín a zasvítil pár rudých očí zářících touhou po krvi.

Noční lov ještě neskončil.

Vyslala k pokrevnímu spřízněnci svou vůli, touhu zaostřenou do jediného slova.

Přines.

KAPITOLA 19

26. října, 20.37 SIČ
poušť u Masady, Izrael

Jordan se ještě jednou rozhlédl po písku a balvanech okolo nich, jestli se někam nemohou schovat, ale žádný skutečný úkryt tu nebyl, zejména ne proti útoku ze vzduchu.

Helikoptéra nad jejich hlavami se blížila, rotory prořezávaly noční vzduch. Prohlížel si ji, poznal elegantní stříbrný nos a hladké linie, viděl EC145 pouze na obrázcích na internetu, kde ji nabízeli jako nejluxusnější helikoptéru za osm milionů dolarů. Šlo v podstatě o Mercedes-Benz s rotory.

Ať Korzu podporuje kdokoli, má peníze.

Kněz poodešel stranou, aby uvítal posádku.

Pokud si Jordan správně vzpomínal, stroj může pojmout osm osob včetně pilota a druhého pilota. Takže čelil možným osmi protivníkům bez hájitelného místa. Když si uvědomil tvrdou pravdu, zastrčil zbraň do pouzdra. Nemohl bojovat a zvítězit, proto musel jen doufat, že Korza nelhal a že jim skutečně neublíží.

Obrátil se k Erin. „Můžete stát?“ zeptal se tiše. Chtěl ji mít na nohou v případě, že by museli rychle prchat.

„Zkusím to.“

Když se postavila, trhla sebou a přenesla váhu na pravou nohu. Na levé nohavici jí mokvala krvavá skvrna.

„Co se stalo?“ zeptal se a v duchu si vynadal, že se o její zranění nezajímal dřív.

Podívala se dolů a zatvářila se stejně překvapeně jako on. „Ten vlk. Škrábl mě. Nic to není.“

„Ukažte mi to.“

Nakrčila obočí. „Rozhodně si tu nemíním svlékat kalhoty.“

Z pochvy na lýtku vytáhl dýku. „Můžu odříznout nohavici nad ránou. Sice přijdete o kalhoty, ale ne o důstojnost.“

Usmál se.

Opětovala úsměv a opět si sedla na balvan. „To zní jako mnohem lepší plán.“

Jordan prořízl opatrně látku, aby se čepel nedotkla měkké kůže pod ní. Pak nohavici rozpáral a nohavici jí stáhl přes tenisku. Bylo to intimní gesto. Soustředil se, aby to udělal, aniž by ji zranil, a dával si pozor, aby se nedotkl její holé nohy, která v měsíčním světle vypadala přímo fantasticky. Ne, že by si toho všiml.

Soustředil se raději na její zranění. Rána se jí táhla dolů po stehně – nebyla hluboká, zato dlouhá. Podezíravě si ji prohlédl a pak zavolal na otce Korzu, musel křičet, aby ho slyšel, helikoptéra už byla u nich.

„Padre! Erin ten vlkoběs poškrábal. Měli bychom něco o takovém zranění vědět?“

Kněz pohlédl na Erininu obnaženou nohu a pak zjevně nesvůj zpět do pouště. Byla to ta nejkněžštější věc, kterou ho Jordan uviděl za dlouhou dobu udělat. „Dobře ji vyčistěte a nemusíte se ničeho bát.“

Erin si otřela stehno odříznutou nohavicí.

Než Jordan stačil vyndat svou lékárničku, elegantní helikoptéra přistála. Proud od rotoru jim vehnal do obličeje závěje písku. Jordan překryl Erinino zranění rukou, aby je před ním zaštítil.

Skrčil se k ní a ohlédl se přes rameno.

Z kabiny helikoptéry vyskočily tři postavy, všechny oblečené v černém, a rozběhly se, ještě než se ližiny helikoptéry dotkly země. Obličeje jim kryly kápě a pohybovaly se neuvěřitelně rychle, stejně jako Korza během boje. Jordan zatoužil utéct, ale přinutil se zůstat stát, když k nim kněží dorazili a obstoupili je.

Trojice začala rozmlouvat s Korzou, šeptali si jazykem, který zněl jako latina. Jordan si všiml i kněžských kolárků.

Další sangvinisté.

Erin vstala a Jordan se postavil vedle ní.

Jeden z kněží k nim došel. Chladnýma rukama přejel Jordanovi po těle a vzal mu zbraně. Nevšiml si nože, anebo ho nepokládal za důležitý. V každém případě byl Jordan vděčný, že mu zůstal.

Další z mužů poodešel s Korzou pár kroků dál do pouště.

Třetí přešel k mrtvému vlkoběsovi. Důkladně mršinu pokropil nějakou tekutinou, jako kdyby netvora posmrtně křtil. Jenže nešlo o svěcenou vodu. Škrtl zápalkou, hodil ji na tělo a to obklopil obrovský vír plamenů.

Přes temný písek se k nim donesl puch spálené srsti.

Pak třetí kněz zůstal na hlídce u Jordana a Erin. Ne, že by právě ona vypadala, že by byla schopná boje. Zdálo se, že z ní vyprchala veškerá odvaha. Měla povislá ramena a kymácela se na zdravé noze. Jordan se pohnul k ní, ale strážce zvedl varovně ruku. Jordan ignoroval tichý rozkaz a objal Erin kolem ramen.

V poušti se Korza a jeho společník zuřivě hádali, zřejmě o osudu dvou lidí, kteří přežili. Jordan pozorně sledoval, jak spor dopadne. Nechají Erin a jeho tady, uprostřed ničeho, anebo ještě hůře, neuspořádají jim stejně plamenný konec jako vlkoběsovi?

Ať už říkali cokoli, zdálo se, že hádku vyhrál Korza.

Jordan jen nevěděl, jestli je to dobře, anebo špatně.

Korza, jako by vycítil Jordanovy obavy, se otočil a zkřížil s ním pohled. Ukázal k helikoptéře a pokynul, ať do ní s Erin nastoupí.

Jordan stále nevěděl, jestli je to dobře, anebo špatně. Věděl však, jak jsou týmy pro tajné operace zběhlé v umění nechat někoho zmizet. Čeká snad jeho i Erin stejný osud?

V hlavě mu proběhlo několik scénářů a usoudil, že nejlepší šance na přežití mají, když nastoupí do helikoptéry. Bude bojovat, když bude muset, ale půjde o bitvu, kterou nemůže vyhrát.

Zatím.

Pomohl kulhající Erin k otevřeným dveřím kabiny, sehnuli se pod vířícími rotory.

Počkal, až ostatní nastoupí, naposledy se podíval na otevřenou poušť a zvážil, jestli nemá utéct. Jenže Erin měla jen jednu zdravou nohu.

Korza zůstal po jeho boku jako tichá připomínka toho, že se utéct nedá. Zvedl z písku Jordanovu bundu a podal mu ji. Prosté gesto, po kterém se Jordan hned cítil mnohem klidnější.

„Až po vás,“ dodal kněz uhlazeně.

Jordan přehodil svou bundu Erin přes ramena a pomohl jí do helikoptéry. Zaváhala, pak se ale přikrčila a vlezla dovnitř.

Kabina helikoptéry byla luxusní, přesně jak očekával. Tlumené modré světlo ozařovalo leštěné tmavé dřevo. Nos mu naplnila vůně drahé kůže. Z hladkých křivek přímo čišel luxus. Vůbec se to nepodobalo účelným strojům, ve kterých obvykle létal. Teď si však přál, aby byl raději v jednom z nich.

„Jsou tu jen dvě volná sedadla,“ poznamenala Erin.

Jordan se rozhlédl, a zjistil, že doktorka má pravdu. „No, Korzo. Kdo z nás pocestuje v zavazadlovém prostoru?“

„Omlouvám se. Počítali, že vyzvednou jen mě a možná toho chlapce. Je to trochu stísněné, ale let nepotrvá dlouho.“

Erin se ohlédla a čekala, jak to Jordan vyřeší.

„Smáčkneme se do jednoho,“ řekl a ukázal na široké luxusní sedadlo vzadu.

Přikývla, protlačila se kolem kolen ostatních, sedla si a posunula se na kraj, aby mu udělala místo.

Následoval ji a odvinul bezpečnostní pás až na doraz, než se vtiskl vedle ní. „Moje máma měla spoustu dětí,“ vysvětlil, když je společně připoutal. „Vždycky nás v autě zapínala po dvou jedním pásem. Co vaše?“

Odpověděla bezvýrazným hlasem, následkem šoku. „Moje matka nesměla řídit auto. Žádná z žen nesměla.“

Vzpomněl si na to, co řekla dřív. Viděla jsem, jak církev zneužívají silní proti slabým. Prozatím to odložil, ale později se jí na to zeptá.

Korza nastoupil jako poslední. Kněz byl menší než Jordan a bylo by pohodlnější, kdyby posadil Erin ke Korzovi, ale Jordan si byl stoprocentně jistý, že to rozhodně nepřipustí.

Kněz si sedl na poslední volné místo přímo naproti nim. Korzův soused zakrytý kápí se naklonil a pošeptal mu něco do ucha. Jordan slovům nerozuměl, ale poznal, že mluvčí je žena. To ho překvapilo. Je člověk? Anebo církev rekrutuje do řad sangvinistů i ženské strigoi?

Pak už nikdo nepromluvil.

Ostatní seděli nehybně jako sochy, což Jordanovi připadalo mnohem víc zneklidňující, než když se pohybovali dvojnásobnou rychlostí.

Když helikoptéra zaburácela a zvedla se z pouště v oblaku písku, zkusil myslet i na něco jiného než na Erinino teplé tělo přitisknuté k němu. Nejdřív se pokoušela udržet mezi nimi co největší mezeru, ale brzy to vzdala, navíc byli spolu sepnutí bezpečnostním pásem. A když helikoptéra vyrazila vpřed nocí, nakonec ji přemohl spánek, byla příliš vyčerpaná, než aby mu dokázala vzdorovat.

Hlava jí klesla na Jordanovo rameno a on se nahnul, aby jí nepřepadla dopředu. Už to bylo dlouho, co u něj takto usnula krásná žena. Světlé vlasy se jí vysmekly zpod gumičky a spadly jí na ramena. Zblízka si všiml světlejších praménků mezi tmavěji medovými, nejspíš byly vybělené časem, který strávila vykopávkami na slunci.

Chtěl jí po nich přejet prstem, jako kdyby sledoval vlákno ve složitém kusu tkaniny, a pokoušel se pochopit zákruty a osnovu toho, co přivedlo tuto ženu k němu. Erin toho za posledních několik hodin zažila až příliš. Chtěl ji dostat z tohoto nadělení a dopravit bezpečně domů. Musel. Všechny pod svým velením už zklamal.

Raději na to teď nemyslet.

Místo toho se soustředil na zranění na jejím opáleném stehně. I když nebylo hluboké, zduřelé okraje měly ošklivě rudou barvu a celá rána byla znečištěná pískem. Pomalu, aby ji neprobudil, vytáhl kapesní lékárničku.

Vyndal z ní antiseptickou roušku a jemně ránu očistil; dotýkal se jí co nejjemněji a pracoval pomalu. I tak ze spánku zasténala.

Všichni sangvinisté k ní obrátili zrak.

Jordana zamrazilo, volnou rukou nahmátl rukojeť dýky a položil na ni dlaň.

„Nebojte se nás,“ zašeptal Korza, obličej měl ukrytý pod kápí. „Jste v naprostém bezpečí.“

Jordan se nenamáhal odpovědět.

A ruku nechal na dýce.

21.02

Erin přepadla hlava dopředu a to ji vzbudilo. Zjistila, ohlušená rachotem motorů helikoptéry, že se dívá do páru nádherných očí, světle modrých s temnějším kroužkem na okraji duhovky. Oči se na ni usmívaly. Usmála se na ně také, dřív než jí došlo, že patří Jordanovi.

Usnula mu na rameni a probudila se s úsměvem.

Spala vedle ženatého muže.

V helikoptéře plné kněží.

Zrudla, odsedla si a napřela se do pásu, aby mezi nimi vytvořila mezeru. Skoro slyšela matčino znechucené zasyknutí a cítila otcův políček.

Otočila se k okénku, jedinému bezpečnému místu, než se jí tváře přestanou tak červenat. Venku se v dálce rozzářila světla nějakého města a zastínila hvězdy. Ze shluků zástavby jasně vynikla zlatě zářící chrámová kupole.

„Zdá se, že letíme do Jeruzaléma,“ prohodila.

„Jak to poznáte?“ zeptal se, nejspíš aby jí pomohl z rozpaků.

Vděčně to přijala. „Ta tmavá hora na východě je Olivetská hora. Důležité historické místo pro všechna tři světová náboženství: judaismus, islám a křesťanství. Prý právě tady Ježíš údajně vystoupil na nebesa.“

Několik sangvinistů se při slově údajně nespokojeně zavrtělo, zjevně je to urazilo, ale nedbala na ně.

„V Knize Zachariáš se píše, že se při apokalypse rozlomí v půli.“

„Skvělé, jen doufejme, že to nebude někdy brzo. Rozlomených hor mám pro dnešek už dost.“ Jordan ukázal na zářící zlatou kupoli, které si Erin všimla jako první. „A co je tohle?“

„To je Skalní dóm. Stojí na vrcholu Chrámové hory.“ Uhnula, aby měl Jordan z okénka lepší výhled. „Okolo něj je vidět hradba Starého města. Je jako světelná stuha, vidíte? Na severu pak je muslimská čtvrť. Na jihu a západě se táhne židovská čtvrť s proslulou Západní zdí.“

„Zdí nářků?“

„Přesně tak.“

Naklonil se vpřed a jeho tělo se otřelo o její.

Podívala se naproti na kněží, pod kápěmi nebylo vidět, jak se tváří. Až na Rhuna, jehož obličej osvětlovala záře města, jak helikoptéra klesala na přistání. Jeho chladné temné oči ji pozorovaly.

Ucítila, že znovu rudne, a odvrátila se k okénku. Co si o ní musí Rhun myslet? A co si myslí o výhledu na město? Zkoušela si ho představit očima někoho, kdo žije staletí. Byl Rhun na Chrámové hoře, když ji Mahmut II. v roce 1817 dal restaurovat? Při té myšlence se otřásla – zděsilo ji to, ale také pocítila až posvátný úžas.

„Není vám zima?“ Jordan se natáhl a zakryl jí svou bundou i druhé rameno.

„Jsem v-v pořádku,“ zakoktala se celá bez dechu. Ve skutečnosti jí bylo až horko. Blízkost Jordana měla na její tělesnou teplotu nepředvídatelný vliv. Posledních deset let byla příliš zaměstnaná, než aby si dovolila myslet na nějakého muže. Byla jen náhoda, že teď skončila připoutaná k někomu, kdo je tak zatraceně přitažlivý – a ženatý.

„Děkuju vám za tu bundu.“

„Už brzy přistaneme.“ Rhunův tichý hlas upoutal jejich pozornost.

„Kde?“ Jordan se od ní trochu odtáhl a jí hned chyběl teplý dotek jeho těla. Střelila pohledem na proužek bledé kůže na jeho prsteníku.

Důkaz. Vždy zvaž nejdřív důkazy, než začneš jednat.

Kéž by mohla přinutit své tělo, aby se tím řídilo.

„Musíme vám oběma zavázat oči,“ varoval je Rhun s neměnně kamenným výrazem.

Jordan se v sedadle narovnal. Popruh se jí zařízl do ramene. „Cože? Najednou jsme vašimi vězni?“

„Hosty,“ opravil ho Rhun.

„Já hostům nezavazuju oči.“ Jordan zkřížil ruce na prsou. „Přijde mi to přímo odrazující.“

„Nedá se nic dělat…“ Rhun si rozepnul pás.

Kněz na vedlejším sedadle podal Jordanovi dva pruhy černé látky.

Erin ucítila, jak na Jordanově noze ztuhly svaly v kámen. Zapřel se chodidlem pevně o podlahu. Vypadalo to, že je připravený se na sangviniky vrhnout jen s holými pěstmi a doutnajícím vztekem.

Chytila ho za ruku. „Nemůžeme nic dělat, Jordane.“

Pohlédl na ni, jako by mu teprve teď došlo, že ona je tu také. Dlouze se na ni zadíval a pak přikývl.

Rhun se postavil a mírně se v pohybujícím se stroji kymácel. Nejprve připevnil pásku Jordanovi a druhou pak zakryl oči jí. Studenými prsty uvázal v týlu uzel, dal pozor na její vlasy. Když skončil, nechal jí dlaň položenou na hlavě o vteřinu déle, než bylo nutné, jako by ji chtěl uklidnit.

Pak uslyšela, jak odchází, a zaznělo cvaknutí, když se připoutal zpět k sedadlu.

Náhle ji uchopila za ruku dlaň a pevně ji stiskla. Jordanova ruka ji zahřála na těle i na duchu, protože také on ji chtěl uklidnit. Jeho vzkaz byl jasný.

Ať přijde cokoli, jsme v tom spolu.

KAPITOLA 20

26. října, 21.13 SIČ
Jeruzalém, Izrael

Rhun pomohl vojákovi a ženě z helikoptéry a odvedl je pryč od vířících rotorů. Pak s nimi sešel z heliportu na vrcholu budovy dolů po několika schodištích a ven do úzké uličky. Celou dobu voják držel ženu pevně za ruku.

Přestože se tvářili statečně, Rhun slyšel, jak jim vyděšeně buší srdce, cítil sůl jejich strachu a všiml si, jak se jim kůže leskne potem. Udělal, co mohl, aby je izoloval od ostatních a nechal jim dost prostoru. Odmítl je svěřit komukoli ze svých bratrů – ne že by se bál, že by jim někdo z nich mohl ublížit. Jen k nim cítil ochranitelský pud, byl za ně zodpovědný.

Sledoval, jak se na ulici k sobě přitiskli blíž.

Erin a Jordan.

Od jistého okamžiku v jeho mysli přestali být žena a voják a stali se prostě Erin a Jordanem. Taková důvěrnost se mu vůbec nezamlouvala. Vytvářela pouta tam, kde neměla být. Tu drsnou pravdu poznal už před staletími.

Už nikdy víc.

Odvrátil se.

Venku na ulici a opět v pohybu Rhun nasál noční vůni starobylého města – saze, chladný kámen a rozkládající se odpadky na tržišti. Ostatní sangvinisté je obklopili. Rhun doufal, že jejich přítomnost skryje dvojici se zavázanýma očima před zvídavými zraky.

Zatím však se na tmavé ulici nic ani nepohnulo, obchody byly zavřené, výlohy temné. Zaslechl jen tlukot srdcí z blízkých přecpaných uliček a křižovatek, které vytvářely z této čtvrti města hotové bludiště. Neobjevil nic podezřelého, dál je však pobízel k rychlejšímu tempu. Bál se, že každým okamžikem mohou být spatřeni.

Po několika minutách skupina dorazila ke zdi z hrubě otesaných kamenů, kde čekal muž v hábitu, podupával koženým střevícem na chodníku, netrpělivý i nervózní současně. Byl malý a zavalitý. Tvář měl zarudlou stejně jako holé temeno.

Jako sup.

Rhun muže znal – otec Ambrož – a neměl radost, že ho tu vidí jako strážce brány.

Ambrož postoupil vpřed, aby je přivítal i zastavil. Na Rhuna a ostatní sangvinisty se ani nepodíval, upíral ocelový pohled na Erin a Jordana. Promluvil natolik úsečně, že to znělo až urážlivě.

„Co uvidíte za touto zdí, nesmíte nikomu říct. Ani své rodině, ani vojenským nadřízeným.“

Jordan, stále se zavázanýma očima, se vzepřel, zastavil a zadržel i Erin. „Nepřijímám rozkazy od někoho, koho nevidím.“

Rhun rozuměl mužovu pobouření a sundal oběma pásky dřív, než Ambrož stačil zaprotestovat. Dvojice už stejně viděla a bylo jí prozrazeno příliš mnoho. Ve srovnání s tím znamenalo prozrazení tohoto místa jen trivialitu. Kromě toho stejně museli dovnitř.

Jordan natáhl k Ambrožovi ruku. „Seržant Stone, devátý prapor rangerů, a tohle je doktorka Grangerová.“

„Otec Ambrož, tajemník Jeho Eminence kardinála Bernarda.“ Poté, co potřásl Jordanovi rukou, utřel si dlaň do své jemné sutany. „Povolali jsme vás k setkání s Jeho Eminencí. Ale znovu musím zdůraznit, že od této chvíle vše musíte udržet v nejpřísnější tajnosti.“

„Nebo co?“ Jordan se vypjal nad Ambrožem a Rhun ho za to měl ještě raději.

Ambrož ucouvl. „Jinak se o tom dozvíme.“

„Tak dost,“ prohlásil Rhun a nesmlouvavě se protáhl kolem Ambrože.

Přistoupil ke zdi a přiložil na vápencové kameny dlaň, prsty postupně otáčel do tvaru kříže. Vápenec mu připadal drsný a teplý.

„Vezměte a pijte z něho všichni,“ zašeptal a zatlačil prostřední kámen dovnitř, odhalil tak malou nádržku vytesanou do kamene podobnou nádobkám se svěcenou vodou, které bývají u vchodu do kostela.

Až na to, že tato nádržka nebyla určena na vodu.

Rhun vytáhl srpovitou dýku a bodl se doprostřed dlaně na místo, kde Kristovýma rukama probili hřeby. Zaťal pěst a nechal skanout pár kapek krve do kamenného poháru, jehož vnitřní strana dávno ztmavla, jak tudy za stejné procedury prošlo již nepočítaně sangvinistů před ním.

„Neboť toto jest pohár mé krve, nová a věčná smlouva.“

Erin za ním zalapala po dechu, když se ve zdi objevily škvíry a spojily se do obrysu brány tak úzké, že se člověk musel natočit kolmo rameny, aby mohl projít.

„Mysterium fidei,“ dokončil Rhun a strčil do dveří ramenem, aby se otevřely – a pak ustoupil.

Ostatní sangvinisté se protáhli dovnitř následovaní Ambrožem. Erin a Jordan osaměli na ulici s Rhunem.

Žena zůstala stát na místě a prohlížela si odshora dolů městskou zeď. „Prostudovala jsem všechny brány ve Starém městě, zapečetěné i otevřené,“ prohlásila. „Ale o téhle neexistuje žádný záznam.“

„Nesla během staletí mnoho různých jmen,“ ozval se Rhun, toužící dostat je co nejdřív z ulice, než budou objeveni. „Ujišťuji vás, že uvnitř najdete bezpečné útočiště. Tato brána je posvěcená. Strigoi nemohou překročit její práh.“

„Nejsou to jen oni, kdo mi dělá starosti.“ Jordan se pevněji rozkročil. „Jestli tam nechce Erin, nepůjdu dovnitř ani já.“

Žena konečně vykročila a položila ruku na hrubý kamenný překlad. Rhun uslyšel, jak se jí při doteku rozbušilo srdce ještě rychleji. Podle toho, jak jí dychtivě zasvítily oči, nešlo u ní o strach, ale o nefalšovanou a silnou vědeckou vášeň.

„Tohle je živoucí historie.“ Pohlédla na Jordana. „Jak bych mohla nejít dovnitř?“

21.19

Jordan následoval Erin přes temný práh, natočil se bokem, aby prošel. Neměl z toho radost, ale pojal podezření, že volba, jestli vstoupit či ne, nespočívá tak úplně na nich. Vzpomněl si na slova otce Ambrože: Povolali jsme vás k setkání s Jeho Eminencí.

Zjevně šlo spíše o rozkaz než o pozvání.

Korza vstoupil jako poslední a bránu za sebou zavřel. Jejich skupinku obklopila neproniknutelná tma. Jordanovi se opět zrychlil dech, zatápal a našel znovu Erininu ruku.

Stiskla mu vděčně a pevně prsty.

Zazněl povědomý zvuk škrtnutí a vzápětí vyskočil malý plamének a jasně zablikal v temnotě. Mezi prsty zahaleného sangvinisty zazářilo před Jordanem světlo zapalovače. Pohled na známý moderní předmět ho uklidnil a vše náhle vypadalo o trochu reálněji.

Sangvinista zvedl z malého dřevěného stojánku u dveří svíčku a podal ji Erin. Podržela knot u zlatého plaménku zapalovače. Jordan také dostal vlastní svíčku a zažehl si ji. Vůně kouře a včelího vosku zahnala suchý prach ve vzduchu, ale bledé světlo nedosáhlo daleko.

Ostatní sangvinisté se beze slova a zjevně i bez potřeby vlastního světla otočili a zamířili dolů strmým tunelem. Jordana nepotěšilo, že opět sestupují do podzemí, ale Erin vykročila za nimi, a tak ji následoval.

Dokonce i se svíčkou Jordan sotva viděl, kam šlape. Natáhl ruku se svíčkou dolů přímo před sebe. Obklopoval ho hladký kámen. Zacouval, chtěl mít všechny pěkně na očích, ne že by toho mohl dost nadělat, kdyby se věci vyvinuly špatně.

Korza nejspíš pochopil jeho váhání a protáhl se kolem něj.

Erin, nyní již o několik kroků vepředu, si dlaní zaštítila plamének své svíčky. Otáčela hlavou tak rychle, že měl strach, aby si ji neukroutila. Pro ni musí jít o cestu z přítomnosti do minulosti.

Pro Jordana to byl jen druh minového pole, kde je každý chybný krok mohl oba zabít.

Pokusil se co nejlépe si zapamatovat cestu. Zdálo se, že vede stále dolů na severovýchod, ale nebyl si jistý. A bez znalosti městského plánu neměl představu, kam směřují. Jelikož neměl jiná vodítka, vrátil se k vojenskému výcviku a začal počítat kroky s tím, že se snažil zapamatovat si křižující chodby a vytvořit si v hlavě prostorovou mapu. Nakonec by jim mohla pomoci najít cestu zpátky.

Tunel se konečně vyrovnal a skončil u masivních dřevěných dveří s těžkými železnými panty. Tyto alespoň nepotřebovaly k otevření krev některého ze sangvinistů – jen velký zdobený klíč, který vlastnil otec Ambrož.

„Tady se máme sejít s kardinálem?“ zeptala se Erin.

Otec Ambrož si ji prohlédl od hlavy k patě se znechuceně našpulenými rty a ulpěl pohledem na zraněné noze a uříznuté nohavici. „Bylo by neslušné přivítat Jeho Eminenci v takovém stavu.“

Jordan obrátil oči v sloup. Jediné, co zatím mohl říct o tomto novém knězi pozitivního, je, že jde o člověka. Když si venku podali ruce, cítil Jordan, že muži v žilách proudí teplá krev.

Pak se ale Jordan podíval na své vlastní špinavé a zakrvácené šaty. Erin vypadala o trochu lépe, ale Korza byl případ sám pro sebe.

„Měli jsme špatnou noc,“ připustil Jordan.

Erin se vydral z hrdla smích, zněl trochu hystericky, ale rychle ho potlačila.

„To si ani neumím představit,“ poznamenal Ambrož, Erin si nevšímal.

Pak se otočil zpět ke dveřím a odemkl je železným klíčem dlouhým jako jeho dlaň. Otevřel je a všechny ozářilo jasné světlo z chodby za nimi.

Skupina prošla kolem Ambrože. Jordan jako poslední vstoupil do dlouhé kamenné chodby zútulněné perským běhounem na podlaze a gobelíny na stěnách. Z nástěnných svícnů zářilo elektrické světlo. Podél obou stran chodby se táhly dvě řady dřevěných dveří, všechny byly zavřené.

Jordan sfoukl svou svíčku, ale nechal si ji pro případ, že by potřeboval světlo při cestě zpět na svobodu.

Otec Ambrož zamkl dveře a klíč schoval do kapsy, pak pokynul napravo. „To je váš pokoj, doktorko Grangerová. Vlevo je váš, seržante Stone. Uvnitř se můžete očistit.“

Jordan vzal Erin za loket. „Raději bychom zůstali spolu.“

Otec Ambrož odpověděl ledovým tónem: „I při koupání?“

Erin se po tvářích rozlil ruměnec.

Jordanovi přišel rozkošný.

„Je to tu bezpečné,“ ujistil je Korza. „Máte na to mé slovo.“

Erin zachytila Jordanův pohled a vyslala mu tichou zprávu. Chtěla si promluvit, jakmile budou sami – což znamená spolupracovat, dokud kněží neodejdou.

S tím byl srozuměn.

Alespoň prozatím.

21.24

Rhun sledoval, jak pár mizí každý ve svém pokoji, teprve pak se vydal za Ambrožem. Muž zamířil vzhůru stoupající chodbou k dalším dveřím, které byly odemknuté. Církev má mnoho zamčených dveří a mnoho tajemství ukrytých za nimi, ale tyto vedly jen na kamenné točité schodiště vytesané do skály před více než tisíci lety.

Rhunovi byly dobře známé, tak k nim sám zamířil, ale Ambrož mu rukou zablokoval cestu.

„Počkej,“ pronesl varovně. Tenká maska civilizovanosti, kterou si nasadil kvůli nově příchozím, spadla a odhalila jeho naprosté zhnusení. „Nehodlám tě uvést před Jeho Eminenci potřísněného prokletou krví vlkoběsa. Dokonce i já cítím její odporný zápach.“

Rhun se zamračil a dovolil, aby Ambrož spatřil jeho vztek. „Bernard mě viděl už v mnohem horším stavu.“

Ambrož nedokázal čelit jeho vzteku déle než jeden nádech. Ruka mu klesla a ustoupil, srdce se mu okamžitě rozbušilo strachem. Rhun pocítil záchvěv studu – ale jen nepatrný. Znal Ambrože. Knězem zmítaly lidské vášně, žárlivě si střežil své postavení, byl plný pýchy a zakládal si na funkci tajemníka kardinála Bernarda. Rhun však také věděl, jak je ten muž loajální. Hlídal Bernardovo postavení v církevní hierarchii oddaně jako pes – a svým drsným způsobem sloužil kardinálovi dobře a staral se, aby jeho nadřízeného nikdo neurážel ani nepřezíral.

Jenže Rhun neměl čas na takové formality. Protáhl se kolem Ambrože, rychle vyběhl po schodech a nechal kněze daleko za sebou. Sám se proplétal temnými chodbami, dokud nedošel k mahagonovým dveřím studovny kardinála Bernarda.

„Rhune?“ zavolal zevnitř Bernard, jeho italský přízvuk zadrnčel na tvrdém er a změkčil ho přátelským tónem, který přetrvával celá staletí. „Pojď dál, můj synu.“

Rhun vešel do místnosti osvětlené jedinou bílou svíčkou ve zdobeném zlatém svícnu. Nepotřeboval příliš světla, aby viděl zdobený glóbus vedle masivního psacího stolu, prastarý dřevěný krucifix visící na zdi a řady knih vázaných v kůži, které pokrývaly celou jednu stěnu. Vdechl důvěrně známou vůni starých pergamenů, kůže a včelího vosku. Tento pokoj se během staletí vůbec nezměnil.

Bernard vstal a vyšel mu v ústrety. Měl na sobě kompletní kardinálské roucho, karmínová látka zářila ve světle svíce. Přivítal Rhuna vřelým objetím, neštítil se zápachu vlkoběsovy krve. Bernard jako sangvinista sám v minulosti vybojoval mnoho bitev a nestyděl se za nepříjemné pozůstatky po boji.

Odvedl ho ke křeslu a sám mu ho odsunul. „Posaď se, Rhune.“

Ten neprotestoval, usadil se a poprvé ucítil rány, které utržil.

Bernard se vrátil ke svému křeslu a přisunul Rhunovi přes stůl zlatý pohár svěceného vína. „V posledních hodinách jsi hodně zkusil. Napij se a promluvíme si.“

Rhun se natáhl po stopce poháru. Dolehla k němu vůně vína: hořká s dubovou příchutí. Toužil po něm, ale váhal se ho napít. Nechtěl snášet bolest pokání, která by ho rušila při rozhovoru. Ale na druhou stranu ho rozbolely rány a připomněly mu, že i ony ho mohou rozptylovat.

Rezignovaně pozvedl pohár a vyprázdnil ho – pak sklonil hlavu, aby Bernard neviděl jeho výraz, a čekal. Bude ho pronásledovat další vize Elisabety a připomínat mu jeho hřích? Ale to se nestane – protože spáchal těžší hřích, takový, který ho zatratil navždy.

Rhunova kolena se tiskla do chladné a vlhké hlíny, když se modlil u náhrobního kamene své mladší sestry. Bezměsíčná noc ho zahalila do temnoty víc než přísné kněžské roucho, které měl na sobě. Dokonce i nebeské hvězdy se skryly za mraky.

Cožpak v jeho srdci už nikdy nezaplane světlo?

Pohlédl na data vytesaná do náhrobního kamene.

Necelý měsíc před porodem si smrt vzala jeho sestru a jejího nenarozeného syna. Bez svátosti křtu nesmělo být dítě pohřbeno s matkou. Proto ona leží zde v posvěcené půdě; její dítě nemůže.

Rhun jeho malý neoznačený hrobeček navštíví později.

Každou noc od jejího pohřbu se potichu, když všichni usnuli, vykrádal z kláštera a chodil se modlit za ni, za její dítě a tišit žal svého srdce.

Za ním se ozvaly tiché kroky.

Stále na kolenou se otočil.

Temná postava přistoupila blíž. Rhun ve tmě nerozeznal rysy, ale cizinec nebyl kněz.

„Zbožný muž,“ zašeptal neznámý hlas s podivným přízvukem.

Rhunovi se rozbušilo srdce; prsty mu zatápaly po kříži, ale přinutil se opět sepnout ruce a pevně je k sobě přitiskl.

Proč by se měl bát cizince, který neprojevuje nepřátelství?

Rhun se mu uctivě uklonil. „Jste pozdě na hřbitově Páně, příteli.“

„Přišel jsem projevit úctu mrtvé,“ odpověděl a mávl dlouhými bledými prsty ke hrobu. „Stejně jako ty.“

Ledový vítr zavál přes pole kamenných křížů a soch andělů, zaševelil v posledních podzimních listech a přinesl s sebou zápach smrti a rozkladu.

„Pak vás nechám v klidu rozjímat,“ řekl Rhun a otočil se zpět k místu sestřina posledního odpočinku.

Muž si však překvapivě klekl vedle Rhuna. Měl na sobě šlechtické krátké kalhoty a koženou vestu pobitou cvočky. Drahé boty mu pokrýval prach. Přes drsný přízvuk se podle oblečení jednalo o urozeného muže.

Rhun se k němu podrážděně otočil a všiml si dlouhých tmavých vlasů spadajících přes bledé čelo. Cizincovy plné rty se pobaveně usmívaly, i když Rhun netušil proč.

Dost… už je pozdě.

Rhun si přidržel oděv, že vstane.

Než se však stačil zvednout, muž mu položil ruku kolem ramen a strhl ho na vlhkou zem, jako kdyby byli milenci. Rhun otevřel ústa k výkřiku, ale cizinec mu je zakryl studenou dlaní. Pokusil se muže odstrčit, ale on ho popadl druhou rukou za obě zápěstí a držel je snadno, jako by byl Rhun malé dítě.

Rhun se vzpíral, ale muž ho držel pevně a sklonil se k němu. Drsnou tváří mu naklonil hlavu na bok a obnažil mu krk.

Rhun náhle vše pochopil a srdce se mu divoce rozbušilo. Slýchal pověsti o takových netvorech, ale nikdy jim nevěřil.

Až doteď.

Ostré tesáky mu probodly hrdlo, vzaly mu nevinnost a zanechaly jen bolest. Vykřikl, ale z hrdla nevyšel ani hlásek. Bolest se pomalu změnila v něco jiného, v něco temnějšího: ve slast.

Rhunovi unikala prudkými výstřiky v rytmu srdce krev z těla a proudila do cizincových hladových úst, chladné rty byly horkou krví stále teplejší.

Rhun bojoval dál, jeho odpor však slábl – popravdě už ani nechtěl, aby muž přestal. Jeho ruka se mimovolně zvedla a přitiskla si netvorův obličej těsněji k hrdlu. Věděl, že je hřích oddat se takové slasti, ale už mu na tom nezáleželo. Hřích ztratil svůj smysl; zbyla jen palčivá touha po dotycích jazyka v ráně a po hlubším zatínání ostrých zubů do jeho jemného masa.

Už v něm nebylo místo pro svatost, pouze pro extázi slibující osvobození.

Muž se od něj konečně odtáhl.

Rhun zůstal ležet, bezvládný a umírající.

Silné prsty ho popadly za vlasy. „Ještě není čas spát, zbožný muži.“

K pootevřeným rtům mu přitiskl své rozříznuté zápěstí. Horká hedvábná krev skanula Rhunovi na jazyk a naplnila mu ústa. Polkl ji a zatoužil po další. Unikl mu hluboký sten, ale zadusila ho další krev.

Brzy se celá jeho existence zúžila na jediné slovo, jediné přání.

Víc…

Pak mu byl ten drahocenný pramen násilím odňat a zanechal v něm jen bezednou studnu hladu vyžadující, aby ji naplnil krví – jakoukoli krví.

Nad ním cizinec bojoval se čtyřmi kněžími.

V měsíčním světle se stříbrně zaleskla dýka.

„Ne,“ vykřikl Rhun.

Pevné ruce ho popadly, postavily na nohy a táhly vzpírajícího se zpět k tichému klášteru, kde se dar nesmrtelnosti brzy stane jeho prokletím.

Rhun se otřásl, aby se probral z rozjímání. Dokonce i nyní postrádal muže, který ho zabil, zničil mu celý předchozí život. V tichých chvílích stále dychtil znovu poprvé okusit jeho krev. Byl to jeho hřích, za který se už mnohokrát kál, ale nikdy se ho nezbavil.

Bernard ho pozoroval přes stůl s výrazem lítosti jako té noci, kdy před něj přivedli Rhuna pokrytého krví, plačícího a pokoušejícího se utéct mnichům a uprchnout do noci. Bernard ho tehdy zachránil, ukázal mu, jak může sloužit Bohu i v nové podobě, a zabránil mu, aby se někdy krmil nevinnou lidskou krví.

Rhun potřásl hlavou, aby si ji vyčistil od minulosti.

Pohlédl na Bernarda, přítele i učitele současně, a připomněl si události v Masadě a v poušti. Zde seděl muž, který mnoho z toho všeho uvedl do pohybu, muž, který skrývá příliš mnoho tajemství.

„Zašel jsi příliš daleko,“ pronesl Rhun chraplavě, stále cítil pálení v hrdle a doušek horké krve z cizincova zápěstí.

„Vážně?“ Kardinál si mohutnou rukou pročísl bílé vlasy. „Jak to?“

Rhun věděl, že ho nadřízený jen zkouší. Sevřel krucifix na hrudi a využil bolesti, aby ovládl vztek. „Vystavil jsi tu archeoložku nebezpečí. Poslal jsi mě proti nepříteli samotného – proti strigoi z Belialovy sekty.“

Jeho přítel se zaklonil a promnul si prsty. Svraštil obočí náhlým zájmem. „Myslíš, že útočníci byli z Belialu? Proč?“

Rhun si srovnal vzpomínky z hory i z podzemí a pak začal vysvětlovat. „Strigoi, kteří zaútočili, nebyli jen nějací mrchožrouti přilákaní tragédií. Objevili se tam záměrně. A používali výbušniny.“

„Využívali lidské zbraně.“ Bernard nechal ruce klesnout. Napřímil se v křesle, teplé hnědé oči měl utrápené. „Nevěděl jsem, že si pro to přijdou právě oni.“

Belial byla sekta strigoi, kteří se spojili s lidmi a zkombinovali nejhorší z obou světů – sloučili lidskou prohnanost se zvířecí krutostí, sladili moderní zbraně s prastarým zlem. Stali se metlou, jejich počet v posledním století vzrostl a představoval stále větší hrozbu pro Rhunův řád a pro církev. Dokonce i po desítiletích boje s nimi a jejich lovení zůstalo o Belialu mnoho neznámého, například kdo ho skutečně vede: člověk, anebo netvor?

Rhunův vztek opadl. „Belial se musel doslechnout o podivných úmrtích při zemětřesení a stejně jako nám i jim došlo, co to znamená.“

Kardinál zůstával nehybný jako socha. „Takže hledají Evangelium – jako my – a jsou natolik zoufalí, že se kvůli tomu odhalili.“

„Ale kniha tam nezůstala, krypta byla prázdná,“ namítl Rhun. „Také ji nenašli.“

„Na tom nezáleží.“ Důvěrně známá tvář se zdála v záři svíce měkčí, uvolněnější a sebejistější. „Pokud jsou proroctví pravdivá, nemohou ji otevřít. Pouze trojice ji může přinést zpět na tento svět.“

Rhunova židle zapraskala, jak se předklonil a pohasínající vztek se v něm rozhořel nanovo. Věděl příliš dobře, co Bernard myslí vyvoláním trojice zmiňované v proroctvích týkajících se Evangelia, tří postav povolaných najít a otevřít knihu.

Vědma.

Válečník.

Rytíř Kristův.

Dokonce i nyní viděl v Bernardových očích zářit naději a věděl, co má kardinál na mysli.

Vybavil si Erininu tvář planoucí zvědavostí – žena udivujících vědomostí.

Pak Jordanův hrdinný útok proti vlkoběsovi – lidský bojovník.

Sevřel svůj kříž na krku – znamení, že je rytířem Krista.

Přinutil prsty pustit stříbro a doufal, že jeho přítel stejně tak upustí od své pošetilé naděje. „Bernarde, příliš věříš starým proroctvím. Taková důvěra v minulost už nás stála mnoho utrpení a krveprolití.“

Kardinál si povzdychl. „Nemusíš mi připomínat staré chyby. Nesu své břemeno stejně těžce jako ty své, můj synu. Zkusil jsem popohnat Boží ruku v Maďarsku před mnoha staletími. Byla to arogance nejvyššího řádu. Myslel jsem, že zlá znamení ukazují na Elisabetu, že se má připojit k tobě. Ale mýlil jsem se. Přiznal jsem to tehdy a nepopírám svou pošetilost ani teď.“ Natáhl ruku a položil chladnou dlaň na jeho. „Ale copak nevidíš, co se dnes stalo? Vyšel jsi z toho boje s Vědmou po levici a Válečníkem po pravici. To přece musí něco znamenat.“

Záře v přítelových očích nepohasla, ale naopak zjasněla.

Rhun odtáhl ruku. „Ale tu ženu jsi tam poslal ty.“

Toto vědomí naplnilo Rhuna pochybnostmi. Nesnaží se snad jeho přítel stále řídit ruku proroctví? Dokonce i poté, co předchozí pokus skončil tak tragicky? Poté, co jiná žena důsledkem jeho chyby tak trpěla?

Bernard to všechno ale smetl mávnutím ruky. „Ano, využil jsem svého vlivu a poslal Vědmu do Masady. Jenže, Rhune, nebyl jsem to já, kdo zničil masadskou horu. Nebyl jsem to já, kdo zachránil ženu a vojáka a vyvedl je z krypty, místa posledního úkrytu Knihy. Navzdory všem nástrahám jsi je oba zachránil ty.“

„Nemohl jsem je tam nechat zemřít.“ Rhun se podíval na svůj roztrhaný oděv a znovu ucítil krev ulpělou na kůži.

„Cožpak to nechápeš? Teď se proroctví stalo živoucí silou.“ Bernard pozdvihl stříbrný kříž, který mu visel kolem krku, a políbil ho, rty mu při tom zrudly od žáru posvěceného stříbra. „Oba musíme sehrát svou roli. Musíme se pokorně sklonit před svým osudem. A ať už mám pravdu, nebo ne, víš, že musíme za každou cenu zabránit, aby Evangelium padlo do rukou Belialu.“

„Proč?“ Další Rhunova slova zabarvila hořkost. „Před chvílí sis byl jistý, že Belial ji nedokáže otevřít. A najednou jsi plný pochybností o této části proroctví.“

„Netvrdím, že rozumím Boží vůli, jen se ji snažím co nejlépe vykládat.“

Rhun pomyslel na Elisabetiny stříbrošedé oči a na Erininy jantarové.

Už nikdy neklesnu tak hluboko.

„A co když ten osud odmítnu?“ zeptal se Rhun.

„Kdo teď tvrdí, že zná Boží srdce lépe než On sám?“

Ta slova ho zasáhla a také tak byla zamýšlena.

Rhun sklonil hlavu a pomodlil se za duchovní vedení. Vážně by mohlo jít o zkoušku, kterou pro něj Bůh připravil? Jako šanci k rozhřešení? Jaký větší úkol by od něj mohl Bůh žádat, než ochránit poslední Evangelium Jeho vlastního syna? Rhun sice stále nevěřil Bernardově hlubší motivaci, ale možná má kardinál pravdu, když vidí v dnešních událostech Boží ruku.

Vybavil si, co všechno museli překonat.

Místo posledního úkrytu knihy bylo rozlomeno jako pečeť, předcházely tomu otřesy země, krveprolití, záchrana jednoho chlapce, nevinné dítě bylo ušetřeno.

Ale s čerstvou vzpomínkou na levandulovou vůní Erininých vlasů Rhun tuto cestu zamítl. Určitě by ji zklamal – tak jako zklamal kdysi dávno jinou ženu.

„I kdybych souhlasil, že ti budu pomáhat při pátrání po Evangeliu…“
 Rhun se zarazil, když spatřil, jak se Bernard usmívá. „I kdyby, nemůžeme nutit jeho ani ji, aby ho také hledali, zvlášť ne, když je ve hře Belial.“

„To je pravda. Nemůžeme nikoho nutit. Oba se musí připojit k pátrání ze své vlastní vůle. A aby to udělali, musí přerušit své vazby se světem. Myslíš, že jsou připraveni podstoupit takovou oběť?“

Rhun si vybavil pár, o kterém byl Bernard přesvědčený, že to je Vědma a Válečník. Když je poprvé potkal, pokládal je stejně jako kardinál jen stěží za něco víc, než prozrazovaly jejich profese: za archeoložku a vojáka.

Ale teď věděl, že to už není pravda.

Takové nálepky jsou jen slabými ozvěnami těch, kdo krváceli a bojovali po jeho boku.

Jsou pravdivější způsoby, jak je popsat, a jedním z nich je dát jim jména.

Erin a Jordan.

Poslední kardinálova otázka ho soužila. Myslíš, že jsou připraveni…?

Rhun už kvůli nim doufal, že odpověď zní ne.

KAPITOLA 21

26. října, 21.33 SIČ
Jeruzalém, Izrael

Haleluja i za malé zázraky.

Jordan zjistil, že na něj na posteli v malé mnišské cele čeká několik dárků. Na polštáři byla složená souprava čistých šatů – a na pokrývce ležely jeho zbraně, které mu vrátili.

Rychle k nim přešel a prohlédl si automat Heckler & Koch i Colt 1911. Byly nabité – což mu přineslo úlevu, ale také ho to znepokojilo. Buď mu hostitelé důvěřují, anebo se prostě nebojí žádné hrozby, kterou by pro ně mohl představovat.

Jenže ta důvěra byla jednostranná.

Zůstal na místě a znovu obhlédl malý pokoj. Byl vytesaný v pevné skále. Zahrnoval úzkou postel přiraženou k jedné zdi, aby udělala místo pro širokou kóji se sprchovým koutem a umyvadlem, s měděnou nádrží nahoře plnou kouřící vody.

Rychle provedl důkladnou prohlídku kvůli sledovacím zařízením. Když vzal v úvahu spartánské vybavení, nebylo tu příliš míst k ukrytí odposlechu. Prohledal matraci, přejel rukama po okrajích hrubé dřevěné kostry postele a prozkoumal i sprchový kout.

Nic.

Dokonce přistoupil ke krucifixu na zdi, sejmul ho a podíval se za něj, cítil se kvůli tomu jako bezbožník.

Ale pořád nic.

No, zjevně ho tedy neodposlouchávají – alespoň ne moderní technologií. Prohlédl si dveře. Jak ostrý má asi sangvinista sluch?

Když uvážil, nakolik je paranoidní, vlastně se podivil, jestli bylo vůbec moudré sem chodit. Neměli s Erin raději počkat v poušti a zkusit štěstí mezi šakaly? Anebo s dalším vlkoběsem?

Ani to neznělo o moc lépe.

Alespoň díky tomu, že přišli sem, jsou stále ještě naživu. Ostatní neměli takové štěstí. Vzpomněl si na polámaná těla členů své jednotky, nyní pohřbená pod tunami kamene.

Pomyslel na telefonáty a návštěvy, které ho čekají, jakmile jeho úkol skončí: jejich rodiče, vdovy, děti.

Klesl na postel, sklíčený a zoufalý.

Co jim má k čertu říct?

21.52

Stísněný byl optimistický popis Erinina pokoje.

Neustále si otloukala loket o zeď, když se pokoušela umýt ve sprchovém koutě. Svlékla se do podprsenky a kalhotek, a když byla čistá, prohlédla si šaty, které jí připravili.

Neměla problém vklouznout do bílé bavlněné košile, kterou objevila na posteli – ale co s tou dlouhou černou sukní? Stejné nosila jako děvče, stále o ně zakopávala, nemohla kvůli nim lézt na stromy, nedalo se v nich jezdit na koni. V jejím dřívějším světě ženy nosily sukně, zatímco muži si užívali komfort kalhot.

Nosila sukni nebo šaty celé dětství a odmítala se k nim vrátit. Ale s potrhanými džínsy celými od krve, potu a písku… Buď si obleče šaty – anebo bude pobíhat před Jordanem a kněžími ve spodním prádle.

To rozhodlo.

Přendala obsah džínsů do kapsy v sukni: nacistický medailon z krypty, peněženku a ošoupaný cíp vystřihnutý před lety z peřinky, ne větší než hrací karta.

Pohladila poslední předmět a načerpala z něj sílu i vztek. Vždy ten kousek nosila s sebou spolu se vztekem a vinou, kterou představoval. Vybavila si dětskou peřinku, ze které ho vystřihla, a jak ji ukradla, než v ní pohřbili její malou sestřičku. Zaplašila vzpomínku dřív, než ji stačila zaplavit, a zastrčila ústřižek hlouběji do kapsy sukně.

Poté si navlékla oděv a otřásla se odporem, když ucítila, jak jí přilehl k nohám. Sandály nechala u postele. Se svými teniskami se nerozloučí.

Když byla oblečená, vrátila se ke dveřím, zjistila, že nejsou zamčené, a vykoukla na chodbu. Uviděla, že je prázdná, a vyklouzla z pokoje. Když se otočila, že zavře dveře – něco zaškrábalo o kámen jako nehty někoho, kdo se zkouší vydrápat z hrobu.

Vyděšená a s nervy na pokraji přeběhla přes chodbu. Nechtěla, aby ji někdo přistihl mimo její pokoj, a zvlášť ne něco, co vydávalo ten škrábavý zvuk. Vybavila si oslintanou tlamu vlkoběsa.

Bez zaklepání vtrhla do Jordanova pokoje.

Našla ho jen v ručníku a s velmi překvapeným výrazem. Pravou rukou hmátl po pistoli – ale okamžitě ji nechal zase klesnout.

„Panebože, omlouvám se.“ Začervenala se. „Neměla jsem… nechtěla jsem…“

„To je v pořádku,“ ujistil ji a usmál se jejím rozpakům, což jí jen vehnalo ještě víc ruměnce do tváří. „Jsem rád, že jste přišla. Taky jsem chtěl s vámi mluvit o samotě. Mezi čtyřma očima.“

Přikývla. Proto sem také přišla, jenže očekávala, že jejich rozhovor proběhne, když budou oba oblečení.

Opřela se zády o dveře a snažila se nedívat na Jordanovu svalnatou hruď, na tenký proužek chloupků pod vypracovaným břichem ani na délku jeho opálených nohou.

Chtěla se odvrátit, ale oči jí ulpěly na neobvyklém tetování, které mu obtáčelo levé rameno, klesalo na paži a přes okraj hrudi zpět. Vypadalo jako rozvětvené kořeny stromu vycházející z jediného tmavého místa u klíční kosti. Byl v tom až jakýsi květinový půvab, zvlášť na tak mužném a svalnatém těle.

Musel si všimnout, co ji tak zaujalo. Přejel prstem po jedné z větvících se linií. „To jsem dostal k osmnáctinám.“

„Co je to?“

„Říká se tomu Lichtenbergův obrazec. Je to fraktálový vzor, který se vytvoří, když někoho zasáhne blesk. V tomhle případě ten někdo jsem byl já.“

„Cože?“

„Hrál jsem fotbal v dešti. Dostal jsem zásah těsně vedle branky, když jsem chtěl položit touchdown.“

Vzhlédla k jeho modrým očím, napůl se usmívala a odhadovala, jestli si z ní nedělá legraci.

Zvedl tři prsty. „Čestné skautské.“

No jistě, určitě býval skaut.

„Na tři minuty mě prohlásili za mrtvého.“

„A byl jste?“

Přikývl. „M-hm.“

„Jaké je být mrtvý?“

„Neviděl jsem dlouhý tmavý tunel ani jasné světlo, ale vrátil jsem se jiný.“

„Jak jiný?“ Přišel jí střízlivý a praktický, co když začne vyprávět, že viděl Boha nebo se ho dotkl anděl?

„Jako by vytáhli moje číslo.“ Položil si dlaň na srdce. „A všechno potom byl už jen bonus.“

Hleděla na obrazec na jeho hrudi. Tak blízko byl ke smrti. Ale prošel jí a vrátil se z druhé strany stejně jako sangvinisté.

Zakřenil se a přejel prstem po jedné z linií. „Tyhle vzory se někdy nazývají bleskové květy. Způsobuje je popraskání kapilár pod kůží, jak si elektrický proud z blesku vybírá cestu, kterou se v těle vybíjí. Mě zasáhl sem.“ Dotkl se ohniska větvení na hrudi. „Celý vzor se provalil ven. Nejdřív byl jasně červený, ale pak vybledl a nechal po sobě jen malou jizvu.“

„A co pak?“

„Nechal jsem si původní vzor vytetovat, aby mi připomínal, že tenhle život je bonus.“ Zasmál se. „Rodiče se mohli zbláznit.“

Zvedla prst, chtěla obrazec prozkoumat blíž, dotknout se ho – jako to dělala se vším, co jí přišlo neuvěřitelné, pak si ale uvědomila, co se chystá udělat, a zarazila se, prst těsně nad černou skvrnou na jeho pleti.

Jemně jí postrčil ruku blíž. „Je trochu vyboulená v místě původní jizvy.“

Chtěla odolat, ale nemohla. Když se špičkou prstu dotkla jeho kůže, projela jí jiskra, jako by něco z energie blesku stále zůstalo v jizvě – ale věděla, že jde o něco jiného než o elektřinu.

Musel to také cítit. Kůže se mu v místě doteku napjala a mocný sval pod jejím prstem tuhl. Dech se mu zrychlil.

Stále ji držel za ruku. Vzhlédla k jeho modrým očím… a rtům – horní s hrbolkem nahoře jako luk.

Oči mu ztmavly a sklonil se k ní, jako by se chtěl ujistit, že nezemřel a stále ještě žije.

Zadržela dech a nechala ho, po dlouhém dnu plném hrůz toužila po tomtéž.

Políbil ji nejprve jemně a lehce, rty se sotva dotkl jejích.

Zasáhl ji výboj horka jako od elektřiny, jenže výhřevný.

Vytáhla se na špičky a zesílila polibek, chtěla si ho víc užít, užít si víc i jeho. Objala ho kolem nahých ramen a přitáhla ho blíž, chtěla víc z něho, víc doteku, víc jeho tepla. Rozpustila se v polibku, nechala se jím naplnit, aby vytěsnil hrozné události v podzemní kobce.

Pak si vzpomněla na kroužek bledé kůže na jeho opáleném prsteníku.

Také druh tetování, které ho označovalo stejně zřetelně jako jizva po blesku.

Je to ženatý muž.

Ucouvla a narazila do sprchového koutu. „Je mi to líto.“

Chraptivě odpověděl: „Mně ne.“

Odvrátila hlavu, zlobila se na sebe, na něj. Potřebovala popadnout dech a pročistit si hlavu. „Myslím, že bychom měli trochu couvnout.“

Jordan udělal krůček dozadu. „Stačí?“

Myslela to sice trochu jinak, ale poslouží i tohle. „Možná ještě o jeden krok.“

Jordan se na ni rychle provinile usmál, znovu ucouvl a sedl si na postel.

Posadila se na opačný konec, ruce zkřížila na prsou a pokusila se změnit téma. Když promluvila, hlas jí zněl až příliš vysoko. „Co dělá to druhé rameno?“

Poranil se tam, když ho protahovali otvorem při útěku z krypty zbořené bombou.

Jordan si protáhl ruku a zašklebil se. „Bolí, ale myslím, že to není vážné. Rozhodně lepší, než být rozdrcený pod horou.“

„Ale být rozdrcený pod horou by bylo jednodušší.“

„Kdo říká, že jednodušší cesta je ta správná?“

Začervenala se, stále cítila horko, tlak a jeho polibek. Podívala se dolů na ruce. Když se ticho začalo nepříjemně prodlužovat, ohlédla se ke dveřím a nadhodila: „Co myslíš, že s námi chtějí udělat?“

Sledoval její pohled. „Nevím. Možná nás vyslechnout. Zavázat nás k mlčení. Anebo nám dát milion dolarů.“

„Proč milion dolarů?“

Pokrčil rameny. „A proč ne? Jen se snažím… být trochu optimistický.“

Podívala se na své špinavé tenisky. Těžko být optimistická, zvlášť když proti ní sedí polonahý Jordan. Teplo jeho holé kůže k ní sálalo i přes vzdálenost, která je dělila. Kdy se naposled ocitla v místnosti s nahým mužem? A navíc s někým, kdo vypadal tak dobře jako Jordan a uměl líbat jako on?

Opět se mezi nimi rozhostilo mlčení. Jordanův pohled se stal nepřítomným; nejspíš myslel na svou ženu, na krátkou zradu, které se na ní právě dopustil.

Zapátrala po novém tématu k rozhovoru. „Máš ještě tu lékárničku?“ vybafla až příliš nahlas a vytrhla ho z rozjímání, až sebou trhl.

„Promiň,“ zamumlal. „Asi jsem pořád ještě trochu mimo.“

„Já nekoušu.“

„Ale všichni ostatní tady ano,“ namítl s úšklebkem.

Opětovala úsměv a cítila, jak napětí mezi nimi povoluje.

Vydoloval z kapsy kalhot stále pohozených na posteli lékárničku. „Začneme tvou nohou.“

„Raději já sama.“

Právě teď by raději vykrvácela k smrti, než aby mu dovolila sahat na své stehno. Kdyby začal tam, bůhví, kde by skončil…

„Možná by ses mohl raději obléct, než si ošetřím ten škrábanec,“ navrhla.

Rozpačitě se usmál a podal jí soupravu. Odvrátila se od něj, když si natahoval čisté černé kalhoty. Upřeně hleděla na svou nohu. Vlčí škrábanec nebyl tak hrozný, jak vypadal v poušti. Opatrně si ránu omyla, natřela antibakteriální mastí a zavázala sterilním obvazem.

Jordan stál nepříjemně blízko, alespoň však už měl kalhoty. „Ten obvaz vypadá profesionálně. Máš snad lékařský výcvik?“

„Svým způsobem. Vyrostla jsem v komunitě, kde se nás nikdo cizí nesměl dotknout – dokonce nás nemohl ani ošetřit v případě nemoci nebo úrazu.“

Jen zřídkakdy se o tuto část svého života dokázala s někým podělit. Svou minulost cítila jako hanbu, že byla tak důvěřivá a nezačala vzdorovat dřív. Terapeut jí kdysi řekl, že jde o emoci zcela normální u obětí dlouhodobého zneužívání a že se jí nejspíš nikdy zcela nezbaví. Až dosud měl terapeut pravdu.

A teď útržek její minulosti nějak prosákl až k Jordanovi.

„Pěkná pitomost,“ vyhrkl.

Potlačila úsměv. „Celkem výstižné shrnutí. Ale tehdy dávalo smysl, že nás drželi tak izolované.“

„Vyrostl jsem uprostřed kukuřičných polí v Iowě. Se spoustou bratrů a sester, věčně jsme měli škrábance, odřená kolena, sem tam nějakou zlomeninu.“

Píchnutí v levé paži jí připomnělo, že to poslední už také zažila. Ale pochybovala, že Jordanovi bratři a sestry si způsobili zlomeniny záměrně jako lekci disciplíny. Nic však neřekla. Neznala Jordana zdaleka tak dobře, aby s ním o tom dokázala mluvit.

Koutkem oka zahlédla, jak si Jordan utírá hrudník.

Upřeně se zadívala na staré dřevěné dveře, na kamennou podlahu, na cokoli, jen ne na něj.

Konečně zvedl čistou košili a nasoukal se do ní. „Jak ses odtamtud dostala?“

Zaměstnala se skládáním lékárničky. „Když mě zkusili v sedmnácti donutit k předem dohodnutému manželství, ukradla jsem koně a odjela do města. Nikdy jsem se už nevrátila.“

„Takže jsi ztratila kontakt se svou rodinou?“ Jordan se zatvářil účastně jako někdo zvyklý na normální milující příbuzenstvo.

„Ano. Matka je už mrtvá. Otec taky. Sourozence nemám. Takže jsem zůstala jen já.“

Nevěděla, jak hovor na toto téma ukončit, a bála se, že najednou začne blábolit o svém otci a sestřičce, která zemřela, když jí byly jen dva dny – a kdo ví, co ještě na sebe prozradí?

Vstala a přešla ke dveřím. Možná bude lepší, když počká ve svém pokoji.

Jordan šel za ní a dotkl se jejího ramena. „Promiň. Nechtěl jsem vyzvídat.“

Z chodby k nim dolehl hlas – Rhunův – a zněl ustaraně. „Seržante, Erin není ve svém…“

Otevřely se dveře a Rhun se v nich zarazil, hleděl dovnitř a zatvářil se překvapeně.

Zpoza Erin promluvil Jordan. „Copak tady nikdo nikdy neklepe?“

Rhun se rychle vzpamatoval, ale zůstal na chodbě. Na těle mu stále visely potrhané šaty z pouště, většinu krve z kůže si však už smyl. Jeho temné oči přebíhaly z jednoho na druhého a narovnal se ještě prkenněji než jindy, což Erin ani nepokládala za možné.

Začala rudnout. Aspoň že kněz nepřišel o pár minut dřív.

Jordan si zapínal košili. „Promiňte, padre, ale Erin a já jsme se rozhodli, že přece jen zůstaneme spolu.“

„Jste oba tady. To je podstatné.“ Rhun se otočil na patě a pokynul jim, ať jdou za ním, ale zůstal strnule napřímený. „Kardinál vás očekává na audienci.“

22.10

Jordan cítil, jak z knězova těla přímo ve vlnách čiší nesouhlas. Dopnul poslední knoflíky na košili a zastrčil si ji do kalhot, zatímco kráčel chodbou za Erin. Šla s očima upřenýma na podlahu.

Korza zachovával ledové mlčení a vedl je dál chodbou a pak vzhůru po točitém schodišti. Na jeho konci je očekával Ambrož a přivítal je nespokojeným pohledem – anebo možná šlo o jeho běžný výraz. Jordan si vzpomněl na matčino časté napomínání: Neškleb se tak, zůstane ti to.

„Kardinál sice hovoří se svými hosty nenuceně,“ začal je Ambrož poučovat, „ale nepokládejte to za svolení chovat se k Jeho Eminenci familiárně.“

„Rozumím.“ Jordan mnichovi levou rukou zasalutoval.

Korzovy rty nakřivil téměř neznatelný úsměv.

Ambrož se zamračil, dovedl je k velkým dveřím a otevřel je.

Jordan vešel hned za Rhunem, aby chránil Erin vlastním tělem, protože nevěděl, co je uvnitř čeká.

Tvář mu ovanul čerstvý větřík, překvapilo ho to. Po dni stráveném většinou v podzemí bylo dobré ocitnout se venku. Zhluboka se nadechl jako plavec po dlouhém ponoření.

Před ním se rozkládala střešní zahrada osvětlená hustě rozmístěnými hliněnými olejovými lampičkami, která vyzývala oko k prohlídce a nohy k procházce. Jordan obě výzvy přijal a vešel následován Erin.

Parapety po celé délce lemovaly olivovníky v květináčích, jejich listy ševelily ve větru.

Erin se sklonila a vdechla kořeněnou vůni květiny rozkvétající v noci. Zrnka zlatého pylu poprášila kamenné dlaždice pod ní.

Jordan sledoval Erin, jak dlouho to jen šlo, aby si toho nikdo nevšiml. Ale cloumaly jím i jiné vášně. Žaludek mu hlasitě zaprotestoval při pohledu na dřevěný ručně vyřezávaný stůl plný chleba, hroznů, granátových jablek a sýra. Toužil sice po hamburgeru a pivu, ale vezme zavděk vším, co mu dají.

Erin se k němu připojila, tvářila se jako malé dítě při vánoční nadílce. „Tohle místo – od lamp přes rostliny až po stůl – jako by vystoupilo přímo z bible.“

Až na elektrické pouliční osvětlení v dálce.

Na opačné straně terasy stála pod zeleným baldachýnem postava v černi a karmínu, bílé vlasy tvořily dramatický kontrast na pozadí temné oblohy. Muselo jít o kardinála Bernarda.

Otec Ambrož je vedl od prostřeného stolu k čekajícímu muži – pokud to byl muž. V tomto okamžiku byli v Jordanových očích všichni a všechno podezřelí.

Když si to připomněl, vyhlédl přes parapet zahrady a zkusil se zorientovat, kde jsou. Spatřil obrovskou zlatou kupoli sousední stavby, kterou Erin nazvala Skalní dóm. Ona musí mít jasnou představu, kde je teď drží.

Hlas otce Ambrože přivolal jeho pozornost zpět ke kardinálovi. „Mohu vám představit doktorku Grangerovou a seržanta Stonea?“

Kardinál k nim napřáhl ruku. Na temeni měl červenou čepičku, na rukou červené kožené rukavice a oblečený byl v sutaně jako Rhun, avšak v červeně lemované.

Jordan neviděl žádný prsten, který by měl políbit – ne že by to udělal –, a tak rovněž napřáhl ruku. Kardinál ale nejprve vzal za ruku Erin, sevřel jí pravici oběma dlaněmi. „Doktorko Grangerová. Velice mě těší.“

„Děkuji vám, Vaše Eminence.“

„Postačí ‚kardinále Bernarde‘, děkuji.“ Jeho hluboký hlas zazněl ještě laskavěji. „Tady si na formality nepotrpíme.“

Pak potřásl rukou Jordanovi. „Seržante Stone, děkuji vám za vaši pomoc, že jste nám vrátil otce Korzu v celku.“

„Myslím, že můžeme otci Korzovi poděkovat stejným dílem, kardinále Bernarde.“

Jordanovi opět hlasitě zakručelo v žaludku.

Kardinál vykročil ke stolu. „Odpusťte starému muži jeho roztržitost. Potřebujete se přece najíst.“

Dovedl je k prostřené tabuli a všichni se posadili. Jedině Jordan a Erin měli talíře.

„To bude vše, otče Ambroži,“ řekl tiše Bernard.

Mladší kněz vypadal zaraženě ze svého propuštění, ale poklonil se a odešel.

Jordan ho rozhodně nebude postrádat. Místo toho se blaženě pustil do jídla. Erin si také naložila notnou porci sýra a chleba. Bernard s Korzou si nevzali nic.

„Mohu vám vyprávět jeden příběh, zatímco budete jíst?“ Kardinál tázavě pozvedl husté bílé obočí.

„Prosím,“ odpověděla Erin.

„Od počátku zaznamenávaných dějin se lidé děsili tmy.“ Zvedl zrnko vína a pohrával si s ním. „Pokud sahá lidská paměť, strigoi byli mezi námi a naplňovali naše noci hrůzou a krví.“

Jordan polkl sousto chleba a sýra, hrdlo měl náhle suché. Nemuseli mu připomínat nebezpečí, které představovali strigoi.

Kardinál pokračoval: „Zakladatelé církve věděli o jejich existenci. Nebylo to tehdy tak skryté jako dnes. Církev vytvořila oddanou sektu, aby udržela jejich počet co nejnižší; nejen kvůli jejich krutosti a divokosti, ale také proto, že když člověk projde změnou ve strigoi, zničí to jeho duši.“

Korzovy tmavé oči měly neproniknutelný výraz. Jak se musí cítit kněz bez duše?

„A jak to víte?“ zeptala se Erin.

Kardinál se usmál tak, že to Jordanovi připomnělo jeho laskavého dědečka. „Existují způsoby, možná až příliš ezoterické pro tento stůl, kterými se to dá zjistit.“

„Tak zkuste mluvit jednoduše a v krátkých větách,“ nadhodil Jordan.

Erin zkřížila ruce na prsou. „Jen to s námi zkuste.“

„Nechtěl jsem vás urazit, jen nás tlačí čas. Myslím, že je mnohem důležitější, abych se ujistil, že víte to, co je pro současnou situaci podstatné, záhady duše strigoi vám mohu vysvětlit i potom.“

Erininy žlutohnědé oči hleděly skepticky. Jordan obdivoval, jak se dokázala postavit kardinálovi. Zdálo se, že ji hned tak něco nezastraší.

„Sangvinisté jsou řád kněží, kteří čerpají svou sílu z krve Kristovy.“ Kardinál se dotkl svého kříže. „Jsou v podstatě nesmrtelní, často však zahynou ve svatém boji. A když jsou zabiti, jejich duše se jim vrátí.“

Jordan se znovu podíval na Korzu. Takže jeho osudem je bojovat proti zlu, dokud nepadne, ať už to potrvá sebedéle. Věčné plnění povinnosti.

Kardinál se významně podíval na Erin. „Mnoho masakrů způsobených strigoi zachycují dějiny zkresleně.“

Erin se zamračila – a pak vytřeštila oči. „Herodovo vraždění neviňátek,“ vydechla. „Moje naleziště. Nebyl to Herodes, kdo chtěl zničit budoucího židovského krále, že ne?“

„Velmi bystré. Herodes ty děti nezabil. Povraždili je strigoi.“

„Ale nevypili dětem jen krev. Našla jsem na kostech i stopy zubů. Šlo o divošský útok, ale vedený jakoby záměrně.“

Kardinál položil ruku v rukavici na Erininu. „Nerad to říkám, ale máte pravdu. Strigoi chtěli zabít Krista ještě v plenkách, protože věděli, že by je mohl zničit. Což se pak skutečně stalo, protože zázrak Jeho krve vedl k založení sangvinistů a ti zahájili proti strigoi vyhlazovací válku.“

„Zdá se, že se sangvinisté nechali napálit.“ Jordan snědl celou hrst hroznů najednou.

„Vůbec ne. Cesta, kterou kráčíme, skutečně není lehká, ale sloužíme lidstvu a otevírá se nám tím jediná cesta ke spáse.“ Kardinál Bernard dál žmoulal kuličku vína. „Po staletí jsme udržovali počet strigoi na snesitelné úrovni, ale v posledních několika desetiletích strigoi a jistí lidé vytvořili společnou alianci a nazvali ji Belial.“

Erin se napjala, zjevně to jméno znala. „Belial. Vůdce Synů temnoty. Prastará legenda.“

Jordan přestal jíst. „No bezva.“

„Nikdy jsme nezjistili, proč ta sekta vznikla.“ Kardinál se přes jejich hlavy zadíval na noční oblohu. „Ale po dnešku už možná ano.“

Korza se zamračil. „Nevíme to jistě. Ani teď ne. Nenechte se ovlivnit Bernardovou vášní pro dramatičnost.“

„Jak ovlivnit?“ zeptal se Jordan.

„Proč tedy vznikl Belial?“ skočila mu do řeči Erin.

„Jak vám už Rhun nejspíš řekl, masadská krypta skrývala nejsvatější knihu, která kdy byla napsána. Je to Kristovo vlastní líčení, jak odhalil svůj božský původ, které sepsal svou krví. Nazývá se Krvavé evangelium.“

„Co myslíte tím ‚odhalením božského původu‘?“ zeptal se Jordan, odstrčil talíř stranou, poslední zbytek chuti k jídlu v něm odumřel.

Kardinál souhlasně přikývl. „Fascinující otázka. Jak možná víte, Kristus v bibli nekoná v mládí žádné zázraky. Teprve později začíná dělat jeden zázrak za druhým. Jeho první zázrak zaznamenává Janovo evangelium, proměnil vodu ve víno.“

Erin se narovnala a odcitovala: „Tak učinil Ježíš v Káni Galilejské počátek svých znamení a zjevil svou slávu. A jeho učedníci v něho uvěřili.“

Bernard přikývl. „A pak následovala spousta dalších zázraků: zmnožení ryb, uzdravování nemocných, vzkříšení z mrtvých.“

„Ale jak tohle všechno souvisí s Krvavým evangeliem?“ zeptala se Erin.

Kardinál se pustil do vysvětlení: „Tato záhada Kristových zázraků vrtala hlavou mnoha učencům. Proč to náhlé předvedení zázraku? Co způsobilo, že Jeho božství tak náhle zazářilo z Jeho pozemské tělesné schránky?“ Bernard se rozhlédl kolem stolu. „Tyto otázky jsou zodpovězeny v Kristově evangeliu.“

Erin na něj uchváceně zírala.

„Zní to jako velká síla,“ ozval se Jordan. „Ale proč se o tyhle věci stará i Belial?“

„Protože ta kniha může dát každému schopnost nalézt a projevit božství v sobě. Dokážete si představit, kdyby se to naučili strigoi? Mohli by se zbavit svých omezení. Nejspíš by dokázali vycházet i za denního světla jako my, znásobila by se jejich síla. A představte si ty následky pro lidstvo.“

Korza ho přerušil. „Ale nic z toho nevíme jistě. Jde jen o Bernardovy domněnky.“ Podíval se důrazně na Erin a pak na Jordana. „To si dobře zapamatujte.“

„Proč?“ přimhouřila Erin oči.

Kardinálovi ztuhly rysy a zatvářil se přísně. Očividně se mu nelíbilo Korzovo přerušení. Jeho příští slova byla také pevná jako kámen.

„Protože máte hrát roli – vy oba – v tom, co přijde. A jestli odmítnete, světa se zmocní temnota. Tak to bylo předpovězeno.“

KAPITOLA 22

26. října, 22.32 SIČ
Jeruzalém, Izrael

Erin se pokusila potlačit úsměšek, ale nepodařilo se jí to. „Osud světa závisí na nás? Na Jordanovi? Na mně?“

Jordan vedle ní zamumlal: „Nemělo by to znít tak překvapeně, když vyslovuješ moje jméno.“

Erin ho ignorovala, všimla si sarkasmu v jeho hlase. Také ničemu z toho nevěřil. Shrnula všechny své otázky do jediného slova. „Proč?“

Kardinál vrátil otlačené zrnko vína do prázdné mísy. „To vám nemohu odhalit, doktorko, alespoň ne teď, ne, dokud se nerozhodnete. Potom vám řeknu vše a můžete znovu odmítnout bez jakýchkoli následků.“

„To vy jste poslal pro mě helikoptéru do Caesareje, že?“ zeptala se a vybavila si vířící rotory a splašeného hřebce, jak sráží nebohého bezvládného a zakrváceného Heinricha do výkopu.

„Ano,“ přikývl kardinál. „Využil jsem svých kontaktů s izraelskou tajnou službou, abych vás převezl do Masady pro případ, že by tam bylo Evangelium.“

„Proč já?“ Bude to opakovat, dokud nedostane odpověď, která ji uspokojí.

„Sledoval jsem vaši práci, doktorko Grangerová. Jste skeptická k náboženství, ale zběhlá ve znalosti bible. Výsledkem je, že vidíte věci, které ateističtí učenci mohou přehlédnout. A naopak pochybujete o tom, co by se teologové zpochybnit neodvážili. To je vzácná kombinace, která z vás dělá ideální osobu pro návrat Evangelia zpět na světlo světa. A jsem přesvědčený, že je to pravda.“

Buď to, pomyslela si skepticky, anebo jsem byla jediný archeolog po ruce, kterého jste dokázal sehnat. Končí sezona a většina kolegů se vrací zpět učit v zimním semestru. Ale proč na to upozorňovat? A tak raději držela jazyk za zuby.

„A co já?“ zeptal se Jordan, hlas mu stále zněl sarkasticky. „Počítám, že jsem jen náhodná divoká karta, protože na mně není nic zvláštního.“

Erin by s tím rozhodně nesouhlasila, vzpomněla si na jeho tetování a vyprávění, jak byl tři minuty mrtvý.

Nemohlo by na tom všem přece jen něco být?

Kardinál obdařil Jordana slabým úsměvem. „Nevím, proč si proroctví zvolilo zrovna vás, můj synu. Ale právě vy jste vyšli živí z krypty.“

„A co máme udělat dál?“ Jordan se napřímil na dřevěné židli.

Erin měla podezření, že je zvyklý z mnoha vojenských misí být v nevědomosti – ale ona rozhodně ne. Chtěla mít veškeré informace.

Kardinál pokračoval: „Vy dva společně s Rhunem musíte najít a získat Evangelium a přinést ho do Vatikánu. Podle proroctví může být kniha otevřena jen v Římě.“ Opřel se lokty o stůl. „Tam naši učenci odhalí její tajemství.“

„A co pak?“ zeptala se. „Hodláte je zase utajit?“

Pokud Krvavé evangelium existuje a obsahuje, co tvrdí, je příliš mocné, než aby zůstalo jen v rukou samotné církve.

„Slova Boží jsou vždy přístupná všem.“ Hnědé starcovy oči se na ni usmály.

„Jako když církev během řádění inkvizice pálila knihy? Často i s těmi, kdo je napsali?“

„Církev se dopustila chyb,“ přiznal kardinál. „Ale tentokrát to nehrozí. Jestli se můžeme podělit, tak se také podělíme s celým lidstvem o světlo Jeho evangelia.“

Zdálo se, že mluví upřímně, ale Erin se nedala zmást. „Věnovala jsem celý život odhalování pravdy, i když odporovala biblické věrouce.“

Kardinál našpulil rty. „Řekl bych, obzvlášť když odporovala biblické věrouce.“

„Možná.“ Zhluboka se nadechla. „Ale můžete přísahat, že tu knihu dáte k dispozici – pokud to bude bezpečné – i necírkevním vědcům? I kdyby odporovala církevní věrouce?“

Kardinál přiložil ruku na svůj kříž. „Přísahám.“

Jeho gesto ji překvapilo. To už bylo něco. Nebyla sice přesvědčená, že kardinál slovo dodrží, zejména pokud by obsah knihy protiřečil církevnímu učení, ale pochybovala, že by se jí mohlo dostat ještě přesvědčivějšího ujištění. A pokud Evangelium existuje, chtěla být tou, kdo ho nalezne. Takový objev by mohl být malou splátkou za prolitou krev – jak Heinrichovu v jejím táboře, tak všech těch, kdo zemřeli v Masadě.

Přikývla na znamení, že se rozhodla. „Potom tedy…“

„Počkat,“ zarazil ji Rhun. „Než něco slíbíte, musíte pochopit, že během pátrání můžete přijít o život.“ Zabloudil rukou ke kříži na hrudi. „Anebo i o něco ještě cennějšího.“

Vzpomněla si na jejich předchozí rozhovor o duši – a o její ztrátě – v souvislosti se strigoi. Při cestě, která je čeká, nebudou v sázce jen životy – Rhunův, Jordanův a její.

Z Rhunových očí na ni hleděla hotová studna smutku, něco z jeho minulosti.

Truchlil nad vlastní duší, anebo nad duší někoho jiného?

Erin si v duchu prošla logické důvody, proč by to neměla dělat, proč by se měla vrátit do Caesareje, sejít se s Heinrichovými rodiči a pokračovat ve vykopávkách. Ale rozhodnutí vyžadovalo víc než jen logiku.

„Doktorko Grangerová?“ ozval se kardinál. „Jaké je vaše přání?“

Pohlédla nejdřív dolů na stůl, nejspíš tu stál už celá tisíciletí, a pak na Rhuna, jehož pouhá existence představovala důkaz zázraku transsubstanciace. A když může být skutečný on, tak třeba i Kristovo evangelium.

„Erin?“ řekl Jordan.

Zhluboka se nadechla. „Jak bych si mohla dát ujít takovou příležitost?“

Jordan naklonil hlavu do strany. „Jsi si jistá, že je to tvůj boj?“

Když to nebyl její boj, tak potom čí? Vybavila si dětskou kostřičku ve výkopu láskyplně chovanou rodičem. Představila si masakr, který přivedl toto dítě tak brzy do hrobu. Jestli je něco pravdy na tom, co tu noc slyšela, nesmí dovolit Belialu, aby se zmocnil knihy, jinak by se podobné masakry mohly stát denní záležitostí.

Jordan jí pohlédl tázavě do očí svýma modrýma očima.

Rhun sklonil hlavu a zdálo se, že se modlí.

Erin přikývla, už se pevně rozhodla. „Je to má povinnost.“

Jordan na ni ještě okamžik hleděl – pak pokrčil rameny. „Jestli ona, tak já taky.“

Kardinál vděčně sklonil hlavu, ale neskončil. „Je tu ještě jedna podmínka.“

„Není to tak vždycky?“ zamumlal Jordan.

Bernard začal vysvětlovat: „Jestli se dáte do spolku se sangvinisty, musíte vědět, že budete prohlášeni za mrtvé a uvedeni na seznamu obětí z vrcholu Masady. Vaše rodiny vás opláčou.“

„Tak moment.“ Jordan se v židli zaklonil.

Erin ho chápala. Jordanova rodina ho bude postrádat, bude trpět kvůli jeho rozhodnutí. Neměl by to dělat. Erin mu skoro záviděla. Měla sice přátele, dokonce blízké přátele a kolegy, ale nikoho, kdo by truchlil, kdyby se nevrátila z Izraele. Neměla žádnou rodinu.

„Není jiné cesty.“ Kardinál pozvedl ruce v rukavicích. „Jestli Belial zjistí, že pátráte po Evangeliu, mohou vás zkusit zastavit přes vaše rodiny… a myslím, že víte, co by to znamenalo.“

Erin přikývla. Viděla krutost Belialu na vlastní oči v kryptě Masady.

„Abychom ochránili vás i ty, kteří vás milují, musíte se skrýt pod plášť sangvinistů. Musíte zmizet z velkého světa.“

Jordan si zamyšleně třel prázdný prsteník.

„Neměl bys to dělat, Jordane. Máš příliš mnoho co ztratit.“

Kardinál promluvil laskavějším tónem. „Je to pro jejich bezpečí, můj synu. Jakmile hrozba pomine, vrátíte se ke svým životům a přátelé i rodina se dozvědí, že jste to udělali z lásky k nim.“

„A musíme to být my, nikdo jiný to nemůže udělat?“ Jordan dál hleděl na prsty.

„Jsem přesvědčený, že ten úkol musíte vykonat vy tři společně.“

Jordan se podíval na Rhuna, ten uhnul temnýma očima – a pak na Erin.

Nakonec vstal a přešel na kraj střechy, ramena měl napjatá. Erin věděla, že jeho rozhodování je těžké. Ne jako její, nebyl archeolog bez blízkých lidí. Měl v Iowě velkou rodinu, ženu, možná děti.

Ona nemá nikoho.

Zvykla si být sama.

Tak proč tak zírá na Jordanova záda a dychtivě a s obavami čeká na jeho odpověď?

KAPITOLA 23

26. října, 22.54 SIČ
pod izraelskou pouští

Báthory se s trhnutím probrala, ani nevěděla, kdy vlastně usnula vyčerpáním a chladem tichého podzemního bunkru. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, kde je. Tísnivý pocit ztráty nad ní visel jako pavučina.

A pak si na všechno vzpomněla.

Jak jí čas dolehl na bedra, únavou pronikl závan paniky. Napřímila se a sundala nohy z polohovacího gauče. Magora našla stočeného poblíž, jako vždy ji chránil. Pozvedl velkou hlavu, oči mu zasvítily.

Mávla na něj, aby zůstal ležet, ale vztyčil se a šel k ní.

U jejího boku si znovu lehl a položil jí hlavu do klína. Cítil její utrpení, tak jako ona cítila prosté teplo jeho náklonnosti a zájmu.

„Budu v pořádku,“ ujistila ho nahlas.

Ale vnímal i to, co nevyslovila, její strach a obavy.

Když ho drbala za ušima, přemýšlela, jak Mu vysvětlí své selhání – pokud to vůbec jde. Ztratila většinu strigoi pod svým velením, nechala rytíře Kristova uprchnout z nastražené pasti. A co je nejhorší, co za všechny tyto ztráty vlastně získala?

Rozhodně ne Knihu – ale to nebyla její chyba.

Ukradl ji někdo již dlouho před tím, než se Masada zhroutila.

Měla o krádeži dokonce důkaz: zrnité fotografie stažené z mobilu.

Avšak i jí samotné znělo každé vysvětlení nočních událostí jako výmluva.

Už nevydržela sedět, jemně odstrčila Magorův čenich a vstala. Bosýma nohama přešla přes perský koberec, který kdysi krášlil kamennou podlahu jejího dědičného sídla a zahříval nohy nyní už tak dlouho mrtvé.

Došla k betonové zdi. Zakrývalo ji rudé čínské hedvábí, aby zútulnilo strohé linie bunkru, který byl jejím pouštním domovem, domovem pohřbeným sedm metrů pod úrovní písku. U zdi stály umělecky zpracované police, na kterých byl vystaven starodávný skalpel s ebenovou rukojetí a zlatá miska k pouštění žilou s kruhovými ryskami uvnitř, označujícími, jaké množství krve bylo odebráno.

Zvedla misku. Kolik její prokleté krve může On k jejímu potrestání žádat?

Magor se jí otřel čenichem o bok, odložila misku, klekla si a vtiskla obličej do jeho srsti. Páchl vlkem, krví a útěchou. Po smrti Hunora zůstal jejím posledním věrným společníkem.

Co když jí On vezme Magora?

Zděšeně zvedla hlavu. Pohled jí padl na nejcennější předmět, který vlastnila – originál Rembrandtova portrétu mladého chlapce. Jeho varianta nazvaná Titus visela v Metropolitním muzeu umění. Chlapci se kolem andělské tváře kudrnatily světlé vlasy. Jeho vážné modrošedé oči se střetly s jejíma a rudé rty se mu roztahovaly nakažlivým úsměvem. V americké verzi měl na jednom rameni šedou šmouhu. Historici umění usoudili, že šlo nejspíš o papouška nebo opičku, kteří uhynuli během týdnů, jež zabralo dokončení malby. Aby mistr hocha šetřil, měl být zemřelý mazlíček domalován až po dokončení obrazu. Její verze odhalovala, že nešlo ani o jedno ze zvažovaných zvířat. Z chlapcova ramena hleděla sova pálená.

Ale noční dravec nepřitahoval její pohled. To chlapec. Vypadal jako její bratr Ištván, proměňoval neurčitý pocit ztráty v něco konkrétnějšího.

Nejdřív přišla o Ištvána.

A teď o Hunora.

Nemohla ztratit i Magora.

Vlk si opřel mohutný čenich o její rameno. Zabroukala mu ukolébavku a zkusila vymyslet plán. Možná by mohla uprchnout do pouště a zmizet i s Magorem. Měla dost peněz i cenností, aby žila léta v blahobytu. Možná by mohla konečně uniknout i ze stříbrné klece, která ji tak dlouho zadržovala.

Jako by jí někdo četl myšlenky, těžká ruka zabušila na dveře.

Magor zavrčel, na hřbetě se mu naježil pruh srsti jako hřeben.

Aniž by neznámý čekal na odpověď, tlusté kovové dveře jejího pokoje se rozlétly. Vstoupily temné postavy.

Tarek se zastavil těsně za prahem, za ním jeho bratr Rafík. Byl to opovážlivý krok.

Vztyčila se, zvedla bradu a odhalila krk s Jeho znamením.

Magor si stoupl před ni, poslední linie obrany.

„Jak se opovažujete vstoupit bez pozvání?“ vyštěkla.

Tarek se usmál, rty se rozchlípily a odhalily prodloužené tesáky. „Opovažuju se, protože On už ví o tvém selhání.“

Rafík přešlapoval u bratrova ramene, z očí mu probleskávalo zlovolné šílenství.

Tarek objasnil důvod neurvalého jednání, ucítil možný vzrůst moci a dal to najevo překročením jejího prahu, podobně jako si pes značkuje strom. „Dostal jsem od Něj příkaz, jak tě mám zabít, jestli příště selžeš.“

Ze škodolibého svitu Rafíkových očí Báthory poznala, že by její smrt nebyla ani rychlá, ani bezbolestná.

Zachovala kamennou tvář a zabodla do Tareka pohled. Netvorové ve dveřích mohou být silnější než ona, avšak ona je chytřejší. Sebevědomě se narovnala a dál probodávala Tareka pohledem, až uhnul očima – a pak vycouval dveřmi ven.

Místo aby jí to nahnalo strach, ji takové hrozby jen posílily, utvrdily ji v jejím odhodlání.

A On to dobře věděl.

Dotkla se Magorovy plece.

„Je čas jít znovu lovit.“

KAPITOLA 24

26. října, 22.57 SIČ
Jeruzalém, Izrael

Ze střešní zahrady Jordan hleděl na Zeď nářků a na ty, kdo se před ní modlili. Mladá matka držela dítě, nařasený růžový obleček holčičky se třásl, když malou ručkou plácala do kamene. Dívenka vypadala jako jeho neteř Abigail, když byla stejně stará. Tři roky jeho nejmladší sestra oblékala malou divošku zásadně jen do růžové. Potom si už Abigail prosadila vlastní šatičky – hnědé. Matka dole si přitiskla děvčátko zpět do náruče a políbila je na hlavičku.

Ty dvě nemají ani tušení o strigoi.

Žijí ve světě, kde nejsou netvorové.

Jenže netvorové tu jsou, teď už to Jordan věděl. Pokud tato mise selže, i všichni ostatní jim budou muset čelit. Připomněl si, jak málo práce jim dali jeho skvěle vycvičení muži.

Pozoroval dvojici, která odstoupila od zdi a zamířila domů, a bojoval s myšlenkami na svou rodinu. A zvláště na matku. Minulý měsíc přežila operaci mozkového nádoru a stále je ještě slabá, dokončuje chemoterapii.

Zapomeň na Belial, žal ze tvé smrti by ji mohl zabít.

Avšak věděl, co by chtěla, aby udělal. Byl přece jejím synem, a co je dobré a co zlé, mu vštěpovala právě ona – slovy, činy, dokonce i svým utrpením. Podepsal, že bude sloužit vlasti a bližním částečně i kvůli ní. Pevně věřil v armádní heslo Toto budeme bránit.

Zabránit strigoi ovládnout svět stojí za jakoukoli cenu; a on před jejím zaplacením necouvne. Rodina by nic jiného nečekala. Jeho jednotka ji už zaplatila.

Rozhodnutý se vrátil ke stolu.

Důvody zněly vznešeně, věděl však, že k rozhodnutí přispělo i to, jak se na něj Erin usmála, když se v helikoptéře probudila, a jak před chvílí roztála v jeho náruči. Nemohl ji nechat napospas Rhunovi a ostatním.

Přistoupil ke stolu a hodil na něj svůj identifikační štítek. „Jdu do toho.“

„Jordane…“ Erin na něj hleděla, v obličeji se jí svářily úleva a obavy.

Pohlédl na identifikační štítek a pak se odvrátil. Až ho jeho rodiče dostanou, budou si myslet, že je mrtvý.

Kardinál vážně přikývl, oči mu zářily odhodláním. Jordan už viděl mnoho generálů, kteří se tvářili stejně. Většinou když se přihlásil nějaký dobrovolník. Většinou na akci bez návratu.

Korza vstal tak prudce, až převrhl židli a ta třeskla o dlaždice – a pak rychle odešel.

„Musíte Rhuna omluvit,“ podotkl kardinál. „V minulosti zaplatil hroznou cenu za službu proroctví.“

„Jakou cenu?“ Jordan zvedl Rhunovu židli, otočil ji a rozkročmo si na ni sedl.

„Bylo to před téměř čtyřmi sty lety.“ Oči, ve kterých se odrážel plamének svítilny, hleděly mimo něj na světla moderního velkoměsta. „Až bude chtít, abyste o tom věděli, určitě vám o tom povypráví.“

Jordan takovou odpověď v podstatě očekával. Opřel se lokty o opěradlo židle. „Takže když jsme teď na palubě, co kdybyste nám řekl o tom proroctví a proč jsme právě my tři tak výjimeční?“

Erin složila ruce do klína jako vzorná školačka a předklonila se, také dychtila po odpovědích.

„Když byla Kniha zapečetěna, proroctví nařídilo, aby…“ kardinál se zarazil a zavrtěl hlavou. „Raději vám ho prostě ukážu.“

Otevřel zásuvku ve stole a vytáhl desky z měkké kůže. Nevypadaly jako proroctví. Ale když je otevřel, Erin si přisedla blíž a také Jordan si přišoupl židli, až se jí dotýkal ramenem.

„To je ono?“ zeptala se.

Kardinál vyndal dokument v plastovém obalu. Jordan nebyl odborník, ale pergamen vypadal stejně prastarý jako město kolem nich. Písmena napsaná temným inkoustem pokrývala jedinou stránku. Nedokázal je přečíst, ale přišly mu povědomé.

„Řečtina?“ zkusil to.

Erin přikývla, sklonila se blíž a pustila se do předčítání. „Nadejde den, kdy Alfa a Omega vtělí svou moudrost do Evangelia posvěcené krve, aby synové Adamovi a dcery Eviny mohli jí využít v čase potřeby.“

„Alfa a Omega?“ opáčil.

„Ježíš. Alespoň myslím.“ Vrátila se k pergamenu a pokračovala ve čtení, ukazováčkem přejížděla po plastovém povrchu. „Až do tohoto dne zůstane svatá kniha skrytá ve studni nejvyšší temnoty střežené Dívkou…“ Odmlčela se. „Anebo ženou? Není to jasné. Píše se tu Dívka poskvrněné nevinnosti. Ale poslední slovo může znamenat i vědomosti. Biblické odkazy na vědomosti nebo dobro a zlo jsou často smíšené.“

Jordanovi z toho už teď začínala jít hlava kolem. „Co takhle stručné shrnutí? Podrobnostem se můžeme věnovat potom.“

„Dobře.“ Navázala. „Až do tohoto dne zůstane svatá kniha skrytá ve studni nejvyšší temnoty střežené Dívkou poskvrněné nevinnosti, Rytířem Kristovým a Válečníkem.“

Nadechla se. „A stejně tak i další trojice vrátí knihu na světlo. Pouze Vědma, Rytíř Kristův a Válečník mohou otevřít Kristovo evangelium a zjevit Jeho slávu světu.“

Kardinál pohlédl na Erin. „Myslím, že jste to vy, doktorko Grangerová, spolu se seržantem Stonem a naším otcem Korzou.“

Erin se podívala na pergamen. „Proč jsme to podle vás právě my?“

„Sešli jste se na původním místě uložení Knihy. Každý z vás sehrál roli při porážce netvorů temnoty a vrátili jste se živí a spatřili hvězdy nad pouští.“

Jordan si povzdychl – příliš hlasitě a druzí dva k němu obrátili oči. Všechno to znělo jako náboženský blábol a řekl jim hned proč. „Ale my jsme nezískali Knihu. Byla už pryč, zmizela ze světa. Někdo ji nejspíš otevřel, a to už hodně dávno.“

„Ne, můj synu, kdyby otevřeli Knihu, svět by se změnil. Běžně by docházelo k zázrakům.“

„Možná,“ připustil Jordan. „Ale tak jako tak ji někdo našel a vzal. To oni musí být ti, o kterých mluví proroctví, ne?“

Kardinál zavrtěl hlavou. „Proroctví neříká, kdo ji najde, jedině to, kdo ji musí otevřít. Věřím, že ať má tu knihu kdokoli, nedokáže ji otevřít, protože není součástí trojic z proroctví. Ale já pevně věřím, že tou trojicí jste vy.“

„A kde máme tu knihu najít?“ zeptala se Erin.

Kardinál Bernard potřásl hlavou. „Na tuto otázku neznám odpověď. Rhun řekl, že v kryptě nenašel nic, co by naznačilo, kdo ji vyplenil.“

Erin se tázavě podívala na Jordana, zjevně ho žádala o svolení. Přikývl. Neviděl důvod, proč ještě něco tajit. Sáhla do kapsy a pomalu vytáhla nacistický medailon.

„Našla jsem ho v ruce té mrtvé dívky. Musela ho vzít tomu, kdo ukradl Knihu a kdo ji zabil.“

Kardinál natáhl dlaň. Zaváhala, než mu vložila stříbrný disk do rudé rukavice.

Prohlížel si ho celou minutu, zkoumal zblízka nápis na okraji medaile hlasitě ho přečetl. „Ahnenerbe.“

„Víte, o koho jde?“ zeptal se Jordan.

„Náš řád a tato skupina často prováděly podobný výzkum. Ahnenerbe hledala ve Svaté zemi ztracené artefakty a náboženské relikvie. Vlastně kněz, který kdysi vedl naše pátrání po Evangeliu, měl současně za úkol sledovat Ahnenerbe. Naneštěstí jsme otce Pierse za druhé světové války ztratili.“ Kardinál políbil svůj krucifix a pokračoval: „Tehdy jsme jich ztratili mnoho.“

Jordan věděl, jaký je to pocit.

Bernard se pomalu a zamyšleně narovnal a vrátil medaili Erin. „Znám někoho, kdo by ji měl vidět. Máme svou Pontifikální univerzitu – jedinou vedenou řádem sangvinistů –, je ukryta v Německu v ettalském klášteře. Mají ohromnou odbornou knihovnu. Najdete tam naše záznamy o Ahnenerbe a jejích aktivitách během války i po ní. Třeba by to mohla být první zastávka při vašem poslání?“

Jordan pohlédl na Erin. „Máš nějaký lepší nápad?“

„Lepší než sangvinistická knihovna?“ Vypadala dychtivá hned vyrazit. „Už se nemůžu dočkat, až ji uvidím.“

Zakřenil se. Nepřekvapila ho tím. A její vzrušení bylo nakažlivé. „Pokud nebude mít otec Korza námitky, začněme tam.“

„Dohlédnu na přípravy. A také se musím vrátit do Říma – připravit Vatikán, pokud budete úspěšní.“

Kardinál se chystal vstát, ale Jordan ho gestem zadržel. „Než odejdete, musím vás požádat o laskavost.“

„Ano?“

„Napsal jsem dopisy pro každého ze členů své jednotky.“ Mluvil vyrovnaným profesionálním hlasem, snažil se nemyslet na to, co říká. „Dopisy, které se mají doručit jejich rodinám i mé v případě, že by zemřeli. Nechal jsem instrukce u svého výkonného důstojníka i s adresami a způsobem doručení. Mohl byste se postarat, aby byly odeslány?“

Bernard přikývl. „Jistě, můj synu. Máme kontakty s mnoha vojenskými kuráty.“

Jordan si odkašlal a formálně pronesl: „Ještě jedna věc, Vaše Eminence.“

„Ovšem.“

Sáhl do kapsičky na zip v bundě a vyndal svůj snubní prsten. Podržel ho mezi palcem a ukazováčkem a vzpomněl si na deštivý den, kdy mu ho Karen navlékla na prst, na okamžik, jenž se mu od posledního roku na střední škole stále vracel jako rozjetý nákladní vlak. Nikdy ani jednoho z nich nenapadlo, že by je mohlo něco rozdělit.

„Dohlédněte, prosím, aby ho dostala rodina mé ženy,“ řekl. „Slíbil jsem jim, že pokud zemřu, dostanou ho zpět. Chtějí ho dát do jejího hrobu.“

KAPITOLA 25

26. října, 23.14 SIČ
Jeruzalém, Izrael

Když Jordan předával prsten po své zemřelé ženě, Erin si právě dávala doušek vody. Překvapením jí zaskočilo a rozkašlala se.

Snubní prsten zlatě zazářil, než se kolem něj sevřela kardinálova rudá rukavice. „Jak si přeješ můj synu. Stane se.“

Takže Jordan není ženatý – je vdovec.

Snažila se včlenit tuto změnu do svého celkového pohledu na něj a sotva slyšela další Jordanovy pokyny, kde najít jeho dopisy a kam poslat prsten. Měl přece být ženatý. Jasně o tom vypovídal neopálený kroužek na prstu. Nesnášela, když špatně interpretovala fakta. Je vdovec, který zjevně miloval svou ženu a nemůže se smířit s její smrtí.

Tím se vše měnilo. Jestli je sám, tak jeho činy mají úplně jiný smysl – a její také. Začala přehodnocovat vše, co se mezi nimi odehrálo, a nakonec se vrátila k polibku v jeho pokoji.

Přistihla se, jak se mimovolně špičkami prstů dotýká rtů, a přinutila se sklonit ruku.

„Promiňte, Vaše Eminence.“ Z druhé strany zahrady k nim dolehl mrzutý hlas a přilákal jejich pozornost. Přešel k nim otec Ambrož. „Mohu sklidit ze stolu?“

Erin vstala, nevěděla však, kam jít.

„Ovšem, můj synu,“ přikývl kardinál. „Už jsme dojedli.“

Ve snaze zaměstnat neposlušné ruce a přijít na jiné myšlenky Erin pomohla otci Ambrožovi s nádobím, zatímco Jordan s kardinálem pokračovali v rozhovoru. Pospíšila si s talíři a mísami za věčně nabručeným knězem ke schodišti.

Zavřela za sebou dveře, chtěla být s otcem Ambrožem chvíli sama.

„Ráda bych mluvila s otcem Korzou,“ řekla.

Otec Ambrož sebral poslední zrnko vína z mísy a snědl ho. Mimo společnost kardinála vypadal uvolněněji. Anebo Erin nepokládal za možnou konkurentku v jeho přízni. „Můžete s ním zkusit promluvit, ale náš otec Korza není příliš komunikativní.“

„I tak bych to ráda zkusila,“ nedala se Erin.

„No dobře.“ Otec Ambrož se potutelně usmál, jako by něco tajil. „Ale já vás varoval.“

Následovala ho dolů do překvapivě moderní kuchyně a položila nádobí do dřezu.

Kněz pak vyndal ze skříně dva mosazné svícny, do každého vložil svíci a zapálil je. „Tam, kam jdeme, není osvětlení,“ poučil ji.

Jeden svícen jí podal a vrátil se na točité schodiště. Sestupovali dolů, kroužili hlouběji a hlouběji, minuli cely, kde se Erin s Jordanem umyli a pak i políbili. Tím patrem skoro proběhla.

Zatímco pokračovali hlouběji, uvažovala, jak s Rhunem nejlépe začít hovor. Když ona a Jordan souhlasili, že ho budou při pátrání doprovázet, rozzuřil se. Ale proč? Jakou cenu zaplatil před čtyřmi sty roků?

Zapřemýšlela o jeho údajném věku. Vážně mu může být pět set let? To by znamenalo, že žil už za renesance. Jeho dvorné a formální způsoby by tím dávaly větší smysl, ale nic jiného už ne.

Třeba to, proč za ním jde sem dolů?

Jeden z důvodů byl jasný: aby utekla. Potřebovala trochu soukromí a času, aby si zvykla na nového Jordana.

Rhun však také zná odpovědi na to, co by potřebovala vědět.

Podle jeho reakce v zahradě získala dojem, že kněz bude mnohem upřímnější ohledně nebezpečí, která na ně číhají – nebo alespoň otevřenější než kardinál. I když se s úkolem smířila, chtěla o něm vědět co nejvíc. Rhun by jí mohl poskytnout odpovědi, anebo, což je pravděpodobnější, jen na ni bude mlčky zírat těma tmavýma očima. Ale i tak to musela zkusit.

Otec Ambrož se zastavil před dalšími masivními dřevěnými dveřmi. Pokusil se je otevřít univerzálním klíčem z kruhu připnutého k pasu. Zrezivělý zámek vypadal, jako by ho nikdo už celé roky neodemykal.

Náhle se jí zježily chloupky na rukou a zachvátil ji strach. Co když jí otec Ambrož chce ublížit? Hned se však za svou pošetilost zastyděla. Jordan i kardinál ji s ním viděli odcházet. Neodvážil by se jí nic udělat. Srdce jí ale dál poplašeně tlouklo.

Zámek konečně povolil a otec Ambrož namáhavě pootevřel masivní dveře a pokynul jí do setmělého pokoje.

Na opačném konci místnosti klečel Rhun zřejmě před oltářem, v šeru se to nedalo jasně rozeznat. Pokoj osvětlovala jediná votivní svíčka, většinu světla pohlcovala rudá číše, ve které stála. Její plamének odhaloval vysoký klenutý strop a starodávná mozaiková okna, za kterými se mohla rozprostírat jen skála. Prostor vyplňovaly prázdné dřevěné lavice oddělené ošlapaným úzkým kobercem uprostřed.

Je to snad sangvinistická kaple?

Otec Ambrož jí pokynul, ať vstoupí první, a ona vklouzla dovnitř, potichu udělala jen pár kroků přes práh, nechtěla Rhuna rušit při modlitbě.

Jak se za ní zavřely dveře, závan větru jí zhasil svíčku. Měla ji včas zaštítit dlaní. Otočila se k otci Ambrožovi – ale zjistila, že nevstoupil za ní dovnitř.

Vrátila se ke dveřím a stiskla kliku.

Zamčeno.

Uvěznil ji samotnou s Rhunem.

Zarazila se, nejistá, co má dělat. Rozhodně nehodlá udělat otci Ambrožovi radost, že by začala bušit do dveří a škemrat, aby ji pustil ven. A také nechtěla vyrušit Rhuna při modlení.

Musel být ponořený do hluboké meditace, protože si její přítomnosti zatím nevšiml. Rhun si jinak přece všiml všeho. Jeho smysly byly ostřejší než její, nyní ale nijak nedal najevo, že o ní ví.

Je tak ponořený do své víry?

Přistihla se, jak na tak soustředěnou oddanost žárlí.

V tichu zaslechla tichá slova šeptaná latinsky, slova, která uměla snadno přeložit, protože je často slýchala v dětství při mších.

„Krev našeho pána Ježíše Krista, která byla prolita za tebe, uchová tvé tělo a duši pro život věčný. Pij na památku toho, že Kristova krev byla prolita za tebe, a buď vděčný.“

Dával sám sobě svaté přijímání. Poprvé opravdu pochopila smysl ukrytý v modlitbě. Všechno, co věděla o církvi, teď musela přehodnotit. Víra, kterou kdysi odmítla, se ukázala jako pravá a potvrzená historií, což by nikdy nepokládala za možné.

„Krev našeho pána Ježíše Krista uchová tě pro život věčný.“

Přiložil velký kalich ke rtům a pronesl:

„Krev Kristova, kalich spásy.“

V poušti se styděl pít víno před ní a Jordanem. Přikradla se zpět ke dveřím, že zaklepe, ale zadržela ruku.

Nakolik se Rhunovi příčilo, když ho ona a Jordan viděli zranitelného, o to hůř by snesl otce Ambrože.

Otočila se k otci Rhunovi zády, aby mu dopřála soukromí. Sedla si na zem, objala si pažemi kolena a čekala.

23.31

Rhun pozvedl chladný kalich ke rtům a vdechl důvěrně známou vůni zlata a vína. Dnes v noci potřeboval Kristovu krev víc než kdy za poslední roky. Pomůže mu vyléčit rány a také utiší jeho vztek. Bernard znal rizika, ale svázal ho s nevinnou ženou a vojákem. Přijali úkol, i když nechápali, kam až je zavede. Býval také tak zbrklý, když byl ještě člověkem?

Spaloval ho pocit hanby. Styděl se, protože to nebyla jen Bernardova vina. Byly to jeho činy, jež přivedly vojáka a ženu až sem. Prozradil jim zakázané informace. Zachránil je, když je měl nechat zemřít.

Pokud je zklame i teď, budou mu vyčítat, že jim nedopřál rychlou smrt v poušti.

Naposledy pozdvihl kalich a napil se. Dlouze a zhluboka. Tekutina mu opařila rty a spalovala hrdlo. Nebyly to zkvašené hrozny, ale esence Kristovy vlastní krve, která vzplála proti hříchu, jenž koloval jeho poskvrněným tělem. Odložil prázdný kalich, pak zdvihl ruce do výše ramen a nechal plameny Kristova daru, aby jím pronikaly, zatímco dokončoval modlitbu. Ze rtů mu stoupala pára a poslední slova ze sebe vyrazil vzdor postupující agonii. Pak zůstal klečet a nezbylo v něm nic kromě vzpomínek na jeho hřích.

Pod Rhunovými botami šustila čerstvá sláma, když přecházel vstupní halou, aby pozdravil Elisabetinu komornou, malou stydlivou Annu.

Elisabeta trvala na tom, aby na čachtickém hradě každý podzim vyhodili starou slámu na podlahách, kameny čistě vydrhli a vysušili a pokryli novou slámou. Na ni roztrousila ještě heřmánek, který naplnil její sídlo čistou uklidňující vůní tak nepodobnou ostatním šlechtickým domům, které navštívil.

„Mohl byste mě následovat do velké síně, otče?“ Anna hleděla do země na slámu a odvracela se znamínkem od něj.

„Pokud ti to nevadí, Anno, mohla bys přivést paní sem?“ I když tu byl na návštěvě již mnohokrát, dnes v noci nehodlal jít dál.

Než Anna stačila odejít, objevila se Elisabeta v luxusní tmavě zelené róbě pevně obepínající její štíhlý pas. „Můj drahý otec Korza! Je vzácné vidět vás tu tak pozdě. Pojďte do velkého sálu. Anna právě rozdělala oheň.“

„Musím odmítnout. Domnívám se, že pro můj úkol… mé poslání… bude lepší, když zůstanu zde.“

Pozvedla překvapeně klenuté obočí. „Jak tajemné!“

Pokynula Anně, ať odejde, pak plavně přešla k vysokému stolu u dveří a zapálila svíce ze včelího vosku. Rozlila se medová vůně a připomněla mu tak vzdálené letní dny plné nevinnosti.

Mihotavé světlo svíček dopadlo na její tvář, krásnější než kdy jindy. Jen sklouzlo po havraních vlasech a ve stříbřitých očích zahořely rozpustilé plaménky. Spojila ruce a dál na něj hleděla. „Povězte mi o svém poslání, otče.“

„Přináším neblahé zvěsti.“ Hrdlo se mu sevřelo.

Stála jako socha. Úsměv se jí vytratil z obličeje a stříbřité oči potemněly jako bouřkový mrak. „O mém manželovi, hraběti Nádasdym?“

Nedokázal jí to říct. Nemohl ji tak ranit. Sevřel stříbrný kříž svého úřadu a doufal, že mu dá sílu. Jako vždy mu přinesl jen bolest.

„Je mrtvý,“ vydechla.

Jako manželka vojáka to pochopitelně věděla.

„Padl se ctí. Stalo se to…“

Opřela se zády o zeď. „Ušetřte mě podrobností.“

Rhun strnule stál neschopný promluvit.

Sklonila hlavu a pokusila se skrýt slzy.

Jako kněz by k ní měl jít. Měl by se s ní pomodlit, říci něco o Boží vůli, vysvětlit jí, že Ferenc nyní dlí na výsostech. Plnil tuto roli již mnohokrát s mnoha truchlícími.

Ale pro ni to udělat nemohl.

Ne pro ni.

Protože popravdě toužil vzít její štíhlé tělo do náruče a ztišit její žal na své hrudi. Namísto toho ucouvl a dovolil, aby se jeho zbabělost změnila v krutost, a opustil ji v nejtěžší chvíli.

„Přijměte mou nejhlubší soustrast s vaší ztrátou,“ pronesl škrobeně.

Zvedla k němu oči přetékající žalem. Mihlo se v nich překvapení a zmatek, vystřídal je nejhlubší smutek. Pokusila se ze všech sil opět nasadit masku vyrovnanosti, ale nepříliš úspěšně, nedokázala zakrýt rozčarování z jeho chladu.

„Nebudu vás déle zdržovat, otče. Je pozdě a čeká vás dlouhá cesta.“

Neřekl už ani slovo a uprchl.

Protože ji miloval, opustil ji.

Jak klopýtal zmrzlou cestou pryč od Elisabety, uvědomil si, že se vše mezi nimi změnilo. Ona to nepochybně také cítila. Ferenc byl jako zeď, která je oddělovala a držela v bezpečí.

Bez této zdi se mohlo stát cokoli.

Rhun přišel k sobě, vrátil se do přítomnosti; ležel s roztaženýma rukama na kamenné podlaze kaple. Znovu si tím vzpomněl na návštěvu hradu. Měl se řídit instinktem a utéct natrvalo, nikdy se k ní už nevrátit.

Namísto toho tehdy i teď sám sebe pohřbil v temné ztišenosti církve. Jasné vůně života se rozmělnily v kamenný prach, mužský pot a stopy kadidla s podtónem jehličí, do kterého bylo zasazeno.

Ale nic zeleného ani živého.

Během oněch dávných nocí vykonával kněžské povinnosti. Ve dne však hleděl do jasných očí Panny Marie oplakávající svého syna a myslel jen na Elisabetu. Spal, jedině když musel. Protože ve spánku snil, že ji nezklamal, že tiskne její teplé tělo ke svému a chlácholí ji. Slíbával její slzy a do úsměvu se jí vrátilo slunce, do úsměvu, který byl pro něj tak důležitý.

Během dlouhých let kněžství jeho víra nikdy nezakolísala. Nyní však ano.

Myšlenky na ni odsunul stranou a modlil se, dokud mu kámen nesedřel kolena do živého masa. Postil se, až ho rozbolely i kosti. Pouze on a jeden další sangvinista za celá ta staletí neokusili lidskou krev. Myslel si, že jeho víra je silnější než tělo a pocity.

A myslel si, že obojí přemohl.

Narůstala v něm arogance.

A tato pýcha způsobila pád, jeho i její.

Proč mu víno dnes v noci ukázalo právě tuto část jeho pokání?

Do mysli se mu vetřel tlukot srdce a vrátil ho zpět do kaple osvětlené svíčkou.

Člověk zde? Takové vyrušení je zakázané.

Zvedl hlavu z kamenů. Zády k němu seděla nějaká žena, hlavu měla skloněnou ke kolenům. Oblouk šíje ho lákal. Její kůže voněla povědomě.

Erin.

Mlhou vzpomínek a času proniklo jméno.

Erin Grangerová.

Vědma.

Vzedmul se v něm vztek. Další nevinná duše přinucená kráčet po jeho cestě. Lepší bude, když ji zabije hned, prostě a rychle, než aby ji vystavil mnohem krutějšímu osudu. Vstal a zrak mu zastřela rudá mlha. Přemáhal dravčí touhu modlitbou.

Pak mu k uším dolehl slabý, ale důvěrně známý silný a nepravidelný tlukot.

Ambrož.

Kněz zavřel Erin k Rhunovi, buď aby ho ponížil, anebo možná v naději, že Rhun během pokání ztratí sebeovládání, což se málem i stalo.

Přešel pokoj tak rychle, že se Erin skrčila a zvedla ruce v prosebném gestu.

„Promiňte, Rhune. Nechtěla jsem…“

„Já vím.“

Protáhl se kolem ní a rozrazil dveře silou, které je schopen jen sangvinista, a se zadostiučiněním uslyšel, jak Ambrožovo masivní tělo prudce narazilo do zdi.

Následovaly mužovy kvapné poplašené kroky vzdalující se na schodišti.

Rhun se vrátil k Erin a pomohl jí na nohy, vdechl levandulovou vůni jejích vlasů a slabé pižmo opadávajícího strachu. Tlukot jejího srdce se zklidňoval a dech se zpomaloval. Podržel její ruku o chvilku déle, vychutnával si její tělesné teplo a nehodlal se ho vzdát.

Byla živá.

A on ani za celý svět nedopustí, by se na tom kdy něco změnilo.

KAPITOLA 26

26. října, 23.41 SIČ
neznámé místo, Izrael

Tommy v nemocničním pokoji přiložil čelo na okno, pomalu bubnoval klouby na tlusté sklo a naslouchal dutým úderům. Nyní již sám sebe přesvědčil, že tohle místo je vojenská nemocnice, nebo dokonce vězení.

Přitáhl si blíž stojan s výživou a uvažoval, jestli by ho nemohl použít jako beranidlo a probít se na svobodu.

Ale co pak?

I kdyby se mu povedlo rozbít okno a vyskočit, nezabil by se? V televizní show, kterou viděl před pár lety, povídali, že každý pád z výšky větší než deset metrů je nejspíš smrtelný. A on byl výš.

Hrál si s kabely svého lékařského přístroje. Lékaři mu měřili všechno – srdeční rytmus, hladinu kyslíku v krvi a další obvyklé věci. Cedulky v hebrejštině pro něj byly nesrozumitelné. Jeho otec dokázal číst hebrejštinu a snažil se ho ji naučit, ale Tommy zvládl jen tolik, aby prošel bar micva.

Vzpomněl si na otce a vybavil si černooranžový plyn, jak pohlcuje jeho rodiče.

Kdyby je neujistil, že plyn není nebezpečný, možná by ještě byli naživu. Nyní už věděl, že plyn byl jedovatý pro všechny kromě něj. Zaslechl, jak jeden doktor pronesl slovo imunní. Třeba mohl rodiče odtáhnout do bezpečí. Ten divný kněz v Masadě ho sice ujistil, že se nedalo nic dělat, ale co jiného mu mohl říct?

Zabil jsi svoje rodiče, kluku. Půjdeš do pekla, ale dostaneš se tam až za dlouho.

Tommy se znovu podíval z okna. Dolů na poušť to byla pořádná dálka. Stíny kamenů hluboko pod ním vypadaly na zářícím písku jako inkoustové kaňky. Byla to nehostinná krajina, z této výšky však vypadala mírumilovně.

Zašustění ho vrátilo zpět do pokoje.

Těsně vedle něj stál nějaký kluk. Vypadal stejně starý jako Tommy, ale měl na sobě šedý trojdílný oblek. Větřil jako pes a každým začicháním se přibližoval k Tommymu. Černé oči mu zářily.

„Co chceš?“ zeptal se Tommy a ustoupil.

Vysloužil si za to úsměv – tak chladný, až se otřásl.

Tommy, náhle vyděšený, několikrát stiskl bzučák a vyslal na pokraji paniky SOS. Ucouvl zády až k oknu, srdce se mu prudce rozbušilo a monitory se divoce rozpípaly.

Kluk na něj zamrkal.

Tommyho to podivné chování zarazilo.

Kdo dnes ještě mrká? No vážně, kdo…

Klukova pravá ruka vystřelila tak rychle, že Tommy nezahlédl ani rozmazaný pohyb, dokud mu nepřistála těsně pod čelistí. Do krku mu vyšlehla ostrá bolest.

Tommy se chytil oběma rukama za krk a snažil se zastavit proud krve, jako by chtěl sám sebe uškrtit. Ale krev mu dál tryskala skrz prsty.

Vykřikl, ale bylo z toho jen bublavé zachroptění, když mu horká bolest sežehávala hrdlo.

Tommy věděl, že potřebuje pomoc, a vytrhl kabely ze svého EKG. Monitor za ním zobrazil rovnou čáru a spustil uvřeštěný poplach.

Do pokoje okamžitě vpadli dva vojáci se zvednutými samopaly připravenými k palbě.

Viděl jejich šokované výrazy – a pak na něj kluk znovu zamrkal.

To není dobré.

Kluk zvedl židli a oslepující rychlostí ji prohodil tlustým sklem. Aniž by se zastavil, vystrčil Tommyho do noci.

Konečně volný.

Jak padal, kolem těla mu proudil chladný vzduch. A horká krev mu dále tryskala z krku.

Zavřel oči připravený spatřit mámu a tátu.

Sotva si je stačil vybavit – když do jeho těla prudce narazila země. Ještě nikdy ho nic tak nezabolelo. Určitě musí už brzy přijít konec. Určitě ano.

Ale nepřišel.

Do asfaltu kolem něj zabubnovaly kulky. Vojáci stříleli rozbitým oknem. Kulky protrhávaly elektrizující cesty bolesti v hrudi, ve stehně, v paži.

Sirény vřeštěly. Zažehly se reflektory. Kluk přistál lehce vedle něj, šedé semišové boty dopadly na zem téměř neslyšně. Seskočil? Z takové výšky?

Kluk ho popadl za ruku. Když Tommyho odtahoval od světel reflektorů do pouště a běžel rychle jako gazela, Tommyho kosti při tom narážely jedna do druhé. Zjevně se nestaral, jestli kameny rozedřou Tommymu záda a nárazy mu odřou polámané kosti.

A celou dobu na oba shlížely lhostejné hvězdy.

Pomrkávaly stejně chladně jako kluk.

Tommy chtěl, aby to skončilo. Chtěl spát. Chtěl zemřít.

Odpočítal si smrt.

Jedna. Dvě. Tři. Čtyři…

Závojem bolesti pronikla nejděsivější myšlenka jeho života.

Co když vůbec nemůžu umřít?

KAPITOLA 27

26. října, 23.44 SIČ
Jeruzalém, Izrael

Erin se držela kousek za Rhunem, když vyrazil z kaple vzhůru po schodišti a pak do bludiště tunelů. I při tom, jak se pohyboval rychle, věděla, že udržuje pomalé tempo, aby mu stačila, avšak děsilo ji být mu tak blízko. V blikavém rudém přísvitu kaple se o jeho zuřivosti nedalo pochybovat. Vypadalo to, že se jen s vypětím všech sil opanoval, aby ji nenapadl.

Kdyby nebylo temného labyrintu klikatých chodeb, utekla by od něj co nejdál. Jenže svou svíčku ztratila a potřebovala světlo kostelní svíce, kterou svírala Rhunova ruka, aby se vrátila do bezpečí.

A pak konečně zaslechla vzrušené hlasy doléhající k ní ozvěnou odkudsi zepředu z otevřeného průchodu ozářeného světlem. Okamžitě je poznala: Jordanův chvějící se vztekem, afektovaně vlezlý otce Ambrože a uštvaně rezignovaný kardinála Bernarda.

„Tak kde je?“ zaburácel Jordan zjevně vyslýchající otce Ambrože.

Rhunova temná postava, která měla před ní několik kroků náskok, se prosmýkla průchodem ven a zmizela.

Pospíšila si za ním a našla tam moderní pokoj s nabílenými stěnami, leštěnou kamennou podlahou a dlouhým stolem plným zbraní a munice.

Když vpadla dovnitř, oči všech se k ní obrátily.

Jordanovu tvář zalila úleva. „Díky Bohu,“ vydechl – i když s tím Bůh neměl nic společného.

Ostatní zůstali nevzrušení. Až na Rhuna.

Vrhl se vpřed, popadl otce Ambrože za krk a přitiskl ho ke zdi. Krátké knězovy nohy chabě kopaly ve vzduchu.

„Kardinále!“ zasípal dušeně otec Ambrož.

Rhun zesílil sevření na knězově krku. „Jednou spolu zúčtujeme, Ambroži. Zapamatuj si to.“

Jordan pokročil vpřed a zvedl ruku, jako by chtěl zasáhnout.

Kardinál zachoval klid. „Pusť ho, Rhune. Postarám se o jeho náležité potrestání.“

Rhun se naklonil blíž.

Pouze Erin stojící k nim z boku viděla zašpičatělé Rhunovy zuby, když výhrůžně zavrčel: „Zmiz mi z očí. Jinak zúčtování přijde hned teď.“

Pak kněze, který mezitím smrtelně zbledl, Rhun pustil. Takže také on zahlédl zuby. Otec Ambrož se trochu vzpamatoval, ustoupil o několik kroků a pak prchl.

Jordan k ní přistoupil. „Erin, jsi v pořádku? Kde jsi byla? Co se stalo?“

„Jsem v pořádku.“

Nechtěla o tom mluvit, zvlášť ne, dokud si nezvykne na změnu v rodinném stavu svého nového týmového kolegy. Přesto cítila ještě silnější vděk a úlevu než jindy, že je na výpravě doprovází právě on. Vybavila si ponurý vztek zračící se v Rhunově obličeji, když na ni v kapli pohlédl, i to, jak se mu zašpičatily zuby, když vyhrožoval otci Ambrožovi.

Naklonila se blíž k uklidňujícímu teplu, které Jordan vyzařoval. „Díky.“

Kardinál Bernard si odkašlal. „Protože jste se k nám už vrátila, doktorko Grangerová… možná bychom mohli dokončit náš rozhovor o strigoi.“

Pokynul ke stolu plnému zbraní. Erin se postavila na opačnou stranu než Rhun, i když vypadal opět klidně.

Jordan zvedl složité brýle a prohlédl si je. „Tohle jsou brýle pro noční vidění, vypadají však nějak divně.“

„Jde o speciální úpravu pro přepínání mezi viděním za slabého světla a infračerveným světlem,“ vysvětlil Bernard. „Užitečný nástroj. Noční vidění vám umožní spatřit útočníky ve tmě, ale protože jsou strigoi studení, nevyzařují do infračervených brýlí tělesné teplo. Přepínáním mezi těmito dvěma režimy dokážete v noci rozeznat lidi od strigoi.“

Erin zvědavě a s touhou vyzkoušet je na vlastní kůži si nasadila druhý pár brýlí a pohlédla na Jordana. Nyní měl vlasy a špičku nosu žluté, zbytek obličeje vypadal teplý a červený. Zamával jí oranžovou rukou.

Rozhodně má teplou krev.

Připomněla si jeho žhavý polibek – a rychle vzpomínku opět zaplašila.

Kvapně se podívala na Rhuna. I když kardinál právě řekl, že knězovo tělo bude mít teplotu místnosti, i tak ji překvapilo, když spatřila jeho tvář stejně chladně purpurovou a tmavě modrou jako zeď za ním. Když přepnula na noční vidění, všichni náhle vypadali stejně.

„Jak to funguje?“ zajímal se Jordan.

„Dobře.“

Další vědecký přístroj ukázal, jak jiný je Rhun než oni. Má s nimi vůbec něco společného?

„Tady jsou stříbrné náboje do vašich zbraní.“ Kardinál podal Jordanovi dřevěné krabičky. „Je obtížné zastavit střelbou útočící strigoi, tyhle kulky však pomohou. Jsou duté a při nárazu se roztrhnou a maximalizují množství stříbra, které přijde do styku s jejich krví.“

Jordan vyklepl jeden náboj na dlaň a zvedl ho ke světlu. Kulka i plášť zasvítily stříbrobílým leskem. „A jak to pomůže?“

„Naše jedinečná krev odolává smrtelným nákazám. Můžeme žít navěky, pokud nás nezasáhne násilná smrt. Náš imunitní systém je dokonalejší než váš v každém směru kromě působení stříbra.“

„Ale nosíte stříbrné kříže.“ Erin ukázala na kříž na kardinálově rudé sutaně.

Políbil si špičky prstů v rukavici a dotkl se svého krucifixu. „Každý sangvinista nese toto břímě, ano, aby nám připomínalo náš stav prokletí. Když se dotkneme stříbra…“ Svlékl si koženou rukavici a přitiskl holý prst na náboj v Jordanově ruce. K Erin se vznesl zápach páleného masa. Kardinál zvedl prst a ukázal místo, kde mu stříbro sežehlo kůži. „Spaluje dokonce i nás.“

„Ale vsadím se, že ne tak silně jako strigoi,“ prohodil Jordan a schoval si náboje do kapes.

„To je pravda,“ připustil Bernard a sklonil hlavu. „Jakožto sangvinista se nacházím ve stavu napůl mezi zatracením a svatostí. Stříbro mne popálí, ale nezabije. Strigoi nemají v žilách ochranu Kristovy krve, proto je pro ně stříbro mnohem víc smrtící.“ Znovu si navlékl rukavici. „Svaté předměty mají podobný účinek, i když ne dost silný, aby je zabily.“

„Jak se jim potom ubráníme?“ zeptal se Jordan.

„Navrhuji, abyste se dívali na strigoi jako na zvířata,“ prohlásil kardinál. „K jejich skolení je musíte smrtelně zranit tradičními zbraněmi jako každé jiné zvíře.“

Erin pohlédla na Rhuna, nijak nezareagoval na to, že byl právě označen za zvíře.

Místo toho kněz vytasil dýku a rozřízl si dlaň.

Erin zalapala po dechu.

Pohlédl na ni, zatímco mu krev skapávala na stůl. „Musíte to dokonale pochopit,“ řekl.

„Nebolí to?“ Musela se na to zeptat.

„Mnoho věcí cítíme mnohem ostřeji než lidé. Včetně bolesti. Takže ano, bolí to, ale sledujte ránu.“

Natáhl rozevřenou dlaň. Krev prýštící z řezu zčistajasna přestala téct tak náhle, jako kdyby otočil kohoutkem. Z okrajů rány dokonce vsákla nazpět dovnitř ruky.

„A tenhle působivý trik nám ukazujete, protože…?“ nakousl Jordan.

„Tajemství spočívá v naší krvi. Koluje našimi těly sama od sebe jako oživující síla. To znamená, že naše zranění přestanou téměř okamžitě krvácet.“

Erin se naklonila blíž. „Takže nepotřebujete ke krevnímu oběhu srdce? Krev teče sama?“

Rhun souhlasně přikývl.

Erin zvážila důsledky. Je to původ legendy o živých mrtvých? Strigoi vypadají jako mrtví, protože jsou studení a netluče jim srdce?

„A co dýchání?“ zeptala se zvědavá na každý detail.

„Dýcháme, jen když čicháme nebo mluvíme,“ vysvětlil Rhun. „Ale nemusíme to dělat. Můžeme zadržovat dech donekonečna.“

„Další dobrá zpráva,“ zamumlal Jordan.

„Nyní tedy chápete,“ řekl Rhun, „varování kardinála Bernarda: když začnete řezat strigoi, pokračujte v řezání. Nepředpokládejte, že jsou smrtelně zranění, protože nejspíš nejsou. Neustále buďte ve střehu.“

Jordan přikývl.

„Jedinými slabinami strigoi jsou oheň, sluneční světlo a zranění tak vážná, že nedokážou včas zastavit krvácení.“

Jordan pohlédl dolů na hromadu zbraní daleko ustaraněji než ještě před chvílí.

„Díky za povzbuzující řeč,“ zamumlal.

Kardinál ukázal rukama v rukavicích na několik dýk rozložených na stole. „Všechny tyto zbraně jsou postříbřené a posvěcené církví. Asi zjistíte, že jsou mnohem účinnější než nůž, který máte u kotníku, seržante Stone.“

Jordan každou z dýk zvedl a potěžkal ji. Nakonec si nechal třiceticentimetrový nůž s kostěnou rukojetí. Pozorně si ho prohlédl. „To je americký bowie nůž.“

„Vhodná zbraň,“ poznamenal Rhun. „Datuje se do doby občanské války, nosil ho bratr z našeho řádu, který padl v bitvě u Antietamu.“

„Jedna z nejkrvavějších bitev občanské války,“ okomentoval Jordan.

„Ať vám dobře slouží, noste jej hrdě.“

Jordan přikývl a střízlivě uznal původ zbraně.

Erin si vzpomněla na boj na nože v hrobce. Už se nikdy nenechá potupně zavřít do žádné bedny. „Chci taky jednu. A pistoli.“

„Umíte střílet?“ zeptal se kardinál.

„Jako malá jsem lovila – ale nikdy jsem nezabila nic, co jsem nezamýšlela i sníst.“

Jordan se na ni znovu přátelsky zakřenil. „Tak tohle ber jako lov něčeho, co chce sníst tebe.“

Přinutila se usmát, stále znepokojená představou, že by někoho zastřelila, dokonce i strigoi. Vypadali jako lidé a kdysi i byli lidmi.

„Oni nebudou váhat vás zabít anebo vám udělat ještě něco horšího,“ prohlásil Rhun. „Jestli se nedokážete přinutit vzít jim život…“

„No tak, Rhune,“ přerušil ho kardinál. „Každý přece nemůže sloužit jako voják. Doktorka Grangerová bude cestovat jako učenec. Jsem si jistý, že ji se seržantem Stonem dokážete ochránit.“

„Nesdílím tvou neotřesitelnou víru v naše schopnosti,“ poznamenal Rhun. „Musí se umět sama bránit.“

„A dokážu to.“ Erin zvedla pistoli Sig Sauer.

„Dobrá zbraň.“ Kardinál jí podal několik krabiček stříbrných nábojů.

Zasunula pistoli do podpažního pouzdra; ve směšné dlouhé sukni si připadala, jako by utekla ze show o Divokém západu. „Nemohla bych dostat džínsy?“

„Podívám se po nich,“ slíbil Bernard a ukázal na dvojici oděvů visících na hácích na zdi: dva dlouhé kožené pláště. „Ty jsou také pro vás.“

Jordan k nim přešel a vzal si větší z nich. „Z čeho jsou?“

„Z vlčí kůže blasfemary,“ řekl kardinál. „Zjistíte, že taková kůže odolá noži i kulkám.“

„Jako neprůstřelná vesta,“ poznamenal souhlasně Jordan.

Erin si vzala menší plášť určený zjevně pro ni. Byl asi dvakrát těžší než normální kabát. Jinak vypadal stejně, povrch připomínal drahou kvalitní kůži.

Jordan si svůj přehodil přes ramena. Měl barvu mléčné čokolády a dokonale mu padl. Slušel mu ještě víc než maskáče.

Erin vklouzla do svého pláště, světlejšího než Jordanův. Sahal jí ke kolenům, byl však natolik volný, že ji nijak neomezoval v pohybu. Kruhový stojatý límec jí chránil krk a sahal až po bradu.

„Chci vám dát ještě toto.“ Rhun jí vtiskl do dlaně stříbrný náhrdelník, řetízek s pravoslavným křížem.

Před lety nosila takový křížek každý den – dokud ho nakonec neodhodila, když na koni prchala z tábora. Její otec do ní léta vtloukal Boha tak, že z ní naopak Boha zcela vymýtil.

„K čemu to je?“ zeptala se. „Kardinál řekl, že proti strigoi nejsou posvátné předměty příliš účinné.“

„Není to jen zbraň.“ Rhun promluvil tak tiše, že Erin musela pořádně napínat uši, aby ho slyšela. „Je to symbol Krista. To je víc než každá zbraň.“

Viděla v jeho očích nezdolnou jistotu. Snaží se ji snad přivést zpět do náruče matky církve? Anebo jde o něco víc?

V reakci na to, co viděla v jeho pohledu, si křížek pověsila kolem krku. „Děkuji.“

Rhun téměř neznatelně přikývl a pak podal druhý kříž Jordanovi.

„Není trochu brzo na stejnou bižuterii?“ zeptal se Jordan.

Rhun se zatvářil zmateně.

Erin se usmála – a byl to dobrý pocit. „Nevšímejte si ho. Jen si vás dobírá, Rhune.“

Jordan si povzdychl, dal ruce v bok a položil poslední otázku. „Tak kdy vyrážíme?“

Bernard odpověděl bez zaváhání: „Ihned.“

ČÁST TŘETÍ

Vznášeli se k nebi,

řítili se do propastných tůní,

ztráceli v té spoušti hlavu.

Žalm 107:26

KAPITOLA 28

27. října, 3.10 středoevropského času
Oberau, Německo

Do úsvitu chybělo ještě několik hodin a Jordan se na zadním sedadle černého sedanu Mercedes S600 zavrtěl. Vyhlížel ven na temný bavorský les, kde stále vládla hluboká noc. Erin seděla vedle něj, zatímco vpředu řídil Korza s obratností, která odpovídala jeho nadpřirozeným reflexům.

Mario Andretti s kněžským kolárkem.

Za asfaltovým pásem silnice plné zatáček se na pozadí zasmušile šedé oblohy rýsovaly smrky a jedle. Z tmavé hlíny se všude kolem nich jako přízračné prsty zdvihaly pásy mlhy. Jordan si protřel oči. Musí přestat uvažovat jako divák uvězněný v hororovém filmu. Realita je už tak dost děsivá, než aby ji ještě dokresloval zjitřenou představivostí.

Zívl, stále skolený pásmovou nemocí. Sotva vylezl po schůdkách do luxusního soukromého letadla vyslaného Vatikánem a vzápětí na jednom z obrovských sedadel usnul. Nemohl uvěřit, že je stále tatáž noc a že odletěli z Jeruzaléma teprve před čtyřmi hodinami, kdy vyrazili nejvyšší rychlostí na sever.

Když stroj přistál v Mnichově, Erin získala rozkošný, rozespale rozčepýřený vzhled, takže usoudil, že se také alespoň trochu prospala.

Nyní seděla vedle něj odvrácená k okénku na své straně a také vyhlížela ven. Měla na sobě prosté šedé džínsy, bílou košili a kožený kabát, který jí dal kardinál. Jordan zahákl prst za svůj vysoký límeček a zkusil ho trochu povolit. Ale až na těsné upnutí kolem krku šlo o nejpohodlnější neprůstřelnou vestu, kterou kdy měl na sobě, a vypadala jako normální svrchník. Jenže když si uvědomil, komu čelí, možná ani ona nebude stačit.

Korza vpředu za volantem vyměnil rozervanou sutanu za vlastní kožený plášť – černý, hezčí než Erinin a Jordanův a zjevně ušitý na míru. Rhun vypadal zcela nedotčený dlouhou nocí, kterou zažili.

Spal během letu? Potřebuje vůbec spát?

Jordan od chvíle, co vyjeli, nevydal ani hlásku, nechtěl Korzu při řízení rozptylovat. Erin také mlčela, pochyboval však, že ze stejného důvodu.

Nedokázal se v ní vyznat. Od té doby, kdy svěřil kardinálovi svůj snubní prsten, mu připadalo, že se mu Erin vyhýbá. Přistihl ji, jak po něm tu a tam koutkem oka pokukuje, jako by neměla odvahu podívat se na něj přímo.

Kdyby tušil, že oznámení toho, že je nezadaný, u ní vyvolá menší zájem o něj, a ne větší, předal by prsten Bernardovi v soukromí. Ale copak se vyzná v ženách? Celý rok od smrti Karen se skrýval za snubní prsten.

Erin se vedle něj zavrtěla. „Támhle je vesnice Ettal.“

Naklonil se k ní, aby viděl, kam ukazuje.

Vpředu mezi stromy prosvítala pouliční světla a odhalovala bílé budovy s hnědými střechami. Většina oken v tak brzkou hodinu byla ještě temná. Celé místo připomínalo pohlednici s malebnou vesničkou a zlatě vyraženými písmeny Vítejte v Bavorsku! v záhlaví. Těžko uvěřit, že tak skromná vesnice může ukrývat temné tajemství a je pevností sangvinistů.

Rhun nezpomalil a prohnal se vesnicí.

Následovalo několik ostrých zatáček a objevila se mohutná barokní stavba tyčící se do výšky a rozpínající se do dvou křídel s věžemi. Uprostřed se zdvihala k obloze kupolovitá střecha ukončená masivním křížem, který se v měsíčním světle zlatě třpytil. Bělostnou fasádu zdobily nesčetné výklenky se sochami nebo zdobenými okny.

„Ettalské opatství,“ vydechla užasle Erin a napřímila se na sedadle. „Doufala jsem, že ho jednou uvidím.“

Jordan měl radost, že ji opět slyší mluvit.

Pokračovala a do hlasu se jí vrátilo nadšení. „Ludvík Bavor si tohle místo vybral pro stavbu opatství, protože se tu jeho kůň zničehonic třikrát uklonil.“

„Jak se přinutí kůň ke klanění?“ zeptal se Jordan.

„Očividně jen božským zásahem,“ odpověděla Erin.

Zakřenil se na ni a pak se předklonil a oslovil kněze. „To je ten klášter, o kterém jste mluvil, padre? Vaše tajná univerzita?“

„Leží za ním. A byl bych raději, kdybyste mi říkal Rhune, ne padre.“

Vůz zahnul smykem za roh, od kol odlétly gejzíry štěrku. Přední reflektory ozářily prostší budovy vzadu, bílé se střechami z červených tašek, skromnější a nezdobené. Mnohem více se hodily k sangvinistům.

Rhun u jedné z nenápadných staveb prudce zastavil. A ještě než motor stačil utichnout, byl venku. Zůstal stát vedle sedanu, obhlížel sousední kopce, přičemž pohyboval jen očima. Nos mu poškubával, jako by větřil.

Erin natáhla ruku ke klice na dveřích, ale Jordan ji zadržel.

„Raději počkejme, až nám řekne, že můžeme jít. A, prosím tě, zapni si ten plášť.“

Chtěl ji ochránit, jak nejlépe to půjde.

Venku se Rhun pomalu otáčel, jako by očekával útok, který může přijít odkudkoli.

3.18

Rhun rozprostřel smysly, zaslechl tlukot srdce mužů, kteří spali v sousedním klášteře. Ucítil borové dřevo z lesa a horký kov auta a uslyšel i tichý šumot sovích křídel nad stromy a rychlé cupitání hraboše pod svýma nohama.

Nezjistil žádné nebezpečí.

Dovolil si jediný zklidňující výdech, aby lépe splynul s nocí. Většinu života strávil uvnitř na modlitbách nebo venku lovením, míval příliš napilno, než aby se kochal přírodou. Když poprvé oblékl roucho svého řádu, proměna jeho smyslů ho vyděsila a neustále mu připomínala, že je prokletý, nyní si však cenil oněch vzácných okamžiků, kdy se mohl zastavit a spojit se s Božím stvořením nejplnějším a nejdůvěrnějším způsobem. Nikdy se necítil Bohu blíž než v těchto okamžicích osamocení, daleko blíž, než když klečel shrbený v některé z podzemních kaplí. Sobecky se znovu nadechl.

Pak se žena ve voze napřímila a připomněla mu jeho povinnost.

Pohlédl na masivní budovu a její dvě křídla. Zapátral v zadních oknech po nějaké známce pohybu. Zdálo se, že zevnitř je nikdo nepozoruje. V patě jedné z menších věží se nacházely zavřené robustní dveře. Zapátral smysly za jejich silnými dřevěnými deskami, nezaslechl však z druhé strany žádný tlukot srdce – jen šepot určený pouze jeho uším.

„Rhune, buď vítán. Je tu bezpečno.“

Rhun se při zvuku známého laskavého hlasu s německým přízvukem uvolnil.

Otočil se a rychle kývl na Jordana. Alespoň on měl dost rozumu, že zůstal v autě s Erin. Nyní oba vystoupili a Rhunovu ostrému sluchu přišli příliš hlasití a neohrabaní.

Když se ocitli bezpečně v jeho dosahu, zamířil Rhun ke dřevěným dveřím.

Jordan se držel mezi Erin a temným lesem, chránil ji před útokem z nejpravděpodobnějšího směru. Má dobré instinkty, všiml si Rhun. Možná budou dostatečné.

Masivní dveře se otevřely dřív, než k nim došli.

Rhun ustoupil stranou a nechal dvojici vejít jako první. Čím dřív zmizí z otevřeného prostoru, tím lépe.

Když se Jordan s Erin sehnuli, aby prošli nízkým vchodem, Rhun se naposledy rozhlédl. Nevšiml si žádného ohrožení, na jeho smysly však dál dotíral pocit nebezpečí.

KAPITOLA 29

27. října, 3.19 SEČ
Ettal, Německo

Ukrytá na zalesněném vrchu nad opatstvím ležela Báthory na břiše na silné vrstvě tlejícího listí a nechala chladnou vlhkost, aby jí pronikala a tlumila v ní doutnající zášť rozdmýchanou pohledem na Rhuna Korzu.

Nad ní zapraskaly jedlové větve. Silným dalekohledem sledovala, jak rytíř za klášterem vystupuje ze sedanu. Zřídila si pozorovatelnu tak daleko od kláštera, aby se ocitla z dosahu sangvinistových smyslů. Jeho postoj u zadních dveří naznačoval, že má podezření, ale neobjevil ji.

Právě teď byla jejím jediným nepřítelem stoupající mlha.

Když Korza zmizel v opatství, úlevně položila čelo na předloktí.

Riskantní partie, kterou rozehrála, se jí nad očekávání vyplatila.

Poslala fotografie nacistického medailonu třem historikům spřízněným s Belialem. Zatímco se dohadovali o významu medailonu, nasadila jiný kurz a rozprostřela síť špehů ve Svaté zemi. Vrátili se s novinkami, že Korza zamýšlí odletět do Německa, nevěděli však, kde by mohl přistát a kam míří.

Ona to věděla – nebo měla alespoň podezření.

Korza nebude čekat, až stopa Knihy příliš vychladne. Chytí se jediného vodítka z krypty a vyhledá historiky loajální ke svému řádu, stejně jako to udělala ona. Věděla o ettalském klášteře a o sangvinistické Pontifikální univerzitě věnující se historickému výzkumu, která byla založena koncem druhé světové války.

Pochopitelně, že zamíří právě tam.

Takže jednala a nikomu o tom neřekla; věděla, že čekání na souhlas by trvalo příliš dlouho. Shromáždila veškeré síly strigoi z pouští Svaté země – malou armádu – a rozmístila je tu do zálohy.

Byl to riskantní tah a podpořil ho i Tarek, tušila, že tajně doufá v její selhání.

Magor se natáhl vedle ní a položil jí hlavu na rameno. Opřela se o něj. Přestože měla proti vlhkému chladu bavorské noci silný plášť lemovaný kožešinou, ocenila teplo jeho těla a ještě víc i náklonnost, která z něj vyzařovala a hřála ji stejně jako fyzické teplo. Podobně i on hledal oporu u ní. Cítila v jeho hrudi stísněnost a neklid.

Toto byl pro pouštního vlka podivný nový svět.

Jen klid… vyslala k němu myšlenku… zdejší kořist krvácí stejně snadno jako v poušti…

Po jejím druhém boku se pohnul někdo jiný, ten pro ni však měl pouze opovržení. „Neměl bych shromáždit ostatní a přiblížit se k nim?“ zeptal se Tarek. „Nebuší mi srdce, aby mě prozradilo. Nejsem jako ty.“

Nevšímala si urážky, podezřívala ho, že ji chce připravit o slávu z této chvíle. Přitáhla mu uzdu: „Zůstaneme. Nemůžeme riskovat, že je na sebe upozorníme.“

Vlhký pach tlejícího listí jí naplnil nos. Na rozdíl od Magora ho dychtivě nasála. Po letech v suché Judejské poušti vítala důvěrně známé zvuky a vůně lesa. Připomínaly jí domov v Maďarsku a z takových šťastných vzpomínek načerpávala sílu – z doby, než přijala Jeho znamení.

„Tentokrát je nás víc,“ naléhal Tarek. „Můžeme je zajmout, dostat z nich informace a najít Knihu sami.“

Slyšela za jeho slovy divokou vášeň, potřebu pomstít padlé v Masadě, uhasit touhu po krvi. Sevřela pevněji dalekohled. Copak si neuvědomuje, že i ona touží po pomstě a krvi? Ale nebude tak pošetilá ani zbrklá – a nedovolí to ani Tarekovi. Právě v tom spočívá skutečná síla spolku Belial: usměrňovat zuřivost strigoi vypočítavou lstivostí lidí.

Ani se nenamáhala otočit hlavu. „Mé rozkazy platí. Takové pevnosti mají proti tvému druhu ochranu. Jediný z těch sangvinistů skolil šest tvých druhů na neznámé půdě Masady a nevíme, kolik dalších jich žije v opatství. Kdo se odváží dolů, už se nevrátí.“

Většinu jejích vojáků tato myšlenka zastrašila.

Tareka však ne. Ukázal na opatství připravený přít se a zpochybňovat ji. Už měla právě tak dost toho, jak podrývá její autoritu. Potřebovala ho zlomit, stejně jako sangvinista zlomil její rodinu.

Popadla jeho nataženou ruku, a než stačil zareagovat, přitiskla si jeho dlaň na krk. „Jestli si myslíš, že můžeš být vůdce,“ zavrčela, „tak zkus tohle!“

Když se dlaň dotkla jejího znamení, kůže mu zasyčela. Tarek nadskočil a se zavytím ucouvl, z prstů se mu zakouřilo z krátkého kontaktu s Báthoryinou poskvrněnou krví, byť přes neporušenou kůži hrdla.

I ostatní kvapně ucouvli – všichni až na Rafíka.

Vrhl se bratrovi na pomoc a skočil na ni.

Magor zavrčel, připravený zapojit se do potyčky.

Ne, poslala mu myšlenku.

Byl to její boj a lekce, kterou je musela naučit.

Překulila Rafíkovo hubené tělo pod sebe a objala ho jako milence. Popadla ho pevně za vlasy a přitiskla si jeho ústa ke krku. Rafík vykřikl, když se mu z citlivých rtů začalo kouřit, a zazmítal se pod ní.

Celou dobu se dívala na Tareka. „Mám tvého bratra nakrmit?“

Vztek v jeho očích pohasl a vystřídal ho strach – o bratrův život, ale také obava z ní. Spokojená pustila Rafíka a odstrčila ho. S kňučením se po všech čtyřech odplazil k Tarekovi, za rtů se mu ještě kouřilo a naskakovaly mu na nich puchýře.

Tarek si klekl a chlácholil zmateného bratra.

Báthory ucítila osten viny, věděla, že Rafík má inteligenci jen trochu vyšší než malé dítě, ale musela na něj být tvrdá – tvrdší než na ostatní.

Magor se k ní připlížil po břiše, jednak aby se ubezpečil, že je v pořádku, a zároveň aby ukázal, že uznává její dominantní roli ve smečce.

Podrbala ho za uchem a přijala jeho vlčí projev podřízenosti.

Pohlédla na Tareka, od něj očekávala totéž.

Pomalu sklonil hlavu a odvrátil oči.

Dobře.

Vrátila se na svůj listím vystlaný post a zvedla triedr.

Teď ještě zlomit toho druhého.

KAPITOLA 30

27. října, 3.22 SEČ
Ettal, Německo

Jakmile Erin překročila práh malých zadních dveří opatství, přenesla ji důvěrně známá vůně hořícího dřeva zpět do dob, kdy v komunitě sbírala dřevo na oheň a nosila vodu.

Uvědomila si tu absurditu. K čemu by sangvinisté potřebovali oheň? Dělá jim snad dobře teplo, mihotání plamenů a praskot řeřavého uhlí? Anebo v této části opatství žijí lidé?

Za prahem si stoupla vedle Jordana, ocitli se na začátku dlouhé kamenné chodby, jejíž konec tonul ve tmě. V cestě jim stál klerik cherubínského vzhledu, vlastně ještě chlapec.

Pokud to byl člověk.

„Jsem bratr Leopold,“ pronesl na přivítanou se silným bavorským přízvukem a doprovodil to mírnou úklonou. Na sobě měl prostou mnišskou sutanu a na nose kulaté brýle s drátěnými obroučkami. „Ukažte, posvítím vám.“

Natáhl ruku, ale Rhun mu ji zadržel. „Žádné osvětlení, dokud nebudeme dál ode dveří.“

„Omluvte mou neopatrnost.“ Bratr Leopold se vydal dlouhou chodbou. „Máme zde v provinciích jen málo vzrušení. Následujte mě.“

Vedl je temnou chodbou ke schodišti. Erin ve tmě zakopla a téměř upadla na schodech, Rhun ji však popadl za předloktí a zvedl, ruku měl pevnou a studenou.

Jordan jí do druhé ruky vložil brýle pro noční vidění. „Dostali jsme hračky. Tak je můžeme využít. Jak se říká, když nemůže hora k Mohamedovi…“

Nasadila si brýle na hlavu a připevnila je. Svět zjasněl do odstínů zelené. Nyní mohla snadno kráčet po schodech. Čekala jen hrubé kamenné desky, krylo je však ošlapané linoleum, což jí připomnělo schodiště na světské univerzitě.

Tento důvěrně známý detail ji trochu uklidnil.

Zvědavě přepnula brýle do infračerveného režimu a zachytila záři Jordanova tělesného tepla vedle sebe. Instinktivně se přisunula blíž k němu.

Pohled na jejich hostitele odhalil, že zmizel – i když dál slyšela jeho kroky na schodech. Nevyzařoval však žádné tělesné teplo. Přes svůj andělský vzhled to nebyl mladík, vůbec ne. Byl sangvinista. To pomyšlení ji rozladilo, rychle si přepnula brýle zpět na noční vidění.

Na konci schodiště jim zahradily cestu ocelové dveře s elektronickým zámkem.

Bratr Leopold zmáčkl pět číslic na klávesnici a dveře se otevřely dovnitř. „Rychle, prosím.“

Erin se ohlédla přes rameno a zachvátil ji strach, jaké nebezpečí asi vycítil.

„Místnost je klimatizovaná,“ vysvětlil vzápětí s uklidňujícím úsměvem. „Ujišťuji vás, že nic nehrozí.“

Proklouzla dovnitř následovaná Jordanem, který stále zůstával ve střehu.

Bratr Leopold natáhl ruku a stiskl vypínač. Světlo se rozzářilo a vypadalo přes Erininy brýle oslepivě zářivě. Rychle si s Jordanem brýle strhli z očí.

„Promiňte,“ vyhrkl bratr Leopold, když si uvědomil, co udělal.

Erin několikrát zamrkala, aby zaplašila oslnění, a zjistila, že stojí v přecpané kanceláři podobné té její na Stanfordu. Ale místo pokladů z biblické doby byl pokoj plný památek a artefaktů ze druhé světové války. Jednu zeď pokrývaly zarámované mapy z roku 1940, další zaujímala skříň od podlahy až do stropu s poličkami na knihy ve dvou řadách, protější pak byla zvláštní, tvořila ji plocha černého skla. Pokoj byl cítit po starých knihách, inkoustu a kůži.

Vědkyně v ní zatoužila sednout si tu a už nikdy neodejít.

U rohu velkého dubového stolu stála rozpadající se kožená židle. Samotný stůl se prohýbal pod svazky papírů, dalšími knihami a skleněnou vitrínou plnou medailí a dalších drobností.

Jordan obhlédl místnost. „Díky Bohu, konečně jednou nevidím nic, co by vypadalo starší než Spojené státy.“

„Říkáš to, jako kdyby šlo o něco pozitivního,“ odsekla Erin.

„Nenechte se oklamat,“ přidal se Rhun. „Moderní věci mohou být nositeli zla stejně jako ty staré.“

„Copak mi nikdo nedopřeje ani trochu radosti?“

Jordan se k ní přiblížil, jak dělal místo otci Leopoldovi procházejícímu kolem. Znovu ucítila příjemné a uklidňující teplo jeho těla.

„Promiňte mi ten nepořádek,“ prohlásil mladý mnich a narovnal si brýle. „A že jsem se náležitě nepředstavil. Jste seržant Jordan Stone, že?“

„Přesně tak.“ Jordan mu nabídl ruku.

Bratr Leopold ji popadl oběma rukama a zapumpoval nahoru a dolů. „Willkommen. Vítejte v Ettalském opatství.“

„Díky.“ Jordan se na mnicha upřímně usmál.

Bratr Leopold mu úsměv vrátil se stejným nadšením, jako mu potřásal rukou.

Poté, co se Erin také představila, usoudila, že mnich působí daleko lidštěji než Rhun nebo Bernard. Jeho ruka byl sice stejně studená jako jejich, když se jí dotkla, nicméně i tak to působilo mnohem přátelštěji než toporné a formální potřesení rukou v rukavici druhých dvou.

Možná je prostě jen mladší než jeho o staletí starší kolegové.

Bratr Leopold obsáhl dramatickým gestem chaos své kanceláře. „Já i naše sbírka jsme vám k službám, profesorko Grangerová. Informovali mě, že máte jistý artefakt, o kterém byste ráda věděla víc.“

„To je pravda.“ Sáhla pod dlouhý plášť do kapsy kalhot a vytáhla nacistickou medaili. Podala ji mnichovi. „Co nám o tom můžete říct?“

Podržel ji mezi masitým bříškem palce a kloubem a prohlédl si ji nejdřív přes brýle a pak bez nich. Několikrát ji obrátil a nakonec přešel ke stolu, kde ji položil pod napevno umístěné zvětšovací sklo.

Přečetl si nápis na lemu medailonu. „Ahnenerbe. Nepřekvapuje mě nález jedné z jejich vizitek pohřbených v písku ve Svaté zemi. Tato skupina strávila desítiletí prohledáváním tamních hrobek, jeskyní a zřícenin.“

Poklepal na symbol na rubu. „Ale tohle je zajímavé. Runa odal.“ Pohlédl na Erin. „Kde přesně jste to našli?“

„V mumifikované ruce dívky zavražděné v izraelské poušti. Pátráme po něčem, po artefaktu, který jí mohlo Ahnenerbe ukrást.“

Mnich překvapeně pozvedl obočí. Pohlédl na ně pro další vysvětlení, ale když se nikdo neozval, jen si povzdychl a pokračoval: „Nacistické zlo dosáhlo daleko.“

Erin se cítila provinile, že není k nadšenému mnichovi otevřenější. Věděla, že bratr Leopold neví nic o pátrání po Krvavém evangeliu, pouze to, že potřebují pomoc s medailonem nalezeným v poušti.

„Myslíte, že dokážete určit, komu medaile mohla původně patřit?“ zeptala se. „Kdybychom to věděli, věděli bychom také, kde máme v našem pátrání pokračovat.“

„To může být obtížné. Nevidím žádné identifikační znaky.“

Pokusila se zakrýt obrovské zklamání, ale neúspěšně.

Jordan si toho musel všimnout, protože jí povzbudivě stiskl rameno a změnil téma. Přečetl pár názvů map a správně vyslovoval německé názvy.

„Mluvíš německy?“ zeptala se.

„Trochu,“ odpověděl Jordan. „A taky trochu arabsky. A kapku i anglicky.“

Rhun se pohnul a přilákal Erininu pozornost. Napadlo ji, kolik řečí asi ovládá on.

Jordan se obrátil na bratra Leopolda. „Jak jste nashromáždil tak velkou sbírku map?“

„Některé mám od chvíle, kdy byly vytvořeny.“ Mnich pohladil dřevěné kuličky růžence, který mu visel u pasu. „Stydím se přiznat, že jsem byl členem Nacionálně socialistické strany, když jsem ještě býval člověkem.“

Jordan vytřeštil oči. „Vy jste…“

Erin, stejně překvapená, se snažila představit si obtloustlého mnicha s upřímným obličejem jako nacistu.

Rhun se vmísil do hovoru. „Neměli bychom se soustředit zpět na Ahnenerbe?“

„Ovšem.“ Bratr Leopold si sedl na rozvrzanou koženou židli. „Jen jsem chtěl, aby vaši společníci pochopili, že mé znalosti o těchto věcech nejsou akademické. Když jsem se stal sangvinistou, dozvěděl jsem se víc o aktivitách nacistů a věnoval jsem svou pokračující existenci a studia odčiňování zla, které napáchali, abych zajistil, že tato nenávistná zlovůle už nikdy nepovstane.“

„Vzhledem k tomu,“ zeptal se Rhun, „viděl jste už nějaké medailony, jako je tento?“

„Viděl jsem podobné.“ Bratr Leopold se začal přehrabovat v zásuvce stolu a vytáhl malou dřevěnou krabičku se skleněným víčkem. „Tady jsou odznaky Ahnenerbe. Většinu z nich nasbíral otec Piers, můj mentor a kněz, který mě přijal do řádu. Věděl o nacistických okultních praktikách víc než kdokoli jiný – nejspíš víc než sami Němci.“

Erin si vzpomněla, jak kardinál Bernard zmínil jméno kněze, který zemřel v Jeruzalémě. Během staletí zemřelo mnoho slavných historiků a vzalo si své nezdokumentované vědomosti s sebou do hrobu. Takové tragédie se neomezují jen na lidské učence.

Mnich se soustředil opět na vitrínku. „Myslím, že oceníte tvar medaile uprostřed.“

Poklepal na sklo nad cínovým odznakem ve tvaru runy odal se svastikou uprostřed a dvěma výběžky vyčnívajícími dole jako malé nožky.

Erin přečetla slova vyražená na okrajích. „Volk. Sippe.“

„Národ a kmen,“ přeložila. „Ahnenerbe věřila, že Němci pocházejí z árijské rasy, z lidí, kteří údajně sídlili v Atlantidě, než se přestěhovali na sever.“

„Atlantida?“ potřásl hlavou Jordan.

Erin ulpěla pohledem na dalším kousku ve vitrínce. Emblém vypadal jako stojan podpírající otevřenou knihu. „A co tohle?“

„Aha, ta představuje význam Ahnenerbe při zaznamenávání árijských dějin a dědictví, ale někdo tvrdí, že zobrazuje velké tajemství, nějakou velmi mocnou okultní knihu, kterou má řád v držení.“

Erin si vyměnila s Rhunem pohled.

Může to být stopa vedoucí k vlastníkovi Krvavého evangelia?

Mnich odstrčil stranou štos dokumentů z nacistické éry a odhalil moderní klávesnici. Začal psát a skleněná stěna se rozzářila – šlo o obří počítačový monitor. Přes ohromnou plochu závratnou rychlostí rolovaly údaje. Zdálo se, že sangvinisté ovládají stejně tak pradávné jako moderní hračky.

„Pokud pátráte po ztraceném artefaktu Ahnenerbe,“ řekl Leopold a jeho prsty jen létaly nad klávesnicí, „tady je mapa Německa. Pracuji na ní už skoro šedesát let. Ty červené šipky označují předpokládané nacistické bunkry a skladiště. Zelené jsme už prozkoumali.“ Povzdychl si. „Bohužel stále máme víc červených než zelených.“

Erin cítila, jak jí pokleslo srdce. Téměř každý kousek mapy obsahoval nějakou šipku.

A většina byla depresivně červených.

„Pokud jste je neprozkoumali,“ namítla, „jak víte, že vůbec existují? Co myslíte tím předpokládané nacistické bunkry?“

„Slyšeli jsme o nich vyprávět. Místní folklor. A někdy jde o odhad z napůl zničených nacistických dokumentů.“

Jordan hleděl na monitor a přimhouřil oči. „Ale to není jediný způsob, jak označujete místa, že?“ Kývl na přeplněnou obrazovku. „Podle náročnosti pátrání soudím, že musíte využívat i satelitní telemetrii a hloubkový radar, abyste našli stavby uryté pod zemí.“

Bratr Leopold se usmál. „Je to skoro jako kouzlo. Ale nakonec nám veškerá tato zázračná technika jen přidala na mapu další červené šipky. Jediný způsob, jak zjistit, jestli tam doopravdy něco je – anebo jestli podzemní objekty skutečně ukrývají něco důležitého –, znamená navštívit je osobně jeden po druhém.“

Rhunovy oči přejížděly sem a tam, jak si prohlížel mapu shora dolů. „To, co hledáme, může být ve kterékoli z těchto stovek lokalit.“

Bratr Leopold si poodsunul židli a zkřížil nohy. „Lituji, ale lepší odpověď pro vás nemám.“

Rhun sebou trhl. Erin vycítila jeho netrpělivost. Belial pátrá po knize stejně dychtivě jako ona, Jordan a Rhun. Rozhoduje každá minuta.

Jordan poklepal na jednu červenou šipku. „Tak začneme třeba odtud, vážení. Projdeme místa a označíme je jako málo nebo hodně pravděpodobná a prohledáme je. Použijeme souřadnicovou síť. Nebude to rychlé, ale zato spolehlivé.“

Jeho nápad zněl logicky – ale intuice naznačovala pravý opak.

3.42

Jordan sledoval, jak Erin přistoupila ke stolu a vyndala medailon zpod zvětšovacího skla. Že je zklamaná, poznal z toho, jak krčí obočí a napíná záda. Také se mu nezamlouvala představa prohledávání stovek lokalit, ale co jiného jim zbývá?

Když se k němu Erin otočila, hluboko v očích jí zajiskřilo. To obvykle znamenalo, že se věci změní a ne vždy k lepšímu.

Dotkl se jejího ramena. „Erin, přišla jsi na něco?“

„No, já nevím.“ Klouby prstů přejela přes runu na rubu medaile.

Rhun naklonil hlavu, oči upřené na Erin s intenzitou, která Jordana popuzovala; jako kdyby ji mohl pohledem pohltit.

Jordan se pohnul a postavil mezi ně. „Tak ven s tím,“ vyzval ji. „Možná ti můžeme pomoct.“

Erininy hnědé oči zůstaly nepřítomné. „Pro Ahnenerbe byly symboly klíčové. Ale proč je na ukradeném odznaku právě tenhle symbol?“

Leopoldova židle zapraskala. „Runa odal znamená dědictví. Pokud stojí vedle jména osoby nebo předmětu, znamená vlastnictví.“

„Jako když si někdo podepíše tenisky,“ řekl Jordan. Podíval se na odznak se svastikou uprostřed runy. „Znamená snad ten emblém, že Ahnenerbe vlastní nacisty?“

Věděl, že musí učencům připadat jako hlupák, ale někdy i hloupý pohled na věc může popohnat události.

„Myslím, že to vypadá, spíš jako by si Ahnenerbe myslelo, že vlastní třetí říši,“ upřesnila Erin. „Věřili, že jsou skutečnými ochránci árijského dědictví.“

„Ale co to znamená?“ přitlačil na ni Rhun a naklonil se k ní blíž, jako by se pokoušel z ní odpověď fyzicky vymačkat.

Erin se odtáhla. „Nejsem si jistá, ale na konci války byl Berlín bombardován. Třetí říše umírala.“ Mluvila pomalu, jako by hledala slova kdysi známého příběhu. „A vědci z Ahnenerbe by věděli, že je válka prohraná, již dlouho před oficiální kapitulací.“

Leopold přikývl. „Ovšemže věděli. Ale uvažovali v rozměrech staletí. Pro ně byla přítomnost jen nedůležitým zábleskem. Zajímali se o dějiny árijské rasy táhnoucí se deset tisíc let do minulosti – a stejný časový úsek do budoucnosti.“

„Ke čtvrté říši!“ vyhrkla Erin a oči jí zasvítily. „Jejich spolek plánoval v dlouhé perspektivě. Chtěli by udržet své nejdůležitější artefakty v utajení až do příchodu čtvrté říše.“

„Což znamená, že by je ukryli někde bez vědomí vůdců třetí říše,“ dodal Leopold a zhoupl se na židli. „Můžeme tedy vyřadit všechny bunkry známé nacistickým úřadům.“

Mnich rychle něco naklepal na klávesnici a polovina červených šipek zmizela.

„To nám pomohlo,“ poznamenal Jordan.

„I tak jich zbylo příliš mnoho,“ namítla Erin a začala přecházet po malé kanceláři sem a tam, aby vybila vzrušení a nervozitu a udržela si soustředění.

Rhun se nepohnul, sledoval ji však očima.

Erin ukázala na obrazovku, sama se však na ni nepodívala. „Kam by ukryli nejdrahocennější artefakty, aby zajistili, že je budoucí árijští vědci jistě najdou?“

„Co třeba do Atlantidy?“ plácl Jordan a obrátil oči v sloup. „K mořským pannám?“

Udeřila se dlaní do čela. „No jasně!“

Všichni tři se na ni podívali, jako kdyby zešílela.

„Erin,“ namítl Rhun jemně. „Musím vám připomenout, že nacisté neznali umístění Atlantidy.“

Nad takovým detailem jen mávla rukou. „Podle legendy se čtvrtá říše vynoří z moře jako Atlantida a vrátí árijské rase její nadřazenost.“ Otočila se k Leopoldovi. „Co když se poslední z Ahnenerbe pokusili to posílit a přinutit proroctví, aby se naplnilo?“

Rhun se vedle Jordana zavrtěl, jako kdyby Erin řekla něco znepokojivého.

Erin pokračovala. „Aby podpořili legendu, mohli ukrýt nejcennější a nejdůležitější artefakty poblíž vody. Chyceni a obklíčeni spojeneckými armádami nemohli poslední z Ahnenerbe na konci války dosáhnout k moři – a navíc chtěli své poklady pohřbít na půdě své otčiny. Proto mohli zvolit druhou nejlepší možnost.“

Leopold ztišil hlas. „V německé vodě.“

„V jezeru,“ vydechla Erin.

Leopold naťukal příkaz a zmizely všechny červené šipky až na asi tucet, které označovaly neprozkoumané bunkry na březích jezer.

Jordan nadšeně zaťal pěst.

Dokonce i Rhun se téměř usmál.

„Nechte mě, podívám se na ně satelitem,“ řekl Leopold.

Za pár minut naplnila velkou obrazovku šachovnice snímků pronikajících i pod zem všech podezřelých bunkrů.

„Mein Gott im Himmel,“ zaklel Leopold, v šoku se vrátil ke své mateřštině.

Všichni přistoupili blíž k obrazovce. Všichni to viděli.

V pravém dolním rohu šachovnice měl jeden z podzemních bunkrů přesný obrys runy odal.

A neležel jen poblíž jezera.

Nacházel se pod vodou.

Stejně jako Atlantida.

KAPITOLA 31

27. října, 3.55 SEČ
Ettal, Německo

Před monitorem počítače stál Rhun vedle Erin dost blízko, aby cítil prostou vůni mýdla, které Bernard dával do svých jeruzalémských příbytků. Její dlouhé vlasy za sebou zanechávaly ve vzduchu stopy tepla, když si je odhodila z obličeje.

Jordan si stoupl mezi ně a opět mu zakryl pohled na ni. Rhun věděl, že to voják dělá záměrně. Stále se udržoval ve střehu, připravený na vše včetně boje.

Rhun ucítil podráždění, ale přinutil se ho potlačit. Jordan jedná správně, když odděluje prostor mezi ním a touto mladou ženou. Erin Grangerová s pronikavou myslí a vášnivým srdcem je skutečně krajně nebezpečná žena. A Rhun se od ní potřebuje držet co nejdál.

Raději se soustředil na bratra Leopolda a na jejich úkol. „Je zde některá z triád?“

„Natürlich.“ Mnichův růženec zachrastil o stůl, když vstával. „Nadia, Emmanuel a Christian. Mám je povolat?“

„Jen Nadiu a Emmanuela,“ řekl Rhun. „Třetím budu já.“

„Co je triáda?“ zeptal se Jordan, který naslouchal jejich rozhovoru.

Leopold zvedl sluchátko černého telefonu a pustil se do vysvětlování. „Sangvinističtí bojovníci často pracují ve skupinách po třech. Je to posvátné číslo.“

A dokonalá bojová jednotka, pomyslel si Rhun.

Nahlas řekl: „Pojedu se dvěma dalšími do toho bunkru a prohledáme ho.“

Erin zkřížila ruce. „Jedu taky.“

„Máme pracovat spolu,“ přidal se Jordan. „Neříkal to snad kardinál?“

Rhun se napřímil. „Vaše rozkazy zněly pomoci mi při pátrání, což jste udělali. Jestli budeme úspěšní, vrátíme se s artefaktem.“

Jordan mu věnoval nepřesvědčivý úsměv. „Myslím, že kardinál řekl, že my jsme trojice. Žena, válečník a rytíř. Jsem všemi deseti pro posily, ale ne pro náhrady.“

Bratr Leopold navolil čtyři čísla a promluvil do sluchátka – stále se při tom díval na vojáka. Slyšel, co řekli, chápal, co to znamená, a nyní i věděl, co hledají.

„Rhune,“ ozvala se Erin. „Jestli je ta… ten artefakt v tomhle bunkru, dovedla jsem vás k němu já a možná mě budete potřebovat, i když budete uvnitř.“

„Přežil jsem staletí bez vaší pomoci, doktorko Grangerová.“

Neustoupila. „Pokud má kardinál s proroctvím pravdu, není čas na pýchu. Nikoho z nás.“

Rhun zamžikal. Právě mimoděk pojmenovala jeho největší slabinu.

Pýchu.

Právě ona ho kdysi stáhla dolů – a nesmí dovolit, aby se to stalo znovu. Má pravdu. Skutečně by mohl potřebovat jejich pomoc a nesmí být příliš pyšný a odmítnout ji.

„Všichni musíme dělat to, k čemu jsme povoláni,“ pokračovala Erin a nevědomky tak zopakovala to, co mu řekl kardinál.

My všichni se musíme poníženě sklonit před našimi osudy.

Erin dodala: „A Kniha požaduje totéž.“

Rhun sklopil oči. Pokud se začalo proroctví naplňovat, Knihu musí hledat jejich trojice. I když chtěl sebevíc, nemohl Erin vynechat ze hry.

Ne i kvůli jejímu bezpečí.

Nebo kvůli svému.

4.02

Počítačovou obrazovku zaplnila nová mapa, moderní automapa horského terénu Garmisch-Partenkirchenu. Jezero a bunkr ukrytý v něm ležely asi pětašedesát kilometrů v nitru tohoto drsného terénu. Erin na zářícím monitoru sledovala tenkou bílou linii, která se klikatila mezi temně zelenými vrchy a končila u malého alpského plesa.

„To je silnice?“ zeptala se.

„Stará prašná cesta,“ opravil ji bratr Leopold. „Vůz, kterým jste přijeli, tudy neprojede. Ale…“

Dveře za nimi cvakly a otevřely se.

Jordanova ruka hned sjela k pažbě jeho malého samopalu.

Rhun uskočil a zaujal bojovou pozici.

Erin se prostě jen otočila. Byli ostatní skutečně tak na hraně, dokonce i tady, kde se cítila v bezpečí? Vzápětí si uvědomila, jak je nepřipravená čelit nebezpečím, která je čekají.

Do pokoje jako ledový vítr vklouzly dvě postavy v černých pláštích: rychlé, neúprosné a chladné. Až když se zastavili, Erin poznala, že jsou to sangvinisté.

První byla překvapivě žena oblečená do šosatého koženého pláště podobného Rhunovu – až na to, že nosila tenký stříbrný pásek, který vypadal spíše jako řetěz. Zářivě černé vlasy měla spletené do copů a stočené do drdolu. Přísnou tvář měla tmavší než Rhun, ale stejně nesmiřitelnou. Ruku v rukavici položila na jilec dýky připnuté u boku.

Přelétla pohledem místnost a pak nepatrně pokývla na Erin a Jordana. „Jsem Nadia.“

Druhý sangvinista, muž, stál dva kroky za ní.

„A já jsem Emmanuel,“ pronesl se španělským přízvukem.

Měl na sobě rozepnutou černou sutanu odhalující koženou vestu pod ní a stříbrné odlesky ukrytých zbraní. Světlé vlasy mu padaly na ramena, byly na kněze příliš dlouhé a na ostře řezané líci měl růžovou jizvu.

Rhun na ně rychle promluvil latinsky. Erin poslouchala a nedávala najevo, že jim rozumí. Jordan udržoval obvyklou bdělost, dlaň na zásobníku zasunutého samopalu. Zjevně nevěřil nikomu z nich.

Erin se řídila jeho příkladem a předstírala, že se soustřeďuje na mapu na obrazovce, ale poslouchala dál.

Rhun rychle zopakoval úsečnou latinou vše podstatné: o proroctví, o Erin a Jordanovi, o knize, kterou hledají, i o nepříteli, jemuž čelí. Když vyřkl slovo Belial, Nadia s Emmanuelem se svorně napřímili.

Jak Rhun skončil, otočil se k Leopoldovi. „Zajistil jste, co jsem žádal?“

Leopold přikývl. „Tři motocykly. Jsou již natankované a čekají na vás.“

Erin se ohlédla na mapu, na tenkou bílou cestu proplétající se mezi horami. Zdálo se, že tuto úmornou cestu nezdolají osobním ani nákladním autem.

„Jestli jste připravení,“ nakousl Rhun a obsáhl pohledem Erin i Jordana.

Erin dokázala jen přikývnout – ale i toto gesto bylo falešné. Nelíbilo se jí, že musí opustit důvěrně známou půdu zaprášených knih, kožených křesel a chladné jistoty počítačové obrazovky. Ale věděla, že nemá na výběr.

Když je Leopold vedl zpět ke schodům, Jordan se zdržel vzadu s ní, dotkl se jejího zápěstí a chvíli ho podržel.

Naklonil se k jejímu uchu a na tváři ji pohladil jeho dech. „Měl bych vědět něco z toho, o čem mluvili?“

Pochopitelně ho neošálila. Poznal, že sangvinisty poslouchá. Pokusila se zareagovat na jeho otázku, ale byla příliš zaujatá jeho přítomností – a tím, jak její část touží překlenout i poslední centimetry, které je ještě dělí.

Než odpověděla, ještě si jednou v duchu rychle zopakovala jeho otázku. „Nic důležitého. Jen je stručně do všeho zasvětil.“

„Průběžně mě informuj,“ zašeptal.

Pohlédla mu do očí, pak sklouzla k jeho rtům a vzpomněla si, jak chutnaly tam v Jeruzalémě.

„Doktorko Grangerová?“ zavolal Rhun z vrcholu schodiště. „Seržante Stone?“

Jordan jí pokynul, aby šla jako první. „Povinnost volá.“

Erin si celá zadýchaná – a nejen z výstupu do schodů – pospíšila za sangvinisty.

Jak byla venku, zjistila, že se výrazně ochladilo a mlha zhoustla. Sotva rozeznala obrys jejich mercedesu.

Když ho obešli, Jordan uznale hvízdl.

Na suché trávě stály zaparkované tři černé motocykly s červenými výfuky. Erin nepřipadaly nijak výjimečné, Jordan však byl zjevně jiného názoru.

„Ducati Streetfighter,“ vydechl nadšeně. „S magneziovými ráfky a nejspíš s uhlíkovými tlumiči. Paráda. Vidím, že se vyplatí být papežem.“

Erin měla mnohem praktičtější zájem, když srovnala počet cestujících s počtem strojů. „Kdo pojede s kým?“

Nadia se pousmála koutkem úst, což ji pozoruhodně zlidštilo. „Kvůli rozložení váhy si vezmu seržanta Stonea.“

Erin zaváhala. Stále plně nerozuměla úloze ženské sangvinistky. Pokud je Rhun kněz, je Nadia něco jako jeptiška, stejně svázaná s církví? Ať tomu bylo jakkoli, pohled, který upírala na Jordana, měl k cudnosti daleko.

Jordan však měl na věc zjevně jiný názor a přešel k jedné z motorek. „Můžu řídit.“ Z tónu jeho hlasu bylo poznat, že se přímo třese dychtivostí sednout si za řídítka. „A rád bych, abychom s Erin zůstali spolu.“

„Jen byste nás zpomaloval,“ namítla Nadia a temné oči jí pobaveně zablýskaly.

Erin se naježila, ale když si připomněla, jak Rhun řídil jejich sedan, musela uznat, že se její a Jordanovy reflexy nedají srovnávat se sangvinistickými.

Jordan si to rovněž uvědomil, smutně povzdychl a krátce přikývl.

Emmanuel přešel k prvnímu stroji a majetnicky přes něj beze slova přehodil nohu. Jordan šel za Nadiou ke druhému.

„Pojedete se mnou, doktorko Grangerová,“ konstatoval Rhun a došel ke třetí motorce.

„Ale já nevím, jestli…“

Rhun si nevšímal jejích námitek a nasedl na stroj, máchnutím přes něj přehodil svůj dlouhý plášť. Uvelebil se na sedadle a poklepal rukou v rukavici na užší sedadlo za sebou. „Myslím, že jste řekla, že ‚Kniha od nás vyžaduje to nejlepší‘. Jsou to vaše slova, nebo ne?“

„Ano, jsou,“ připustila nerada a vylezla za něj. „Neměli bychom mít přilby?“

Nadia se rozesmála a její motocykl se s řevem probral k životu.

4.10

Rhun se napjal, když ho Erininy ruce objaly kolem pasu. I přes kožený oblek cítil žár jejích údů přitisknutých k jeho tělu. Okamžik zápolil s pokušením ji buď odstrčit loktem, anebo si ji přitisknout ještě těsněji.

Místo toho přešel k praktické instruktáži. „Už jste někdy předtím jela na motorce?“ zeptal se s očima upřenýma na tmavý les rozplývající se v mlze.

„Jednou hodně dávno,“ odpověděla.

Ucítil na zádech, jak jí poplašeně tluče srdce. Byla vyděšená víc, než se dalo soudit podle tónu její řeči.

„Postarám se o vaše bezpečí,“ ujistil ji a doufal, že je to pravda.

Mlčky přikývla, ale srdce jí nezpomalilo.

Jordan vzadu na Nadiině motorce ukázal zdvižený palec a žena ztlumila motor na tiché dunění. Emmanuel prostě nastartoval a vyrazil, aniž by na ně čekal.

Nadia ho následovala.

Když se Rhun rozjel, mnohem opatrněji, Erin ho sevřela pevněji. Její tělo se posunulo dopředu a přitisklo na jeho. Animální teplo mu proudilo do zad a bojoval s tím, jak se jeho tělo reflexivně snaží před jejím dotykem uhýbat.

Nesmí dovolit, aby ho ovládly základní instinkty. Je kněz a s Boží pomocí dokončí svou misi. Zamumlal krátkou modlitbu a soustředil se na Nadiino rychle se vzdalující červené koncové světlo.

Zrychlil – a ještě jednou.

Černé kmeny stromů se začaly míhat po obou stranách. Modrý kužel jeho předního světla pronikl hustou pokrývkou mlhy. Upíral oči na nerovnou cestu. Stačí jediný chybný odhad a havarují.

Před ním Nadia a Emmanuel přidali. Přizpůsobil se jim.

Erin mu vtiskla obličej mezi lopatky. Dýchala rychle a povrchně, její srdce tlouklo vyděšeně jako srdce ptáčete.

Ještě nepanikaří, ale mnoho neschází.

Přes modlitby a sliby jeho tělo stále bezprostředněji reagovalo na její strach.

4.12

Jordan se prudce naklonil do zatáčky. Blízké stromy se rozmazaly do dlouhé černé linie s temně zelenými skvrnami. Vítr mu hučel v uších. Plášť za ním vlál.

Nadia na dalším přímém úseku přidala plyn na doraz, bylo to na této klikaté prašné cestě ojedinělé rovné místo. Rychle jí nahlédl přes rameno na tachometr: 254 kilometrů za hodinu. To je něco přes sto padesát mil za hodinu.

Podobalo se to spíš letu.

Spíše cítil, než slyšel Nadiin smích, jak ždímala z motocyklu nejvyšší rychlost.

Jordan si nemohl pomoci, ale nakazil se jejím nadšením, smál se společně s ní, vzrušený a poprvé od Masady si připadal volný.

Nadia naklopila stroj do další zatáčky. Levé koleno se mu ocitlo jen pár centimetrů nad vozovkou, obličej dělily od skal, které ubíhaly pod nimi, pouze decimetry. Stačí špatný pohyb jeho nebo Nadii a zabije se.

Jedna jeho část se vzpírala tomu, že je vydaný na milost jejímu jezdeckému umění.

Je jen svědkem její obratnosti.

Nicméně se dál usmíval pod náporem větru a pevně se tiskl k jejímu chladnému a tvrdému tělu, pohlcený zážitkem divoké jízdy. Oddychový čas.

KAPITOLA 32

27. října, 4.43 SEČ
Harmsfeld, Německo

Když motocykl konečně zpomalil, Erin se odvážila otevřít oči. Většinu cesty jela poslepu, skrčená za Rhunovými širokými zády, ale i tak byla ošlehaná větrem a celá roztřesená.

Skvrna světel vpředu odhalila, proč Rhun zpomalil. Dojeli do horské vesnice Harmsfeld. Nyní se pohybovali hlemýždím tempem, když projížděli středem spící vesnice. Malá bavorská osada vypadala, jako by se právě vynořila ze středověké časové schránky i s tmavými domy a červenými střechami, zdmi prokládanými kameny a malovanými dřevěnými květináči zdobícími většinu oken. Na návsi stál kostelík s gotickou věží a nejspíš ve dne toto prostranství fungovalo jako tržiště.

Podívala se přes Rhunovo rameno dopředu po dalších dvou motorkách, na silnici vydlážděné kočičími hlavami však po nich nebylo ani stopy – připomínka toho, o kolik ohleduplnější tempo s ohledem na ni jako spolujezdkyni Rhun zvolil.

Erin si však stále připadala, jako kdyby nechala žaludek na parkovišti ettalského opatství.

Když vyjeli z vesnice, objevila se stříbrná plocha jezera. Klidná hladina dokonale odrážela hvězdnou oblohu nahoře, okolní les lemující břehy a rozeklané vrchy uzavírající údolí.

Erin si všimla ostatních, zaparkovali na pláži u dřevěného mola. Jeho popelavě šedé pilíře byly tmavší než voda, která kolem nich tiše šplouchala.

Rhun doburácel k ostatním motocyklům a konečně zastavil. Namáhavě uvolnila ruce křečovitě sevřené vpředu na jeho plášti, pustila se ho, slezla z motorky a postavila se na roztřesené nohy. Začala se šourat dopředu jako stará babka.

U mola ostatní tři přetáhli dřevěnou pramici přes bahno na měsícem osvětlenou vodu. Nad hladinou se k Erin donesl Jordanův nadšený hlas svědčící o tom, jak si svou jízdu užil. Něco z toho, co řekl, Nadiu rozesmálo, zaznělo to až nečekaně bezstarostně.

Jordan si všiml Erininy nejisté chůze a zavolal na ni: „Tak jaké to bylo?“

Ukázala mu nejroztřesenější zdvižený palec v životě a to ho rozesmálo.

Rhun kolem ní proklouzl jako stín.

Když došli na břeh, Nadia si je prohlédla, jako by se snažila z nich vyčíst nějaký tajný vzkaz.

Emmanuel jednoduše malou pramici naposledy postrčil na vodu, zahoupala se na hladině, a pak do ní naskočil. Přemístil se dopředu a sedl si tam nehybný jako socha na přídi pirátské lodě.

Nadia skočila na pramici lehce jako kočka.

Jordan zůstal na pláži, aby pomohl Erin. Chytila ho za ruku a nastoupila, všimla si, že bílá barva na širokých dřevěných lavicích je oprýskaná. Pramice nevypadala zrovna nejbytelněji. Vyndala baterku, rozsvítila ji a posvítila si na dno člunu.

Žádná prosakující voda.

Zatím.

„Měla jste příjemnou jízdu?“ zeptala se Nadia a odsunula se, aby si Erin mohla přisednout k ní na prostřední lavici.

Rhun s Jordanem seděli za nimi, zatímco Emmanuel pokračoval v osamělém rozjímání na přídi.

„Na zpáteční cestu si asi vezmu taxík,“ odpověděla Erin.

„Anebo můžeš jet se mnou,“ navrhl Jordan a lítostivě se ohlédl tam, kam ukryli tři motorky Ducati. „Tedy jestli nebudeme v časovém skluzu.“

Rhun ponořil veslo do vody tak prudce, až se pramice naklonila.

Nadia se na něj podívala a zašeptala cosi posměšného tak tiše, že to Erin nezachytila. Rhun ztuhl, což Nadia kvitovala ještě širším úsměvem.

Sangvinistka pak podala Erin těžké dřevěné veslo. „Myslím, že veslování musíme obstarat my čtyři, Emmanuel odpočívá.“

Emmanuel ji ignoroval a dál se opíral o okraj lodě.

Za chvíli Erin už veslovala a snažila se trefit do rytmu ostatních. Jak klouzali po hladině, mlha nad jezerem zhoustla, obklopila je a zastínila měsíční světlo. Pramice nyní plynula přízračným světem, kde Erin viděla jen pár metrů dopředu.

Jordan se náhle dotkl jejích zad, až nadskočila.

„Promiň,“ hlesl. „Podívej se dolů.“

Sklonil malou baterku do tmavé vody. Kužel světla pronikl dolů do temnot jako zkoumavý prst. Hluboko dole matně ozářil lidskou postavu. Erin zadržela dech a sklonila se blíž k hladině. Smaragdově zelené řasy visely ze zdvižené ruky, spatřila linii obličeje. Šlo o sochu jezdce na vzpínajícím se koni. Pod ní se rozevírala obrovská číše fontány.

Fascinovaně vytáhla vlastní baterku a osvětlila širší okruh, objevil se tajuplný pohled na hranaté bloky zničených domů a jednotlivých kamenných krbů.

Nadia se pustila do vysvětlování: „Podle bratra Leopolda místní nacisté – nejspíš z Ahnenerbe – nechali jezero rozšířit, přehradili řeku na druhé straně a zatopili město. Někdo tvrdí, že nacisté uzavřeli ty, kdo protestovali, i s jejich rodinami do domů a nechali je za trest utopit.“

Pod nimi hejno stříbrných rybek proplulo Erininým světlem. Otřásla se při myšlence, kolik lidí tu asi zemřelo a zůstalo uvězněných dole.

Jordan se ozval střízlivým tónem. „Museli to udělat, aby zakryli vstup do bunkru pod jezerem.“

Erin viděla dost a zhasla baterku.

„Předpokládám, že oba umíte plavat?“ nadhodila Nadia.

Erin přikývla, i když si uvědomovala, že nepatří právě k nejlepším plavcům. Základy se naučila na vysoké škole hlavně proto, aby uklidnila svou spolubydlící, která byla pevně přesvědčená, že jednoho dne spadne z mola a utopí se. Erin uznala, že jde o praktickou dovednost, přihlásila se do kurzu, ale stejně vodu nenáviděla.

Jordan, jak se dalo čekat, na tom byl lépe. „Na střední škole jsem byl záchranář. Pak jsem ještě dál trénoval. Myslím, že budu v pořádku.“

Erin doteď nenapadlo zeptat se, jak hluboko může být vstup do bunkru. Co když se nedokáže potopit až tam a bude muset počkat v lodi? Anebo co když je bunkr zatopený i uvnitř?

Emmanuel promluvil poprvé od chvíle, kdy opustili opatství, rozkaz vyštěkl tak divoce, až se Erin vyděsila. „Stop.“

Ukázal do černé vody pod přídí pramice.

Jordan se předklonil a posvítil tam baterkou, hluboko dole se objevil klenutý průchod, oblouk porostlý řasami vypadal jako ze sametu.

Emmanuel spustil do vody kotvu tak pomalu, že ani nezašplouchala. Jakmile měli pramici zajištěnou, svlékl si plášť, sbalil ho a zastrčil si ho pod kožený plášť. Pak se potopil rychle jako ryba a sledoval lano kotvy přímo dolů.

Jak klesal, světlé vlasy vlály za ním.

Erin sledovala jeho postup a odhadovala hloubku. Možná sedm metrů. Může se potopit tak hluboko, ale co potom? Dokáže zkoumat tunely pod vodou?

Hrdlo se jí sevřelo.

„Počkejte oba tady,“ poručil Rhun a pokynul Nadie.

Dvojice skočila přes palubu, až se člun zakymácel, a vzala si s sebou i světla. Erin se chytila obou boků pramice, aby ji ustálila, a potěšilo ji, že zde zůstali s Jordanem sami.

„Nejsi moc dobrá plavkyně, co?“ usmál se Jordan.

„Jak to můžeš vědět?“

Zastrčil vesla pod lavice a napřímil se. „Když jsi nervózní, zatahuješ hlavu mezi ramena.“

V duchu si udělala poznámku, že si na to dá pozor, a ukázala dolů na sangvinisty. „Určitě neumím plavat jako oni.“

Pozorovala skrz vodu, jak se trojice pokouší nadzvednout cosi jako velký kovový poklop.

„Podvádějí,“ vysvětlil Jordan. „Nepotřebují dýchat, vzpomínáš? Další z jejich zvláštností do seznamu.“

„Vedeš si seznam?“

Začal odpočítávat na prstech. „Netepe jim srdce, krev obíhá vlastní silou, jsou alergičtí na stříbro. Vynechal jsem něco?“

„Co třeba, že můžou sedět nehybně jako sochy nebo pohybovat se dvakrát rychleji než my?“

„To je ono. A ještě drobnost: živí se lidmi.“

„Sangvinisté ne,“ připomněla mu. „Je to jeden z jejich zákonů.“

„Zákon nezákon, vím, že by chtěli. Ta touha je v nich pořád.“ Předklonil se. „Vidím, jak se na tebe Rhun dívá, obdivně a hladově současně.“

„Nech toho! To nedělá.“

Musela se odvrátit, aby zakryla nejistotu v hlase, vzpomínka na to, co se odehrálo v podzemní kapli v Jeruzalémě, byla ještě příliš živá.

„Prostě si na něj dávej pozor,“ dodal Jordan.

Erin se k němu znovu otočila, řekl to dost naléhavě. Má pravdu, anebo jen žárlí? Nebyla si jistá, která z možností jí dělá větší starost.

Vtom se vedle člunu objevila hladká černá hlava. Nadia. „Dveře jsou otevřené. Bunkr je zajištěný vzduchovým uzávěrem. Musíme tam vstoupit společně, zavřít první dveře a otevřít druhé.“

Poodplavala a mávla na ně, ať ji následují.

Jordan jako správný voják ihned skočil do vody. Rychle se opět vynořil, přetočil na záda a s vyzývavým úsměvem se zahleděl na Erin.

„Voda je skvělá,“ řekl, ale slovům neodpovídal jeho chvějící se hlas.

Nadia vyčetla pravý důvod Erinina váhání. „Jestli se bojíte, raději zůstaňte ve člunu.“

„To tedy ne.“

Erin vstala a vrhla se do vody. Chlad jezera z roztátého sněhu ji šokoval, jako by se snažil vrátit jí zdravý rozum a povzbudit ji, aby se vrátila do bezpečí lodě.

Místo toho se však hlasitě nadechla a potopila přímo do otevřených dveří dole.

5.05

Rhun na dně jezera uslyšel, jak se tepot srdcí Erin a Jordana změnil, když skočili do vody. Vystrčil hlavu z obloukového vstupu a posvítil vodotěsnou baterkou nahoru, aby jim posloužila jako naváděcí maják. Stříbrné měsíční světlo z hladiny obklopovalo jejich tmavé siluety, které kopaly nohama a dělaly tempa rukama na cestě dolů.

Voják plaval obratně a úsporně. Dosáhl by dna během několika vteřin, ale zastavoval se a dohlížel na Erin.

Ona byla naopak příšerná plavkyně. Její pohyby byly trhané, panické a srdce jí bilo jako o závod. Nicméně ji Rhun obdivoval kvůli odvaze, kterou prokázala. Bez těžkého vlkoběsího pláště, který ji táhl dolů, by to nejspíš vůbec nezvládla.

Když se dostala blíž, Rhun natáhl ruku, popadl ji za rameno a protáhl ji klenutou branou do malé zatopené přechodové komory. Vzápětí dovnitř doplavali i Nadia s Jordanem.

Když byli uvnitř, Rhun a Nadia prudce přirazili vnější poklop.

Kovové víko se zaduněním zapadlo na své místo. Ozvalo se rachocení, jak otáčeli uzávěrem. Rhunova baterka ozářila betonové zdi okolo nich – a vyděšený Erinin obličej.

Rhun měl strach, aby jí nepuklo srdce, mezi jednotlivými údery jako by ani nebyly prodlevy. Musí ji dostat z vody dřív, než dočista zpanikaří a utopí se. Jestli je bunkr za vzduchovým uzávěrem zatopený, bude ji muset rychle vynést na hladinu sám.

Na druhé straně malé komory Emmanuel zápolil s ocelovými pákami uzavírajícími vnitřní poklop. Když otočil poslední, dveře se samy otevřely, jak je rozrazil tlak vody v komoře. Jak se voda z komory vylila, vynesla je v dravém proudu ven – a ocitli se v suchém nacistickém bunkru.

KAPITOLA 33

27. října, 5.07 SEČ
pod Harmsfeldským jezerem, Německo

Erin promočená až na kůži se nejistě postavila a zuby se jí rozcvakaly chladem.

Všichni ostatní už byli na nohou, zbraně v rukou a svítili do tmavého betonového tunelu před sebou. Položila ruku na chladný zásobník své pistole zastrčené v pouzdře a z vlhké kapsy dlouhého koženého pláště vytáhla vodotěsnou baterku.

Srdce stále cítila až v krku. Ohlédla se zpět do vzduchové komory. Nechtěla něco takového podstoupit ještě jednou. Doufala, že z bunkru vede i nějaký pozemní východ.

Zapnula baterku a sklopila kužel světla k zemi, kde kanálky již odtekla voda, která zaplavila prostor s nově příchozími. Pak světlem objela celý tunel. Jeho oblouk se klenul od podlahy do výšky pěti metrů, byl dost prostorný, aby jím projel tank Sherman a nepoškrábal omítku ze zdí.

Představila si, jak týmy vychrtlých obyvatel koncentračního tábora budují tento tunel v téměř úplné tmě, jen aby je pak zabili, až práci dokončí, a jejich zmasakrování mělo udržet tajemství.

Začichala: vlhkost a plíseň, ale ne zatuchlina. Podívala se na strop. Nějaký zřejmě pasivní systém větrání stále fungoval.

Připojila se k ostatním. Podle satelitní mapy by teď měli stát v pravé noze runy odal. Kam se však odtud mají vydat?

„Co teď?“ zeptal se Jordan, který zjevně uvažoval stejně jako ona. „Půjdeme se tu porozhlédnout?“

Trojice sangvinistů utvořila mlčky několik kroků vpředu klínovou formaci: Emmanuel vpředu si přes koženou vestu znovu přetáhl vlhký plášť. Nadia s Rhunem ho jistili z boků. Všichni tři zřetelně napínali své smysly, zpracovávali jejich údaje a vyhodnocovali stupeň ohrožení.

Erin popošla k Jordanovi a pod ochranu jejich lidského štítu.

Znala svou roli – učence, údajné Vědmy.

„Myslím, že symbolicky nejmocnější místo k uchování posvátného předmětu,“ nadhodila, „bude na křižovatce, jako je toto překřížení nohy se základnou kosočtverce. Anebo možná jeho vrchol.“

„Souhlasím,“ řekla Nadia a postrčila Emmanuela vpřed.

Ona a Rhun se pak synchronizovaně vydali za ním, jako by všechny tři spojovaly neviditelné provazy.

„Běž přede mnou, Erin,“ vyzval ji Jordan. „Půjdu vzadu.“

Erin se nepřela, ráda protentokrát dodržela vojenský protokol.

Všichni společně postupovali tunelem dál – na Erinin vkus až příliš rychle, podle triády však jistě velmi pomalu. Zatímco sangvinisté udržovali dokonalou formaci, následovala je nejdřív příliš blízko a pak zase daleko.

Emmanuel se zastavil u prvních dveří, ke kterým přišli – nevýrazného šedého kovového poklopu na boku tunelu. Zkusil kliku. Byly očividně zamčené. Zdálo se však, že to stoického Španěla neodradilo. Napjal prsty v černé rukavici a vytrhl kliku ze dveří. S hlasitým zazvoněním ji odhodil stranou.

Jordan vytřeštil oči, neřekl však nic.

Emmanuel koženou botou dveře otevřel. V ruce se mu objevil krátký stříbrný meč. Společně s Nadiou se protáhli dovnitř.

Rhun zůstal venku s Erin. Pohlédla dál do chodby a zamířila tam baterku. Kam až její světlo dosáhlo, byla prázdná.

„Čisté,“ zavolala Nadia zevnitř.

Erin s Jordanem vešli dovnitř, Rhun je následoval jako poslední.

Uvnitř Erinino světlo odhalilo zaprášený stůl se starodávnou vysílačkou. Před ní ležela otevřená šifrovací kniha. Za stolem stála odsunutá židle. Vedle ní se válela kostra německého vojáka. Nejspíš právě vysílal nebo přijímal depeši, když ho zastihla smrt.

Jordanova baterka se zastavila na cínovém odznaku Ahnenerbe na vojákově klopě. Měl tvar runy odal, přesně se shodoval s nacistickou medailí nalezenou v masadské hrobce.

„Zdá se, že jsme na správném místě,“ poznamenal.

Erin přistoupila blíž a ohledala mrtvolu vojáka, udržela si při tom profesionální přístup.

Je to jen další mumie a ty přece znám ze svých vykopávek.

Stále si to připomínala, když zkoumala zaschlou krev na předku uniformy. Vytekla kdysi ve velkých výtryscích na hruď.

Co se tu stalo?

Prošla za tělo, otočila se a zamířila baterkou zpět ke vchodu. Druhé tělo leželo na straně u stěny. Otřásla se při pomyšlení, že na něj při vstupování málem šlápla.

Sangvinisté si obou těl nevšímali a pustili se do prohledávání polic za vysílačkou.

Nebylo tam dost místa, aby se k nim Erin připojila, proto přešla k pozůstatkům u dveří. Hladký průstřel procházel mužovou lebkou, a nebylo pochyb, nač voják zemřel. Jeho uniforma se lišila od standardní radistické. Měla barvu hnědého khaki a byla z hrubší látky.

Posvítila si na ni.

„Rus,“ konstatoval Jordan. „Vidíš pěticípou rudou hvězdu? To je taky emblém ze druhé světové války.“

Rus?

„Kde se tu bere?“ zeptala se Erin. „A jak se sem dostal?“

Jordan se sklonil vedle ní a prohledal vojákovy kapsy, předměty kladl do silné vrstvy prachu pokrývajícího podlahu: balíček cigaret, zápalky, úředně vyhlížející doklad v azbuce, dopis a obrázek.

Pak zvedl vybledlou černobílou fotografii slovanské ženy držící hubenou holčičku s culíky před stohem sena.

Nejspíš manželka a dcera mrtvého.

Erin napadlo, jak dlouho asi musela žena čekat, než se dozvěděla o osudu svého manžela. Oplakávala ho, anebo se jí ulevilo, že je pryč? Jistě už musí být také mrtvá, ale holčička může být ještě klidně naživu.

Otočila se ke Rhunovi, nemohla to tak nechat. „Je možné, aby bratr Leopold dal zprávu rodině toho vojáka?“

Rhun na ni krátce pohlédl. „Vezměte ten dopis. Jak znám Leopolda, zkusí to.“

Sebrala i dopis a vstala. Představila si dávnou scénu.

Radista sedí u stolu, nejspíš volá pro pomoc. Dovnitř vrazí ruští vojáci. Dojde k přestřelce. A pak někdo celý objekt zapečetí, aniž by odklidil těla.

Ale proč?

Nadia došla k Jordanovi a natáhla ruku v rukavici. „Ukažte mi ten druhý dokument.“

Když jí podal papír pokrytý azbukou, prohlédla ho, složila a zastrčila do kapsy.

„Co se tam píše?“ zajímal se.

„Rozkazy. Jeho jednotka měla na konci války vyrazit z Leningradu do jižního Německa ‚získat jisté předměty‘ z bunkru ještě před americkou invazí.“

„Z Leningradu? Ze Sant Petěrburgu?“ opáčil Rhun.

Vyměnili si s Nadiou dlouhý ustaraný pohled.

Pak Nadia ukázala ke dveřím. „Zjistili jsme tu, co se dalo,“ prohlásila. „Jdeme dál.“

Erin se zděšeně rozhlédla. Jako archeoložka těžce nesla, že nemohla vyfotografovat místnost, vše řádně zmapovat a sepsat inventář nalezených věcí. „Ale může tu být víc vodítek…“

„Musíme prohledat co nejvíc místností, než nás Belial objeví.“ Rhun se zastavil na půl cesty ke dveřím. „Bratr Leopold provede později podrobný průzkum, jestli zbude čas.“

Jordan se držel u Erin, když následovala Rhuna zpět do dlouhého tunelu.

Sangvinisté nyní postupovali rychleji. Něco je zjevně znepokojilo. Erin si vyměnila s Jordanem stísněný pohled. Cokoliv, co dokázalo znervóznit trojici s takovými schopnostmi, muselo být skutečně děsivé.

Kráčeli tunelem dál, prohlédli novou místnost: ubikace plná pryčen. Erin napočítala čtyři mrtvé německé vojáky, dva ještě na postelích, dva na cestě ke dveřím. A u zdi byli i dva mrtví Rusové.

Ať se tu odehrálo cokoli, muselo jít o tvrdý boj.

Kovové skříňky u kavalců obsahovaly složené kusy oděvu, balíčky cigaret, zápalky, několik lechtivých obrázků, další dopisy a spousty fotografií žen a dětí, smutnou vzpomínku na ty, kdo zůstali doma a čekali na vzkaz od svých milovaných.

Erin posbírala co nejvíc dopisů a nacpala si je do kapes, doufala, že voda vybledlý inkoust nerozpustí.

Objevili i knihy – příručku, jak pečovat o pušku, německý román, instruktážní brožurku o pohlavně přenosných nemocech – ale nic, co by odpovídalo popisu Krvavého evangelia.

Erin se rezignovaně a stísněně ze všeho toho zabíjení vrátila do chodby. Ostatní vyšli za ní.

Náhle ji naplnilo šustění, jako když se zatahují závěsy, doplněné slabým a vzdáleným pištěním. Okamžitě se jí z něho zježily chloupky na šíji.

„Jordane?“

„Taky jsem to slyšel,“ ujistil ji. „Krysy?“

Nadia si ochranitelsky stoupla před ně. „Ne.“

Krok před nimi Emmanuel začichal, stáhl ramena dozadu, prohnul krk a zvedl hlavu jako pes.

Anebo vlkoběs.

Erin se zhluboka nadechla, ale cítila jen plesnivinu a vlhký beton. Co mohl ucítit a ona ne?

„Co je to?“ neudržel se Jordan.

„Blasfemar,“ odpověděla Nadia. „Poskvrnění.“

„Další vlkoběs?“ Jordan si připravil samopal do pohotovostní polohy.

„Ne.“ Nadiiny oči zasvítily na Erin, náhle v nich nebylo nic lidského. „Ikaropové.“

Jordan vypadal z cizího slova zmatený.

Rhun ho chladně a věcně vysvětlil. „Ikaropové jsou netopýři, jejichž přirozenost byla pokřivena krví strigoi.“

Erin se sevřelo srdce hrůzou.

Mluví o netopýřích zombiích.

Vzpomněla si na nestvůrného vlka na poušti ozářené měsícem – jeho zapáchající dech, zuby, svalnaté tělo. A tentokrát ještě křídla. Roztřásla se.

„Zrovna když jsme si mysleli, že to už nemůže být horší.“ Jordan zapnul baterku připevněnou k hlavni malého samopalu Heckler & Koch. „Jak budeme postupovat?“

„Doporučovala bych hlavně rychle,“ opáčila Nadia. „A tiše.“

Vydali se dál tunelem – přímo ke zdroji zvuků.

Jordan držel zbraň před sebou a připravoval se na boj.

„Dají se zastřelit?“ zašeptala Erin.

Emmanuel si odfrkl.

Moc jí to nepomohlo.

„I stříbrné kulky je jen rozzuří,“ ozvala se Nadia. „Nůž je mnohem lepší.“

Jordan se sehnul a vytasil z kotníkového pouzdra stříbrný bowie nůž.

Erin vytáhla svůj.

„Nelíbí se mi představa, jak se ke mně přiblíží zdegenerovaný netopýr tak blízko, že ho budu moct zabít nožem,“ poznamenal Jordan. „Raději bych je sundával mezikontinentální balistickou raketou.“

„Až přiletí,“ varovala je Nadia potichu a věcně, „lehněte si na zem. Postaráme se o ně, jak to jen půjde.“

„To se nestane.“ Jordan potěžkal nůž. „Ale díky za nabídku.“

Nadia jen pokrčila úzkými rameny.

Erin souhlasila s Jordanem. Nehodlala ležet na břiše a čekat, až se jí nějaký netopýr prokouše až na míchu. Raději zkusí štěstí vestoje a s nožem v ruce.

Sangvinisté se nyní pohybovali tak rychle, že musela s Jordanem utíkat, aby jim stačili.

Brzy došli na křižovatku s dalším příčným tunelem.

„Museli jsme dojít k základně kosočtverce,“ usoudila Erin a představila si runu odal a v duchu si načrtla mapu jejich postupu jako schéma.

Z ptačí perspektivy musí tato křižovatka vypadat jako velké X – doufejme, že jako X označující správné místo, pomyslela si.

„Vypadá to jako nejpravděpodobnější místo, kde něco ukrýt,“ řekla.

Posvítila na podlahu, ale viděla jen hladký beton. Přejela světlem i po zdech a stropě. Nic nenaznačovalo, že by na křižovatce měl být úkryt posvátného předmětu.

Jordan pochopil. „Musíme prozkoumat i všechny tři další chodby. Podívat se do každých dveří.“

Než však stačili vykročit, naplnilo vzduch pištění – a vycházelo ze všech tří tunelů před nimi.

Neměli kam uniknout.

5.29

Nejdřív je zasáhl zápach tlačený vpřed agresivními údery stovek křídel. Byl tak strašný, že Jordana div nesrazil na kolena – odporná kombinace čpavého puchu moči a nasládlého pokročilého rozkladu mrtvoly ponechané na slunci. Bojoval se zvedajícím se žaludkem a říkal si, jestli zápach není stejně účinnou zbraní těch netvorů jako jejich zuby a drápy, pokud jde o zneschopnění oběti.

Odmítl mu však podlehnout.

V ohrožení bylo mnohem víc než jen jeho život.

Roztřesenou rukou odstrčil Erin za sebe, aby ji zaštítil kromě sangvinistické triády i on. Světlo její baterky pátralo v tunelu nalevo i napravo po spásných dveřích.

Ale marně.

Pak světlo pohltila temnota a zaplnila všechny tunely. Z hejna se oddělilo několik okřídlených stínů a vrhlo se vpřed. Letěly vysoko, nad hlavami sangvinistů, jako kdyby neměly zájem o tvory, kterým netluče srdce.

Avšak vzduchem zablesklo stříbro a prořezávalo křídla i těla.

Snesla se prška černé krve.

Chlupatá těla padala na zem, svíjela se, pištěla a škubala sebou.

Jeden z netvorů pronikl stříbrnou hradbou, prodral se přes umírající bratry. Oslepený světlem narazil do zdi a spadl na zem, okamžitě se však převrátil na břicho. Možná byl oslněný, ale stále slyšel.

Zasyčel na Jordana, který opět ukryl Erin za sebou.

Byl velký jako statná kočka a rozpětí mocných křídel měl skoro dva metry. Vrhl se na vojáka, pohyboval se na zadních nohách a drápech na obloucích křídel. Oči netopýra rudě svítily a ve světle se zaleskly zuby jako jehly. Z rozevřené tlamy se ozvalo vysoké zapištění a vzápětí zaútočil.

Jordan se po něm ohnal bowie nožem a proťal mu hrdlo. Z rány se vyřinula krev, netopýří tělo však útočilo dál a musel o krok ustoupit. Pak se mu podařilo jedním švihem stvůře utnout hlavu. Kožnatá křídla ho však dál zkoušela obemknout. Drápy se mu snažily zatnout do těla, tlustá kůže pláště ho však ochránila.

Nakonec přece jen zaúřadovala smrt a tělo se zhroutilo.

Jordan se otočil a spatřil, jak ze tří směrů útočí pekelná okřídlená stvoření v temných vlnách, které se lámou na triádě vpředu. Každý ze sangvinistů bojoval v jednom tunelu.

Erin stála uprostřed mezi nimi, tvář staženou do masky hrůzy.

Jordan k ní přiskočil, připravený bránit ji stejně oddaně jako trojice.

Netopýři jim nyní kroužili nad hlavami jako temná změť křídel, drápů a svítících očí. Hejno se ještě chvíli drželo zpět, nejspíš cítilo krev svých padlých bratrů a slyšelo jejich smrtelné skřeky.

Dokonce i teď děsivé kvílení pronikalo Jordanovi až do zubních nervů.

Zkusil se zaměřit jen na jednoho, ale poletovali příliš rychle sem a tam.

Erin posvítila nahoru. Netopýři uhýbali před kuželem světla, jako by je spalovalo – a možná tomu i tak bylo.

„Vespertilionidae,“ vyhrkla Erin, jako by samo označení bylo zaříkávadlem. „Čeleď netopýrovití. Tito jsou však nejméně desetkrát větší než všichni ostatní.“

„Jak to vůbec…“

„Hodně jsem pracovala v jeskyních,“ vysvětlila.

Přejížděla světlem dopředu a dozadu. Pokaždé, když zasáhlo oči některého netopýra, stáhl se.

„Nikdy nebývají takhle agresivní.“

Jordan zvedl samopal, kužel jeho svítilny děsil netopýry stejně. „Protože jsi zvyklá na normální zvířata, ne na zmutované netvory.“

„Vzpamatovávají se stále rychleji,“ konstatovala Erin jako nezúčastněný vědecký pozorovatel, ale hlas jí vyskočil o oktávu výš než obvykle. „Začínají si zvykat na světlo.“

„Jen je nechte přiletět.“ Nadia si stáhla pásek ze stříbrného řetězu a uchopila ho do jedné ruky chráněné rukavicí. Protáhla každý jeho článek mezi prsty, jako by šlo o kuličky růžence. „Čekání mi jen leze na nervy.“

„Trpělivost,“ ozval se Rhun. „Půjdeme dál, zkusíme každé dveře a někde se ukryjeme. Třeba na nás přestanou útočit.“

„Jestli to půjde,“ navrhla Erin, „hledejte dveře spíš na pravé straně chodby, možná některé vedou do středu kosočtverce runy odal.“

Jordan jí v duchu složil poklonu. I když ji obklopoval temný závoj vřeštící smrti, nikdy neztratila ze zřetele cíl. Dál pátrala po pokladu ukrytém v bunkru.

Emmanuel udělal krok vpřed se zvednutou rukou. V pěsti mu zářila čepel dýky.

Nadia se postavila vedle něj vyváženě a ladně jako baletka.

Jejich pětice začala pomalu postupovat tunelem, oči upřené na netopýry všude kolem nich.

Jordan měl sto chutí spustit palbu, ale bál se odražených střel a nechtěl netopýry ještě víc rozdráždit. Vzpomněl si na Nadiino varování, že je kulky nezabijí. Nejlepší možností pro ně bylo najít…

Náhle netopýři bez jediného zvuku zaútočili.

Znovu ignorovali sangvinisty a vrhli se na dvojici lidí uvnitř triády.

Cílem byl Erinin obličej.

A Jordanův.

Nadia roztočila pás nad hlavou. Jordan si až teď uvědomil, že jde o stříbrný řetězový bič. Při své nadpřirozené rychlosti a síle ho používala jako kuchyňský mixér. Netopýři, kteří se k ní příliš přiblížili, rozsekala a roztrhala na kusy.

Když hejno dostalo lekci, stáhlo se.

Nadiin bič zasáhl posledního opozdilce do šedých zad, srazil ho ze vzduchu a rozmáčkl o betonovou zeď.

Rhun s Emmanuelem zatím udržovali cestu otevřenou vpředu, bojovali se stínovými postavami stříbrnými noži v obou rukách.

Jordan bránil bowie nožem zadní voj, jak nejlépe uměl. Vysoké pištivé kvílení ho bodalo do uší. Přes ochranu koženého pláště měl ruce a obličej samý škrábanec.

Zdálo se, že za každého zabitého netopýra se objevují dva noví.

Erin vrazila nůž do břicha jednoho, který proklouzl kolem Jordana. Ostré tesáky podobné psím cvakly těsně před jejím nosem, než netvor zaduněl mrtvý o podlahu.

Jordan popadl dalšího, který se pokusil proletět kolem něj, kůži měl studenou a suchou jako mrtvá ještěrka. Potlačil odpor, který ho zachvátil, a ťal ho nožem. Stvůra zkroutila svalnatý krk a zaťala mu zuby do masité partie palce. Paží mu projela prudká bolest.

Udeřil rukou o betonovou zeď, jednou, dvakrát, třikrát, ale netopýr ho držel pevně. Ani nárazy ho nedonutily stisk uvolnit. Jordan ucítil, jak zuby zaskřípaly o kost, hrozilo, že přijde o celý palec. Krev mu stékala rukávem pláště až k lokti. Další netopýr se mu otřel o hlavu a zanechal po sobě palčivou tržnou ránu přes spánek.

Erin Jordanovi přispěchala na pomoc. Popadla netopýra přisátého k jeho ruce za uši. Zabodla mu nůž pod čelist a trhla dolů. Na zeď vystříkla černá krev a stisk zubů konečně povolil.

„Vpřed!“ zavelel Rhun, který byl o krok napřed – což v tu chvíli vypadalo jako nepřekonatelná vzdálenost. „Dveře před námi! Napravo!“

Emmanuel se protlačil kupředu, za ním ostatní. Netopýři mu útočili na obličej, krk, ruce. Ale zdálo se, že váhají ho kousnout, i když se vysoký muž zraněním rozhodně nevyhnul. Byl krvavý od hlavy k patě, i světlé vlasy mu zčernaly krví.

Další z hejna se prosmýkl pod Jordanovou umdlévající rukou. Jeho tesáky mu sevřely zápěstí. Netvoři očividně neměli potíže kousnout jeho.

Rhunův nůž se zablýskl ve vzduchu, prořízl křídla i kožešinu a uvolnil sevření.

Jenže netopýři nikdy nepolevovali.

Jordanovi se třásla ruka a sil mu ubývalo – a útočili stále další a další netopýři.

KAPITOLA 34

27. října, 5.39 SEČ
Harmsfeld, Německo

Báthory klečela u bavorského jezera obklopeného mlhou.

Prstem přejela po stopách vyrytých v bahně. Někdo tu po břehu táhl něco širokého a těžkého – a dost nedávno. Rýhy vyplnila voda, ale nestačily do nich napadat listy nebo jehličí a nevedly přes ně ani zvířecí stopy.

Vstala a pokynula nemrtvým, aby zůstali, kde jsou, sama pak obešla místo, kde člun odtáhli na vodu. Spočítala stopy, poznala americké vojenské boty, pár tenisek Converse a tři ručně šité páry, dva velké a jedny malé. Podle hloubky otisků odhadla, že šlo o dvě ženy a tři muže.

Báthory však nesnášela odhady.

Sledovala stopy až k okraji vody. Zadívala se do průsvitné mlhy, nedohlédla dál než na několik metrů a proklela horské počasí. Předtím v něm téměř přehlédla Rhuna a jeho společníky, když prchali pod příkrovem mlhy. Prozradil je teprve řev motocyklů.

Obrátila se ke svému zástupci. „Slyšíš něco, Tareku?“

Naklonil hlavu na stranu, jako kdyby naslouchal. „Netluče tu ani jedno srdce.“

Jenže – mluvil pravdu, anebo lhal, aby jí zabránil najít Knihu?

Magore? Zavolala ve své mysli.

Vlk hrábl packou do země a sklonil hlavu, také nic neslyšel. Poplácala ho po teplých slabinách. Její vozidlo nebylo v tomto drsném terénu soupeř pro rychlostní motocykly. Vystopovat je tak daleko byla zásluha právě Magorova nosu. A zatímco vlkovy ostré smysly jí doteď dobře posloužily, nyní už nedokázal cítit přes vodu ani vidět skrz hustou mlhu.

Znovu obhlédla klidné jezero. Zdálo se, že si sangvinisté obstarali člun a získali nebezpečný náskok.

To představovalo novu výzvu.

„Tareku, sežeň mapu jezera.“

Podal jí svůj mobil s obrázkem ze satelitu. Jezero nemělo žádné ostrůvky. Buď tedy sangvinisté použili člun k přeplutí na druhou stranu, anebo pátrali po něčem pod hladinou. Problém je, že nemá jiný člun a ani tušení, kde by se dal ukrást. Pátrání po něm by bylo jen mrháním drahocenného času.

Tarek začal netrpělivě zhluboka vrčet. Strigoi nesnášeli čekání. Ostatní si všimli jeho drzosti a přešlápli z nohy na nohu.

Zabodla do něj pohled, dokud nezmlkl – a pak mu za trest dala rozkaz: „Poškoď jim ty motorky. Ale dál naslouchej.“

Magor si vedle ní sedl a rudozlatýma očima hleděl přes vodu. Volnou ruku mu položila na hlavu a pak se podívala opět na obrázek v mobilu. Třeba dokáže přijít na to, proč si sangvinisté vybrali toto místo.

Zvětšila si satelitní snímek a pak jej posouvala a studovala terén okolo jezera. Fotografii pořídili někdy v létě. Tmavě zelené stromy zakrývaly půdu. Žádná z mýtin nevypadala zajímavě.

„Motorky už znovu nepojedou,“ zavolal Tarek.

„Dobře,“ odpověděla. Až se sangvinisté vrátí, zjistí, že rychlý únik už není možný.

Ještě víc si zvětšila rozlišení mapy, všimla si totiž dlouhé přímé linie světlejší zeleně. Stromy tam byly trochu jiné. Znamená to vodu? Anebo jsou tam stromy mladší? Spojila linii s další, pak ještě s jinou, téměř neviditelnou.

Když poznala tvar, usmála se nad vlastním důvtipem.

Byl to roh znaku z nacistického medailonu. A zbytek pokračoval pod vodou.

Tak proto sem přijeli.

V duchu doplnila tvar runy. Na obrazovce objela dlouhým nehtem kosočtverec. Uvědomila si něco krajně důležitého. Dvě nohy runy – jedna vedla a končila v jezeře, ale druhá se táhla pod zemí a končila na opačné straně kopce na druhém břehu jezera. Terénní mapy ukazovaly, že je celá oblast hustě zalesněná. Žádné stavby, jen stromy a skály, to však neznamená, že tu nemůže být ukryto něco pod zemí.

Přelétla pohledem svou malou armádu, dost silnou na to, aby celé hodiny neúnavně kopala. Ano, bude riskovat. Pohlédla přes jezero ke vzdáleným vrchům.

Má-li pravdu, podzemní pevnost bude mít i zadní vchod.

KAPITOLA 35

27. října, 5.48 SEČ
pod Harmsfeldským jezerem, Německo

V prostoru s ozvěnou v podzemních betonových tunelech se Rhunovy smysly mlžily a vlnily, jako kdyby bojoval pod vodou. Vysokofrekvenční skřeky se mu zabodávaly do lebky. Míhání tlukoucích křídel a kroutících se těl smáčených krvavou prškou mu téměř zabraňovalo soustředit se.

Ale dokázal bojovat dál díky tomu, že se soustředil na jedinou tvář: zděšenou, zakrvácenou a odhodlanou.

Na Erin Grangerovou.

Dostal se k ní a smetl jí z hrudi netopýra silou svých paží, polámal křehké kosti a rozdrtil stvůře hlavu. I když Erinin dlouhý plášť dál poskytoval ženě ochranu kromě rukou a hlavy, sledoval divoké bušení jejího srdce na krční tepně a poslouchal její sípavý dech. Dlouho to už nemohli vydržet.

Erin se před ním zkroutila a bojovala s dalším ikaropem, který se jí usadil na zádech a plížil se vzhůru ke krku.

Jak bojovala, její baterka se pootočila a osvětlila záplavu netopýrů nad jejich hlavami. Byly jich tisíce.

Popadl ji, hodil si ji na záda a zacouval s ní do temného vchodu, kde bojoval s nožem v ruce Emmanuel. Po jeho boku Nadia tančila v záblescích vířivé stříbrné smrti.

„Dostaň dovnitř vojáka!“ zavolal na svou sestru v sutaně.

Shodil Erin na záda, záměrně tvrdě, takže rozdrtila ikaropa na krvavou kaši, zmohl se jen na ostré zakvílení. Vzápětí proklopýtal dovnitř voják chráněný svým koženým pláštěm. Otočil se, rozmáčkl baterkou netopýra na rameni a ještě ho dorazil prudkou ranou pažbou svého automatu.

Dunivá rána za Rhunem rozvibrovala vzduch, to Nadia zabouchla dveře. Emmanuel se o ně opřel zády. Místnost byla čtvercová, malá, ale pro tuto chvíli bezpečná. Vzadu otevřený klenutý vchod vedl do další místnosti, Rhun odtamtud však nezaslechl žádný tlukot srdce ani pohyb. Vzduch tu byl mrtvý a nehybný, prosáklý starým netopýřím trusem.

Prozatím tedy byli v bezpečí.

Nadia dokončila likvidaci netvorů, kterým se podařilo proniknout dovnitř spolu s nimi.

Dřevěné dveře ztlumily pištění netopýrů venku, ale drápy do nich dál škrábaly a zuby se zatínaly, jak se děsivé hejno pokoušelo dostat se jim na kůži.

Rhun jejich posedlost chápal. Erinino srdce bilo rychle a silně. Vedle ní tlouklo srdce vojáka. Vůně krve, která z nich vycházela, byla téměř nezvladatelně svůdná.

O krok ustoupil, dál od krvácející dvojice.

Erin vstala a malátně popošla k Jordanovi. „Nejsi zraněný?“

Stále seděl na zemi. „Jen na hrdosti,“ odpověděl. „Dej jí minutku.“

„Může za tohle Belial?“ Erin se otočila k Rhunovi a vyslala k němu další závan voňavé krve.

Polkl naprázdno a ustoupil o další krok.

Odpověděla Nadia, která si utřela řetěz o stehno a pak si ho omotala opět kolem pasu jako opasek. „Trvalo by jim celé roky namnožit tolik blasfemar. Zdejší netvory stvořil někdo jiný než ten, kdo vás lovil v Masadě.“

Rhun šťouchl do jedná z mrtvol špičkou boty. „Má pravdu. Někteří z ikaropů jsou staří desítky let.“

„Takže tady dole nejsme sami.“ Emmanuelův hluboký hlas přehlušil jejich slova. „Bunkr musí využívat jako hnízdo jeden nebo více strigoi.“

„Další dobré zprávy,“ podotkl Jordan a ohmatával si hlavu. „Ale tyhle netopýří kousance nás nepromění ve strigoi, že ne?“

Erin na něj posvítila. Z rukou a spánku mu stékala čerstvá krev. A ona sama utrpěla mnoho ran a škrábanců.

Rhun ucukl a odvrátil se od zářivě rudé krve. Promluvil do zdi. „Ne. Abyste se stali strigoi, musel by vás jeden z nich vysát a pak byste se museli napít jeho krve. Nebo její. Jejich osud vám nehrozí.“

Nadia natáhla ruku a postavila seržanta na nohy, zjevně vycítila, že se Rhun neodvažuje k němu přiblížit. „Jsou vaše zranění vážná, seržante?“

Jordan si posvítil na ránu na ruce. „Nic, co bych nedokázal spravit dostatečně velkou náplastí. A co ty, Erin? Jsi v pořádku?“

„Z větší části.“ Otřela si hřbety rukou o džínsy. „Ale proč netopýři nenapadali vás tři?“

„Zajímavá otázka.“ Emmanuelovo tělo se otřásalo, jak netopýři naráželi do dveří a škrábali na ně. „Možná je to tím, že vám buší srdce. Anebo jsou cvičení v útočení na lidi.“

Jordan zamžikal. „Cvičení vraždící netopýři?“

„Dáváš snad přednost vlkům?“ Erin vytáhla z kapsy miniaturní lékárničku.

„Možná,“ připustil. „Ano.“

Rhunovi se zatočila hlava z pachu jejich krve. Ustoupil až ke dveřím.

„Tvé víno,“ připomněla mu Nadia.

Sáhl k boku, vytáhl polní lahev a rychle upil jen tolik, aby ho to uklidnilo, ale ne tolik, jak doufal, aby se spustil proces pokání. Kristova krev ho pálila v hrdle a tělem se mu šířilo teplo – naštěstí se však neobjevily vzpomínky.

„Ukaž ruku,“ vyzvala Erin Jordana. „Podívám se na ni.“

Voják si posvítil na ránu na palci. „Myslím, že zuby minuly všechny důležité partie. Ale pálí to přímo ďábelsky.“

„Však také jde o dílo ďábla,“ poznamenal Emmanuel a stále se opíral o dveře. Nahmatal svůj růženec a začal se modlit.

Nadia se opřela o zeď, upřela oči na netopýry na zemi a také se snažila nevnímat kapičky čerstvé krve, které kanuly na beton a pro ni byly hlasité jako déšť na plechové střeše.

Přesně to byl důvod, proč by se výprav sangvinistů neměli účastnit lidé. Rhun s námahou potlačil vztek zaměřený hlavně na Bernarda za to, že jim vnutil tento lidský pár. Kardinál prostě nerozuměl životu v polních podmínkách.

„Byl jsi teď někdy očkovaný proti tetanu?“ zeptala se tiše Erin.

„Jistě, ale ne proti vzteklině.“

„Nemají vzteklinu,“ ozvala se Nadia, aniž vzhlédla.

Erin dokončila obvaz palce. „Naštěstí je to jen levá ruka.“

„Ta, co se dá postrádat?“ zašklebil se na ni voják. „A co ta rána na spánku?“

„Skloň hlavu.“ Prozkoumala ránu a vynesla rozsudek. „Krvavá, ale ne hluboká.“

Rhun se snažil nevnímat, jak něžně mu zranění čistila a jak citlivě přiložila náplasťové stehy. Z každého jejího pohybu bylo jasné, že má o vojáka starost.

„A teď ty,“ řekl Jordan, když skončila. Vyměnili si místa a vzal si od ní lékárničku. „Ukaž, ať se na tebe podívám.“

Jordan obvázanou rukou přejel Erin po obličeji a hlavě a jí se zrychlil tep.

Trochu se zaklonila a zvedla ruku. „Kousli mě jen do ruky.“

Jordan přikývl a rychle jí zranění obvázal.

„Jestli jste vy dva už skončili,“ prohlásil Emmanuel podrážděně, „mohli bychom probrat, co podnikneme dál?“

Za ním drápy dál pracovaly na dveřích.

Netopýři se už téměř dostali skrz.

5.54

Jordan spatřil, jak se část dveří o velikosti pěsti rozpadla na třísky a povolila. Otvorem se prodrala odporná hlava, zavřeštěla, vztyčila uši a vycenila zuby.

Emmanuel máchl krátkým mečem a netopýrova hlava se odkutálela po podlaze.

Jordan pomohl Erin na nohy a trhl sebou, když dírou ve dveřích prostrčil hlavu další netopýr.

„Ten parchant se prokousal dveřmi,“ řekl. „To je odhodlání.“

Rhun kývl k zadní části místnosti ponořené do stínu. „Tam vzadu je otevřený průchod. Hledejme útočiště tam.“

Jordan si tam posvítil, všiml si teprve teď tmavého otvoru. Průchod vedl bůhvíkam, alespoň však odtamtud neproudili další netopýři. A jestli si Rhun nevšiml ničeho hrozivého, jemu to na uklidnění stačilo.

„Pospěšme si,“ procedil Emmanuel skrz zaťaté zuby, protože se dveře začínaly rozpadat, jak je drásaly neúnavné zuby a drápy.

Nadia s Rhunem mu přispěchali na pomoc.

Jordan s Erin přešli místnost a zastavili se na prahu, jít dál se sami báli. Jordan osvítil kuželem baterky neznámý prostor a zjistil, že Rhuna jeho ostré smysly nešálily. Průchod vedl do další místnosti – velkého kruhového prostoru, prázdného a podobajícího se jeskyni –, ale jak přejížděl světlem po stěnách, uvědomili si hroznou pravdu.

Jiný východ tam nebyl.

Ocitli se ve slepé uličce.

5.55

„Není odtud cesta ven!“ zavolala Erin zpět na Rhuna.

Oči jí začaly slzet od pronikavého čpavkového pachu, který se tu vznášel ve vzduchu.

Netopýří trus.

Popošla o několik kroků dovnitř, Jordan za ní. Ve světle její baterky se vynořila kruhová místnost s klenutým stropem. Okamžitě ji udeřily do očí dvě věci. Místnost měla stejný tvar i velikost jako krypta v Masadě. Ale tady veškeré plochy pokrýval čistě bílý mramor: podlahu, zdi i strop.

Představila si, jak krásné místo to kdysi muselo být, ale nyní byly zdi potřísněné tmavým trusem a ten se hromadil i na podlaze.

A všimla si i druhé věci a srdce se jí rozbušilo, znovu si v duchu vybavila podobu runy odal.

„Co se děje?“ zavolal zezadu Rhun.

Erin se ohlédla. Copak dokáže i vycítit její vzrušení?

Odpověděla mu, tentokrát se nenamáhala zvyšovat hlas, věděla, že ji uslyší, i když bude mluvit normálním hlasem: „Myslím, že tahle místnost leží v přesném středu kosočtverce runy odal.“

V mysli jí jasně zářila cesta, kterou tu ušli.

Rhun pochopil. „Pátrejte po Knize. Čas se nám krátí! Když nejdou ubránit dveře tady, můžeme se vrátit do tunelu a najít si bezpečnější úkryt.“

Erin povzbuzená jeho svolením a naléhavostí, která z něj zaznívala, si pospíšila dál dovnitř a její pozornost zaujal nejvýraznější objekt v místnosti: mramorový kříž s až drasticky vychrtlým přibitým Kristem, vytesaným z nejbělejšího mramoru. Každý detail jeho těla byl dokonale vystižený, od bezchybně vytvarovaných svalů až po hlubokou ránu na boku. Na rozdíl od tradičního Krista však byla tato postava nahá a holá jako novorozenec a představovala vysoce stylizovanou podobu krásy, směs božské nevinnosti a lidské agonie.

Kuželem baterky sledovala pohled očí v jeho skloněné hlavě. Socha se dívala na vysoký kamenný piedestal se zešikmeným vrchem. Erin ten tvar poznala, viděla ho před několika hodinami. Odpovídal špičce erbu Ahnenerbe v Leopoldově pracovně, tomu, který zobrazoval sloup podpírající rozevřenou knihu.

Mnich řekl, že podstavec na emblému představuje důležitý cíl Ahnenerbe: zaznamenat árijské dějiny a dědictví. Ale řekl, že může také představovat „velké tajemství, nějakou velmi mocnou okultní knihu, kterou má řád v držení“.

Erin zapomněla i dýchat, věděla, že se dívá na původní vzor symbolu Ahnenerbe.

Podle zešikmení piedestalu směrem k soše od ní nedokázala říct, jestli na něm i něco leží.

„Měli bychom zůstat u vchodu,“ ozval se varovně Jordan. „Pro případ, že budeme muset prchat.“

Nezpomalila a nezaváhala. Nic ji nemohlo zastavit, aby došla k piedestalu a podívala se, co na něm leží – možná kniha napsaná Kristovou vlastní krví.

Jordan potichu zaklel a následoval ji.

Kříž a sloup spočívaly na podstavci, mramorovém čtverci širokém dva metry. Oba objekty mohly být umístěny na pódiu, aby se zdůraznil jejich význam. Ale proč by tu nacisté vztyčovali krucifix v životní velikosti? Střežili tu snad něco, co pokládali za svaté a posvátné?

Erin to musela zjistit.

Vyskočila na podstavec a zamžikala, když došlápla na kousky polámaného kamene. Opatrně, aby nestoupla na něco jiného, obešla piedestal.

Když byla na druhé straně, zadržela dech a posvítila na vršek mramorového pultu.

A srdce jí pokleslo.

Byl prázdný.

„Cos našla?“ zavolal Jordan od kraje podstavce, ale dál se díval ke vchodu do druhé místnosti, kde sangvinisté bojovali s netopýry, aby je udrželi venku na chodbě.

Erin přistoupila blíž a přejela špičkami prstů po prázdné ploše pultu. Nahmatala zářez táhnoucí se podél celého okraje plochy, jako kdyby na ní mělo něco spočívat, něco o rozměrech popsaných Rhunem.

„Kniha tu byla,“ zamumlala.

„Cože?“ zeptal se Jordan.

Zklamaně ustoupila a patou rozdrtila další kousek suti na podstavci. Pohlédla dolů a posvítila si tam. Po celém povrchu pódia byly rozesety kousky šedého kamene. Nyní si však v soustředění, si uvědomila, že nejde o přírodní kámen, ale uměle opracovaný. Klekla si a opatrně jeden ze střepů zdvihla.

Většina ostatních na podlaze nebyla větší než několik centimetrů a měla popelavou barvu. Zvedla větší kus a obracela ho na dlani, snažila se určit, z jakého je materiálu.

Šedý. Betonová směs. Jestli je ze starověku, nejspíš pískovec a popel.

Mohly by kousky pocházet z doby Krvavého evangelia? Aby to zjistila, musela by provést někde jinde důkladnou analýzu, nyní však musela improvizovat.

Odškrábla nehtem kousek hrany a přičichla k obroušené plošce.

Důvěrně známý kořeněný pach jí ostře projel nosem, až se málem rozslzela.

Kadidlo.

Srdce se jí rozbušilo. Také v masadské kryptě byly stopy kadidla, běžného při starověkých pohřbech.

Ale ne v nacistických bunkrech.

Zkusila si udržet chladnou hlavu a v duchu si vynadala, že tu poskakuje po podstavci jako skotačící hovádko, zvláště když celé roky péruje studenty za sebemenší narušení nedotčeného stavu naleziště.

Znovu střep na dlani obrátila. Byl zhruba trojhranný jako roh krabice. Strnula na místě, jako kdyby se ocitla uprostřed minového pole, prohlédla si pozorně ostatní kousky na zemi. Poblíž ležely mezi ostatními tři další trojhrany.

Co když jsou to vážně rohy?

Pokud ano, možná byly součástí skříňky.

Skříňky ukrývající knihu.

Vzhlédla k prázdnému pultu. Nalezli snad útočící Rusové to, co tu bylo ukryto? Rozbili nález a ukradli, co bylo uvnitř?

Zoufale se podívala na krucifix, jestli tam nenajde odpovědi. Postava na kříži byla vychrtlá jako vězeň z koncentračního tábora, hubenější než jakékoli jiné zpodobnění Krista, které kdy viděla. Černé hřeby probodávaly kostnaté ruce a větší trn prorážel překřížené nohy postavy. Okolo ran se leskla temně rudá barva. Zvedla světlo výš k obličeji téměř bez rysů, oči a ústa byly jen naznačeny rýhami, nos měl ještě nezřetelnější – vše sladěné do dokonalého výrazu nekonečného utrpení.

Pocítila iracionální touhu sejmout sochu z kříže a postavu utěšit.

Pak jí rukou projela ostrá bolest. Zvedla ji ke světlu a zjistila, že si pořezala palec o střep, jak křečovitě sevřela pěsti.

Připomněla si své poslání, otočila se ke kříži zády a začala sbírat z pódia střepy a strkala si je do kapes. Všimla si, že na některých je z jedné strany něco napsáno, ale luštění si nechala na později.

Jordan si všiml, co dělá, a chystal se vystoupit nahoru za ní.

„Nedělej to!“ varovala ho v obavě z dalšího ničení stop, které tu zbyly po Rusech.

Když jí dají ostatní dost času, mohla by…

Dolehl k nim Rhunův výkřik na pokraji zoufalství. „Netopýři pronikají dveřmi.“

KAPITOLA 36

27. října, 6.04 SEČ
pod Harmsfeldským jezerem, Německo

Rhun uprchl před čelní vlnou zuřící záplavy, která ho pronásledovala.

Křídla mu bušila do těla; drápy a zuby mu trhaly maso a oděv.

Vpadl do klenutého průchodu s Nadiou a Emmanuelem v patách. Hejno ikaropů prolétlo kolem něj za tlukotu svalnatých křídel. Temná masa vzlétla vzhůru a naplnila klenutý prostor třepotajícími se stíny.

Rhunovy pronikavé oči jedním pohledem zhodnotily místnost, poznal temnou variantu masadské hrobky, vypleněné pozůstatky posvátného prostoru. Pocítil vztek, ale strach ho opět vytlačil.

Uprostřed místnosti spatřil Erin skrčenou na podstavci u vysokého piedestalu s obličejem zvednutým k netopýrům. Její ochránce Jordan vyskočil na podstavec připravený ji krýt. Zbytečné gesto. Voják nemohl doufat, že by přemohl takové množství ikaropů, jaké se tam shromáždilo.

Nikdo z nich nemohl.

Jako kdyby to ikaropí hejno vědělo, sneslo se dolů na takto vystavenou dvojici.

„Arrêtez…!“

Stát…

Jediné slovo rozkazu proniklo syčivým jekotem netopýrů a zadrželo jejich útok. Černé hejno se rozdělilo, netopýři prolétli kolem Erin a Jordana a vznesli se ke skvrnitým zdem a stropu. Tam se přichytili ostrými drápy na nerovný kámen. Ikaropové složili křídla přes srstnatá těla a v hroznech pokryli každé volné místo. Lesklýma rudočernýma očima hleděli dolů na vetřelce.

Rhuna s prvním volným nadechnutím zasáhl odporný zápach. Nadechl se znovu. Pod poskvrněnou krví ikaropů a čpavým puchem jejich výkalů se skrývalo ještě něco horšího.

A důvěrně známého.

Jordan se na druhé straně místnosti rozhlédl kolem dokola, stále přikrčený před neklidnou masou těl nad nimi. „Kdo to byl?“

Odpověď přišla od Erin, která ukazovala na krucifix. „Podívejte!“

Mramorová socha na kříži se pohnula. Zvedla hlavu, odhalila ztrýzněný obličej, kůži div nepropíchly ostře vystupující kosti. Erin se chytila za hrdlo, když si uvědomila, co na kříži visí.

Nadia strnula vedle Rhuna a Emmanuel se zapotácel o krok vzad.

Sangvinisté to také věděli.

Jako kdyby poslechl neslyšný rozkaz, vrhl se Rhun vpřed a Emmanuel a Nadia v patách za ním.

Postava na kříži otevřela oči, stěží štěrbiny v lebce potažené kůží. A v nich stále poblikávala jiskřička života – ta trocha, která zůstala. Skelný pohled modrých očí našel Rhuna a ulpěl na něm s výrazem bezedného bolu.

Tyto zoufalé oči nenechávaly na pochybách, kdo visí na přízračném kříži.

Rhun si k nim doplnil obličej korunovaný stříbrnými vlasy a vpadlé rty usmívající se moudrostí nespočetných věků. V mysli zaslechl jeho kdysi tak ohnivý hlas vysvětlující záhady dějin a osud sangvinistů. Tehdy toto tělo patřilo mocnému knězi.

Otci Piersovi.

Příteli po několik staletí.

Učenec zmizel před sedmdesáti lety při výpravě pátrající po Krvavém evangeliu. Když se nevrátil, církev ho prohlásila za mrtvého. Vypadalo to však, že ho zajali nacisté a pak ho tu nechali desítky let trpět.

Emmanuel padl kajícně na kolena. „Otče Piersi… jak je to možné…?“

Starému knězi znovu klesla hlava, jako by krk už nedokázal udržet těžkou lebku. Kalné oči se obrátily k Emmanuelovi. „Mein Sohn?“ zakrákal, hrdlo mu již odvyklo utvářet slova.

Můj synu.

Emmanuelovi skanuly po lících slzy, připomněly Rhunovi, že právě otec Piers nalezl Emmanuela a naverboval ho do řádu sangvinistů. Byl Emmanuelův otec, ale i jeho spasitel.

Emmanuel natáhl ruku ke zčernalému trnu, kterým měl kněz probité holé nohy. Obě dlaně mu probodávaly hřeby. Rány mu vroubily kapky tmavé zaschlé krve.

„Opatrně.“ Nadia přistoupila k nim. „Je zajištěný stříbrem.“

Emmanuel zatáhl za tlustý trn poutající knězovy nohy a spálil si prsty.

Nadia ho strhla zpět. „Ještě ne.“

Zasyčel na ni a vycenil zuby. „Podívej se na něj. Copak už netrpěl dost?“

„Libri… verlassen…“ Zdálo se, že Piers zápolí s řečí stejně jako s myslí a mění různé jazyky, jak za svitem v jeho očích tančilo šílenství.

Rhun vzhlédl k trosce sangvinistického učence. „Sejměte ho dolů.“

Nadia vypadala, že chce něco namítat, ale Rhun si klekl a jemně podepřel starému knězi nohy. Emmanuel vytáhl knězi trn z nohou a odložil ho stranou, pak vstal a natáhl se k jeho rukám.

Piers zůstal netečný. Obrátil oči ke klenutému stropu a jeho černým ozdobám. „Meine Kinder… přivedli mi vás.“ Vyrážel jásavě tichá slova. „Abyste mě zachránili…“

Nadie ztvrdly rysy. Vzhlédla tam, kam se díval přibitý kněz – k odpočívajícímu hejnu ikaropů. „Byl to otec Piers, kdo stvořil tyto odporné netvory.“

„Blasfemary?“ Emmanuelovy prsty zaváhaly nad hřebem probodávajícím Piersovu levou dlaň. „Ale to je zapovězeno.“

Rhuna však zajímalo rouhání méně než odpovědi. „Neměl na výběr. Musel se krmit, aby přežil na kříži tolik desítek let a sám. Čím jiným se tu měl živit než netopýry.“

Představil si, jak kněz přivolává alespoň tu minimální potravu, kterou dokáže získat z temných obyvatel této krypty, konečně je podřizuje své vůli, jak desítky let míjejí, mění je, aby mu sloužili, využívá jejich společnosti k udržení té trochy zdravého rozumu, kterou si mohl ve své ponuré izolaci zachovat.

Kdysi dávno Rhun sám při pokání vyhladověl téměř k smrti. Připomněl si tu bolest a nedokázal mít Piersovi za zlé, že stvořil ikaropy, aby přežil. Piers neměl jinou možnost.

„Jak dlouho už tady je?“ Erin byla ve tváři bílá jako křída.

„Myslím, že od chvíle, kdy ho tu nacisti takhle nechali.“ Nadia se ani nepohnula na pomoc.

Rhun zatáhl za hřeb v Piersově pravé dlani, zatímco Emmanuel pracoval na levé. Ze starcovy ruky vytryskla tmavá krev. Rhun se snažil být jemný. Zraněný kněz neměl už mnoho krve, kterou si mohl dovolit ztratit.

„Co udělal, že si zasloužil takový osud?“ zeptal se Jordan.

„To je důležitá otázka.“ Nadia stála před Piersem, hleděla na jeho vychrtlý obličej a zvýšila hlas. „Co jste provedl, že vás sem přibili, otče?“

Rhuna zasáhla vzpomínka na masadskou hrobku: malá strigoi nastřelená ke stěně stříbrnými šipkami, stará plynová maska rozdrcená pod kamenem. Zlomili Pierse mučením? Prozradil nacistům, kde najít Knihu, jak je zabezpečená, co potřebují, aby překonali tisíciletou ochranu a získali ji?

Piers při každém pohybu hřebu zasténal. Rhun znal bolest, kterou způsobuje stříbro, z první ruky. Piers musel snášet spalující agonii ze stříbra téměř sedmdesát let. Jako Ježíš i on vykonal pokání na kříži.

Emmanuel vytáhl poslední hřeb a odhodil ho na druhý konec místnosti. Rhun zachytil Piersovo lehké tělo na ramenou.

Pak ze sebe Emmanuel strhl provlhlý plášť, odhalil koženou vestu a do pláště zabalil starého kněze. Rhun poté starce položil na zem. Emmanuel sáhl po své lahvi s vínem, ale Nadia ho zarazila.

„Už není svatý,“ řekla. „Víno by mu spíš uškodilo, než pomohlo.“

Emmanuel vzal Pierse do náruče. „Co ti to udělali?“

„Blut und kosti,“ zamumlal stařec. „Libri.“

Erin se vedle Rhuna napřímila. „Libri? To znamená latinsky knihy. Souvisí jeho ukřižování nějak s Evangeliem?“

Rhun věděl, že ano.

Erin natáhla ruku ke Rhunovi. Na dlani jí ležel úlomek šedého kamene. „Tuhle směs vápence a popela, starověkou obdobu betonu, jsem našla rozbitou na kusy okolo piedestalu. Možná Evangelium ukryli v betonovém kvádru a někdo ho pak rozbil přímo tady na místě. Nemohl tu otec Piers zůstat ukřižovaný coby strážce jako ta holčička v Masadě?“

„To ví jedině on,“ odpověděl Rhun. „A nejsem si jistý, jestli si zachoval jasnou mysl.“

„Tak ho uzdravte.“

„Něco takového je nad mé síly i nad síly církve.“

Rhun vzal úlomek a zkoumal ho. Špičkami prstů i očima se soustředil na aramejský nápis na jedné straně. Kdyby mu tlouklo srdce, rozbušilo by se rychleji.

Kniha tu byla. Někdo ji našel a vyňal z ochranného obalu. Ale otevřel ji?

To se nestalo. Kdyby k tomu došlo, zloději nebes by si nárokovali svou moc. Tak kdo ji tedy vzal?

Potřeboval znát odpověď – Erin měla pravdu.

A tu mu mohla dát jen jediná osoba.

„Otče Piersi?“ řekl důrazně ve snaze probudit v něm chvilkovou příčetnost. „Slyšíš mě?“

Škvíry starcových očí se zavřely. „Pýcha… hanebná pýcha.“

O čem to Piers mluví? Myslí aroganci nacistů, anebo něco ještě mnohem horšího?

„Jak tě nacisté zajali?“ naléhal Rhun. „Řekl jsi jim o Knize?“

„Es ist noch kein Buch,“ zašeptal Piers bezkrevnými rty.

„Není to kniha,“ přeložil Jordan.

„Museli ho mučit, Rhune,“ poznamenal Emmanuel. „Právě jako to děláš teď ty. Musíme ho ošetřit, než ho rozrušíš dalšími otázkami.“

„Ještě ne,“ zasténal otec Piers. „Ještě ne kniha.“

Nadia se podívala na mramorové zdi, jako kdyby v nich byla okna. „Brzy se rozední. Cítíte to?“

Rhun přikývl. Tělo mu začalo ochabovat. Kristova milost jim dovolovala pohybovat se za dne na slunci, ale kvůli jejich poskvrnění také byli nejsilnější v noci.

„Líbí se mi slovo rozednít,“ prohodil Jordan.

„Nemůžeme vzít Pierse na denní světlo,“ upozornila Nadia. „Už není posvěcený krví Kristovou. Slunce by ho zničilo.“

„Takže zůstaneme dřepět tady.“ Jordan stísněně vzhlédl ke stropu. „Není to pětihvězdičkový hotel, ale dokud zůstanou netopýři v klidu, myslím, že bysme mohli…“

„Zemře před setměním,“ konstatoval Emmanuel a ukázal na hejno ikaropů pokrývajících zdi a strop. „Pokud se nenakrmí těmi prokletými netvory.“

„A já mu to nedovolím,“ prohlásila Nadia. „Je to hřích.“

„A já nenechám Pierse zemřít v hříchu.“ Emmanuel vytasil nůž a postavil se výhružně proti ní.

Rhun si stoupl mezi ně a zvedl ruce. „Jestli si pospíšíme, můžeme to stále stihnout do kaple v Harmsfeldu. Můžeme ho vysvětit tam. A potom by znovu mohl přijmout Kristovu krev.“

„Co když už nemůže být vysvěcen?“ prakticky vyštěkla Nadia. „Co když nebyl jen figurka nacistů…“

Rhun zvedl ruku, aby ztichla, ale ona se nedala umlčet.

„Co když je sám vyhledal?“

„Uvidíme,“ řekl Rhun. Nadia vyslovila jeho nejhlubší obavy, že pýcha intelektuála dovedla Pierse k uzavření spojenectví s nacisty. Rhun takovou pýchu znal až příliš dobře – a věděl, kam může dohnat i nejoddanějšího sangvinistu.

„Utvořte formaci,“ zavelel ostatním. „Musíme dojet do kostela v Harmsfeldu před rozedněním.“

Emmanuel a Nadia podle dloudobého zvyku zaujali svá místa, Emmanuel vpředu, Nadia po jeho levici. Rhun se podíval na Jordana a trhl hlavou k Piersovi.

Vyšli z poskvrněné svatyně, prošli předsíní a ocitli se zpět v tmavém betonovém tunelu.

Jordan zdvihl Pierse stále zabaleného do Emmanuelova pláště a následoval je s Erin v patách.

„Ich habe euch betrogen,“ zašeptal Piers. „Stolz. Buch.“

Rhun slyšel, jak Jordan překládá. „Podvedl jsem vás všechny. Pýcha. Kniha.“

Emmanuel se zastavil a ohlédl se na Pierse. V očích se mu zaleskly slzy. Rhun se dotkl jeho ramena. Piers se právě přiznal, že zradil jejich řád nacistům.

Rhun se odvrátil a zkusil to pochopit. Dovedla jeho přítele spalující touha být prvním, kdo najde Knihu, ke svatokrádežnému spojenectví s Ahnenerbe? A zradili ho nakonec Němci? Vzpomněl si na jeho zmatená slova. Není to kniha. Znamenalo to snad, že nacisté nějak selhali? A za trest pak Pierse ukřižovali?

Bez ohledu na výsledek, jestli sem přišel Piers z vlastní vůle, možná ho nikdy nedokážou dostatečně znovu vysvětit, aby se vrátil do řádu sangvinistů.

Když došli na křižovatku chodeb, Piers naklonil hlavu nalevo. „Sortie.“

Francouzsky „východ“.

Erin to musela pochopit. Pokouší se ukázat jim cestu ven.

Klekla si a načrtla prstem do prachu runu odal. Ukázala na ni. „Můžete mi ukázat, kde je východ, Piersi?“

Jordan podržel Pierse tak, aby na runu viděl. Stařec ukázal kostnatým prstem na levou nohu runy. Jejich tým ale přišel pravou.

„Je tu ještě druhý východ,“ vzhlédla k nim s nadějí Erin. „Ve druhé noze runy. Tudy se sem museli dostat ti jeho netopýři.“

Piers zavřel víčka bílá jako papír a hlava mu klesla zpět na Jordanovo rameno.

„Když si pospíšíme,“ nadhodil Rhun, „možná ho stihneme dopravit do harmsfeldského kostela dřív, než vyjde slunce.“

Ale i tak Rhuna svíral strach.

Není už příliš pozdě na záchranu duše otce Pierse?

KAPITOLA 37

27. října, 6.45 SEČ
harmsfeldské hory, Německo

Báthory si přitáhla sobolí kožich těsněji ke štíhlému tělu a čekala v temném lese. Obloha na východě už začínala světlat. Podle nejistých pohledů jejích stále neklidnějších pomocníků tím směrem bylo jasné, že si uvědomují, že do východu slunce zbývá jen asi čtvrt hodiny.

Vzduch byl palčivě chladný, jako kdyby noc soustředila veškerý svůj chlad proti přicházejícímu dni. Báthoryin horký dech stoupal od rtů jako pára – stejně tak i oddychující vlk vydechoval do černého lesa bílé obláčky. Totéž se však nedalo říct o zbytku jejích sil. Zůstávali stále studení a nehybní jako les, ve kterém číhali, ale ne všichni byli i tak tiší.

„Musíme jít. Hned.“ Tarek se vztyčil vedle ní, rty ohrnuté k zavrčení.

Rafík se držel těsně za bratrem a ústa měl stále popálená od důvěrného objetí, které mu Báthory dopřála.

Zavrtěla hlavou. Zatím od hlídky, kterou nechala u motocyklů, nepřišla žádná zpráva. Sangvinisté se tam nevrátili – a ani to nečekala. Byla si jistá, že toto je místo, kde králíci vylezou z nory.

Cítila to v kostech.

„Nikdy nepronásleduj zvíře do jeho doupěte,“ pronesla varovně.

Nespouštěla oči ze dveří bunkru. Magor objevil díru mezi kameny. Byla trochu větší než díra do jezevčího brlohu, ale ostřejší smysly Tarekových druhů odhalily zdroj pachu, který přilákal jejího vlka.

Ikaropové.

Představila si, jak každé noci z této díry vylétá děsivé hejno. Něco je muselo vytvořit, něco, co stále může číhat tam dole.

Nemrtví se shromáždili kolem otvoru a odhrabali hlínu, kterou tam nahrnuli nacisté, aby skryli tajné dveře. Jakmile byly odkryty, zjistili, že se netopýři prohrabali skrz kamení okolo rámu poklopu, aby mohli na noční výlety.

S odblokovanou cestou by bylo snadné otevřít poklop zevnitř – pozvánka pro jejich kořist, aby se pokusila uniknout tudy.

„Zabijeme je, hned jak vylezou z těch dveří,“ rozhodla.

„Co když počkají až do rozbřesku?“ Tarek pohlédl na východní oblohu, která dostávala ocelově šedou barvu.

„Jestli se neukážou do východu slunce, vlezeme do bunkru,“ slíbila. Věděla, že její vojáci budou bojovat nejlépe s vědomím, že buď musí proniknout do bunkru, anebo zemřít. „Ale až v poslední chvíli.“

Jejích šest střelců z kuše stálo jako sochy po třech na obou stranách od ní, stříbrné šipky měli připraveny. Velké šipky kuše obsahovaly daleko větší dávku smrtícího stříbra než pouhá kulka, navíc zůstávaly v ráně a neprolétly jen neškodně skrz.

Nehodlala u Rhuna Korzy nic riskovat.

Tarek náhle prudce otočil hlavu ke dveřím. Všichni ostatní zbystřili.

Neslyšela nic, ale věděla, že oni ano.

Dveře bunkru se pohnuly dopředu tam, kde pro ně pečlivě vyčistili prostor.

Do lesa vystoupili tři sangvinisté, jedním z nich byl Rhun Korza.

Báthory za nimi napočítala další tři postavy, stále ještě v bunkru, jedna z nich nesla druhou, zjevně zraněnou. Ale to nedávalo smysl – a Báthory neměla ráda překvapení. Opatství opustilo jen pět osob a do vody vedlo jen patero stop.

Tak kdo je ten šestý?

Našel Korza v bunkru někoho živého?

Pak si vzpomněla na ikaropy.

Je to tajemný obyvatel bunkru?

Držela ruku dál zdviženou na znamení, ať její bojovníci čekají, až všichni protivníci vystoupí z bunkru. Poslední tři však zůstávali uvnitř, zjevně něco tušili.

Korza se podíval na zem a klekl si, nepochybně si všiml, jak Báthoryini nemrtví narušili půdu. Než mohli nepřátelé pojmout další podezření, mávla rukou dolů.

Napjaté struny kuší vydaly melodický zvuk a šipky zahvízdaly. Salva zasáhla sangvinistu vpředu a přišpendlila ho k širokému kmenu prastaré černé borovice.

Pokoušel se osvobodit, z ran mu začal stoupat do chladné noci kouř.

Střelci vypustili další salvu a všechny šipky ho zasáhly; probodly mu hruď, hrdlo a břicho.

Sangvinista se svíjel v dýmu z vlastní vařící krve.

To by byl jeden kněz z cesty.

Teď ještě zabít Korzu.

KAPITOLA 38

27. října, 6.47 SEČ
harmsfeldské hory, Německo

„Zůstaňte uvnitř!“ zavolal Rhun a uskakoval před deštěm smrtícího stříbra.

Šipka z kuše ho zasáhla do paže a zaryla se mu do předloktí. Její náraz se mu vpálil hluboko do masa jedem ze stříbra. Uvědomil si nebezpečí, hned jak si všiml čerstvě odházené hlíny u dveří – ale zareagoval příliš pomalu.

Někdo na ně číhal v záloze.

Někdo připravený na boj se sangvinisty.

Doběhl k silnému kmenu lípy a odkulil se za něj.

Prozatím v bezpečí za mohutným stromem si vytrhl šipku z rány. Vyvalilo se víc krve, než mohl postrádat, jak se tělo snažilo očistit se od jedovatého stříbra.

Opřel se o kmen a vyhlédl nalevo.

Jak doufal, Nadia se ukryla za velký balvan vedle dveří.

Emmanuel však ne.

Půltucet stříbrných šipek ho přibil k borovici o pár metrů dál. Z ran se mu kouřilo a dým ho obklopoval jako přízračný rubáš utkaný z bolesti.

Rhun věděl, že se k němu nedostane – a i kdyby to dokázal, smrt už měla jeho starého přítele a řádového bratra příliš pevně ve svém objetí.

Emmanuel to také věděl. Natáhl ruku zpět k bunkru.

Piersův hlas zaskřehotal z temnoty. „Můj synu.“

„Odpouštím ti,“ zašeptal Emmanuel.

Rhun doufal, že Piers ta slova zaslechl a tiše se za svého umírajícího přítele pomodlil.

Pak se Emmanuel zhroutil a jen kruté šipky ho udržely vzpřímeného.

Nadia si za kamenem zakryla hřbetem ruky oči. Stejně jako Rhun přijala, že je Emmanuel mrtvý, ale žal mírnil i záblesk radosti. Emmanuela potkal nejčestnější konec, v jaký mohl každý sangvinista doufat: smrt v bitvě.

Emmanuel tak osvobodil svou duši.

Když se Rhun domodlil, soustředil se na tlukot jediného lidského srdce, který zachytil v lese. Mezi strigoi, kteří je napadli, byl i člověk, což odhalilo pravou podstatu jejich nepřátel.

Belial.

Jak ale dokázali najít Rhuna a jeho společníky zde v lese?

Z druhé strany k němu doléhalo z bunkru bušení Erinina a Jordanova srdce, kde se drželi s Piersem v úkrytu. Alespoň prozatím byli v bezpečí.

Rhun si sáhl ke stehnu a vytáhl lahev s vínem. Potřeboval Kristovu krev, aby doplnil tu, kterou právě ztratil. Bez ní by nemohl pokračovat v boji. Ale když se jí napije, riskuje, že se vrátí bezmocný a zranitelný do minulosti.

Neměl však na výběr. Zvedl lahev a napil se.

Projel jím žár, zocelil ho, potlačil pálení stříbra čistotou Kristova ohně. Okraje zorného pole mu zrudly.

Vzpíral se doléhající hrozbě pokání.

Elisabeta na louce. Elisabeta u ohně. Elisabetin hněv.

Sevřel pevně kříž na hrudi a prosil, ať ho bolest udrží při smyslech. Svět se stal přízračnou směsí minulosti a budoucnosti. Před očima se mu míhaly obrazy:

… dlouhé odhalené hrdlo.

… nová cihla v nesmiřitelně se uzavírající zdi.

… mladá dívka s malinovou skvrnou němě křičí.

Ne.

Snažil se vší mocí soustředit na les, na bolest vyvolanou křížem spalujícím mu dlaň, na praskot větviček a lámání větví, jak strigoi vyrazili z úkrytů a rozeběhli se k bunkru. Odvážil se vyhlédnout zpoza kmene a zachytil pohyby příliš rychlé pro lidské oči.

Šest až deset.

Nebyl si jistý.

Jordan s Erin by proti nim neměli šanci. Roztřeseně zvedl svou zbraň do palebné pozice.

Zaútočily na něj další představy připomínající mu jeho hřích, podlamující jeho vůli, právě když potřeboval být nejsilnější.

… prška rudé krve na bílé pokrývce.

… odhalené prsy v měsíčním světle.

… úsměv zářivý jako slunce.

Přes přízračné výjevy ze své minulosti zamířil a začal střílet, zasáhl dva strigoi napravo, oba naplno do kolen, když nic jiného, alespoň upadli a zpomalili.

Nadia vyřídila další dva vlevo.

Za ním se rozštěkal Jordanův malý samopal, jak voják pálil a ustupoval od dveří bunkru. Uslyšel i jednotlivé rány Erininy pistole.

První vlna strigoi se roztáhla do šířky v pokusu obklíčit je. Další se hnali v jejich patách. Napočítal jich tucet, čtyři zraněné, ale nijak vážně. Jeden byl starší než Rhun, ostatní mladší, ale i tak nebezpeční.

Vzpomínky ho dále zalévaly, nyní intenzivněji, odnášely ho pryč a pak zase vracely do reality.

… praskající oheň, naslouchá lahodnému ženskému hlasu předčítajícímu Chaucera, jak zápolí se středověkou angličtinou a věty prokládá smíchem.

… kroužení šatů v měsíčním světle, postava tančící sama na balkonu pod hvězdami na hudbu vycházející z otevřeného okna.

… bledost nahého těla ostře kontrastující s rudou kaluží krve, jediným zvukem je jeho vlastní oddechování.

Prosím tě, Pane, ne… tohle ne…

O tvář se mu otřela šipka z kuše a vrátila ho do přítomnosti. Ostří odštíplo okraj kmenu a šipka se zaryla do prachu za ním.

Ucukl, věděl, že žádný z jeho záchvatů nesmí proniknout navenek, a zvlášť ne ve stavu, v jakém je nyní.

Byli tu příliš odkrytí.

„Odveď je hlouběji dovnitř!“ vyrazil ze sebe a mávl na Nadiu, která byla blíž dveří bunkru. „Já je zatím zdržím…“

„Dost!“ zavolal hlas tak známý, že Rhun znovu pevně sevřel kříž a nevěděl, jestli patří k minulosti nebo k přítomnosti.

Naslouchal, les však opět ztichl.

Dokonce i strigoi se přikrčili k zemi – ale vzhledem ke slunci, které mělo každou chvíli vyjít, ne nadlouho. Každou chvíli se zdvihnou a vrhnou se na ně.

Napřímil se, nejistý, jestli si hlas jen vysnil a šlo o útržek vzpomínky, která se takto zhmotnila.

Ale pak se ozval znovu. „Rhune Korzo!“

Přízvuk, dikci, dokonce i vztek zaznívající z toho hlasu znal. Pokoušel se zůstat v přítomnosti, ale pronesení jeho jména jej stáhlo do minulosti.

… Elisabeta sesedá z koně, podává mu ruku, aby jí pomohl dolů, má obnažené zápěstí, pod jemnou bledou kůží jí slabě tepe pulz, je pobavená jeho váháním. „Otče Korzo…“

… Elisabeta pláče na zahradě pod jasným sluncem, ukrývá tvář před paprsky, je zlomená žalem, ale nakonec si ho všimne, vstane, aby ho přivítala, přes slzy pronikne její prosté štěstí. „Rhune Korzo…“

… Elisabeta jde k němu bosá po slámě, ruce a nohy má obnažené, v obličeji se zračí vášeň, pohybuje rty a říká nemožné. „Rhune…“

Ruce se natahují k němu, konečně mu otevřela svou náruč.

Vykročil k ní.

Výstřel ho zasáhl do prsou a strašlivá bolest roztříštila minulost, zbyla jen přítomnost.

Stál tu s rukama nataženýma k ní.

A ona stála před ním – jen proměněná. Její havraní vlasy se změnily v ohnivé. Slyšel, jak jí bije srdce, a věděl, že by nemělo tlouct, ne tady, ne teď.

Na svahu pod ním si udržovala odstup, skrytá za kmenem olše. Ale i odtud poznal stejnou křivku tváře, stejné ohníčky v jejích rtuťovitých očích, stejné dlouhé lokny spadající jí na ramena. Dokonce i voněla stejně jako vždy.

Zrak se mu zamlžil a zastřel obě ženy.

Růžové rty se roztáhly do úsměvu, kterým ho kdysi svedla. „Tvé činy nás přivedly až sem, otče Korzo. To si pamatuj.“

Pozvedla kouřící glock a vystřelila, vystřelila, vystřelila.

Kulky se mu zaryly do hrudi.

Stříbro.

Všechny stříbrné.

Svět potemněl a Rhun upadl.

6.50

Když se Rhun skácel, Jordan vypálil dávku přes jeho tělo. Rusovláska, která ho postřelila, se skrčila za strom.

Proč k čertu ten blázen vyšel takhle z úkrytu?

Rhun vypadal, jako by byl omámený, když vyklopýtal zpoza stromu s rozpaženýma prázdnýma rukama k ženě, jako by se jí vzdával.

Jordan pokračoval ve střelbě ze samopalu Heckler & Koch a kryl Nadiu, aby se mohla dostat ke Rhunovi. Strigoi se plížili k nim, očividně si netroufali napřímit se a vystavit stříbrným kulkám. Doufal, že jich má ve zvětšeném zásobníku dost, aby dostal dvojici zpět dovnitř.

Erin zaklekla na druhé straně dveří, v ruce držela pistoli Sig Sauer. Neměla stejnou palebnou sílu jako Jordan, ale vynahrazovala to překvapivě dobrou muškou. Střílela po nohách, spíše s cílem zranit než zabít stejně jako Rhun. V tomto okamžiku bylo snadnější je zpomalit než se je snažit usmrtit.

Nadia chytila Rhuna jednou rukou pod ramenem a táhla ho zpět k bunkru.

Jedna ze šipek ji přitom zasáhla zezadu do stehna, ale nijak na to nezareagovala, dokud Rhun nebyl uvnitř a nezabouchla za sebou dveře bunkru.

„Emmanuel?“ zeptal se Jordan.

„Ztratili jsme ho.“ Zaťala zuby a vytrhla si šipku. Vytryskla bublající krev, stékala jí po stehně a kouřilo se z ní. Ve vzduchu začpělo spálené maso.

Erin ztěžka polkla. Jordan chápal, jak se cítí.

„Zvládnete chodit?“ zeptal se. „Mohl bych vás podpírat…“

„Mohu chodit.“

Nadia je pobízela jít co nejdál od dveří a vytáhla zpoza opasku lahev. Opatrně upila malý doušek.

Něco těžkého zadunělo na zavřené dveře, dolehla k nim ozvěna.

Nadia si toho nevšímala, konečně se však zastavila a položila Rhunovo tělo na zem. Rychle tasila Rhunův karambit a zakřivenou čepelí mu rozřízla koženou vestu na hrudi. „Musíme si pospíšit. Belial každou chvíli prolomí dveře.“

Erin si klekla k ní. „Jak víte, že to udělají?“

„Musí. Jsou to strigoi. Když je zastihne slunce, všichni zemřou. Musí se dostat pod zem.“

Nadia špičkou karambitu vytáhla Rhunovi z hrudi kulku. Byla deformovaná do groteskní pětiramenné růžice.

„Stříbrná s tupým hrotem,“ poznamenal Jordan a hned pochopil, co to znamená.

Útočníci přesně věděli, proti komu stojí.

Nadia vyndala i ostatní kulky, nepříliš jemně, jak pospíchala. Celkem šest. Člověk by taková zranění nemohl přežít. Možná to nezvládne ani sangvinista.

Vyprýštila krev a stekla na podlahu.

Erin přitiskla dlaň na Rhunovu hruď ve snaze mu pomoci. „Myslela jsem, že si dokáže sám zastavit krvácení.“

Jordan si připomněl Korzovu ukázku, jak si v Jeruzalémě rozřízl ruku.

Nadia však Erininu dlaň odstrčila. „Krev čistí jeho tělo od stříbra. Když ho nevyplaví, zemře.“

„Ale nevykrvácí úplně?“ zeptala se Erin.

Nadia se zachmuřila. „Mohl by,“ připustila a ohlédla se ke dveřím.

Strigoi do nich přestali bušit. Jordanovi se to ticho pranic nelíbilo a Nadie zjevně také ne.

Vstala a hodila si Rhuna přes rameno.

Erin se k ní připojila. „Co uděláme? Zkusíme se vrátit přes vodu?“

„Je to naše jediná šance,“ přiznala Nadia a ukázala volnou ruku vpřed. „Musíme se dostat na sluneční světlo.“

Dali se na zoufalý útěk. Jordan nesl Pierse přes rameno, ale Nadia ho předhonila. Doběhli na křižovatku tunelů – když se za nimi ozval ohlušující výbuch.

Jordan sebou trhl a přikrčil se. Nepřítel použil na dveře trhavinu.

Aniž zpomalil, ohlédl se, kde je Erin. Běžela vzadu za ním, ale až příliš vzadu. Od vyražených dveří k nim tunelem dolehlo vrčení.

Ne.

Nemrtví pronikli dovnitř – a jsou rozzuření.

KAPITOLA 39

27. října, čas neznámý
místo neurčeno

Tommy se převaloval v nové posteli a zkoušel si najít pohodlnější polohu. Neměl tušení, kde se nachází a kolik je hodin, ale nejspíš nešlo o další nemocnici. Prohlížel si nový domov, protože se obával, že právě tím se mu má tohle vězení stát.

Prozatím tu znepokojivou myšlenku potlačil.

Musel však připustit, že schránka v jeho hlavě je čím dál přecpanější.

Něco nakonec musí povolit.

Rozhlédl se kolem. Zdi byly natřeny stříbřenkou, okna chyběla, ale pokoj byl vybaven třemi různými druhy herních konzolí a plochou televizí připojenou na satelit s americkými kanály.

Napříč od nohou postele vedly dveře do koupelny se známými značkami mýdla a šamponu. Za dalšími dveřmi byla chodba, ale když ho sem nesli, byl v bezvědomí, takže nevěděl, kam vede.

Nějaký neznámý doktor mu musel srovnat kosti, sešít rány a nadopovat ho léky proti bolesti. Ústa měl stále jako plná vaty a nedokázal to spláchnout sebevětší doušek vody. Ale krk se mu už zahojil a také kosti pevně srostly. To, co se stalo v Masadě, urychlilo léčení a pomohlo mu proti mnohem více věcem než jen rakovině.

Od chvíle, kdy se tu probral, mu nosili jídlo, o jaké si řekl: hamburgery, hranolky, pizzu, zmrzlinu a cereálie Apple Jacks. A měl až překvapivě velký hlad. Vůbec se nemohl dojíst; jako by jeho tělo potřebovalo palivo, aby se samo vyléčilo.

Nikdo mu neřekl, kde je ani proč tu je.

Celou hodinu jen plakal, ale nikomu to zjevně nevadilo a nakonec si uvědomil, že mu slzy nepomohou, a soustředil se na praktičtější věc: jak utéct.

Zatím nevymyslel žádný dobrý plán. Zdi byly z betonu a tušil, že má někde v pokoji nastrčenou kameru. Stráže mu jídlo prostrkávaly otvorem ve dveřích, které vedly na chodbu.

Náhle se dveře otevřely.

Tommy se posadil. Na nohou se zatím cítil nejistě.

Dovnitř vešla známá postava a Tommymu naskočila husí kůže. Byl to kluk, který ho unesl z nemocnice. Ten podivný kluk vešel do pokoje a rozvalil se na postel, jako by byli nejlepší kamarádi.

Tentokrát měl na sobě šedou hedvábnou košili a draze vypadající šedé kalhoty.

Určitě se neoblékal jako normální kluk.

„Nazdar.“ Tommy se k němu otočil a napřáhl ruku; nevěděl, co jiného by měl dělat. „Jsem Tommy.“

„Vím, kdo jsi.“ Chlapec měl podivný škrobený přízvuk.

Nicméně potřásl Tommymu pevně a obřadně rukou. Měl nejstudenější dlaň, které se kdy Tommy dotkl. Přivezli ho snad odněkud zpoza polárního kruhu?

Kluk pustil jeho ruku. „Teď jsme přátelé, ne? Tak mi můžeš říkat Aljošo.“

Přátelé se ale nepokoušejí zabít jeden druhého.

Tommy si to však nechal pro sebe a místo toho se zeptal na něco důležitějšího. „Proč jsem tady?“

„Byl bys snad raději někde jinde?“

„Kdekoliv,“ připustil. „Tohle je jako vězení.“

Kluk otočil tlustým zlatým prstenem na bílém prstě. „Jestli je to klec, tak pořádně pozlacená, ne?“

Tommy se neobtěžoval námitkou, že nehodlá být v žádné kleci – zlaté ani jiné –, ale nechtěl chlapce urazit ani ho vyprovokovat k násilí. A navíc už nechtěl být dál sám. Nyní vítal společnost i takhle podivného kluka – zvlášť když se od něj mohl něco dozvědět.

„Když mi bylo tolik co tobě, žil jsem v jedné z nejvíc pozlacených klecí na světě.“ Chlapcovy mírné šedé oči přelétly pokoj. „Ale pak jsem byl osvobozen stejně jako ty.“

„Tomuhle neříkám svoboda.“ Tommy ukázal na pokoj.

„Myslím osvobozen z vězení vlastního těla.“ Kluk se posadil, zkřížil nohy a vzal si herní ovladač. „Spousta lidí po tom touží.“

„Jseš svobodný?“ Tommy se natáhl a vzal si druhý ovladač, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě.

Kluk pokrčil rameny a zahájil hru na XBoxu. „Jakž takž.“

„Jak to myslíš?“

Aljoša na něj pohlédl, když se hra na obrazovce probudila k životu. „Jsi nesmrtelný, ne?“

Tommymu klesla ruka s ovladačem. „Cože?“

Aljoša stiskl start hry – Gods of War. „Už to přece víš, ne? Tohle jsem se tě snažil naučit. Tam v poušti. Abys to pochopil.“

Tommy se to pokoušel vstřebat a hledal nějaký opěrný bod, zatímco se rozezněla úvodní hudba plná bubnů a trubek. „A ty jseš nesmrtelný, Aljošo?“

„Existují způsoby, jak můj život může skončit. Ale když se jim vyhnu, ano, budu žít věčně. Takže můžeme být přáteli opravdu hodně dlouho.“

Tommy v jeho hlase zaslechl opuštěnost.

Tiše a zoufale se zeptal: „Takže jsem jako ty?“

Aljoša se ošil, jako by mu tato část rozhovoru nebyla příjemná. „Ne, nejsi. V celých dlouhých dějinách času byl jen jediný člověk jako ty. Ty, příteli, jsi vážně výjimečný.“

„Je ten druhý pořád někde tady?“

„Ano, jistě, je tady. Stejně jako ty nemůže zemřít ani si vzít vlastní život.“

„Nikdy?“

„Až do konce času.“

Tommy se dlouze rozhlédl po pokoji. Budou ho tu věznit navěky? Chtěl se zasmát absurditě situace, ale hluboko v srdci věděl, že mu Aljoša řekl pravdu – ale možná ne v plné hrůze.

Tommy to pochopil zcela sám.

Nesmrtelnost není požehnání.

Je to prokletí.

KAPITOLA 40

27. října, 6.55 SEČ
pod Harmsfeldským jezerem, Německo

Jordan s Piersem přes rameno v běhu zahnul a pospíchal betonovým tunelem hnaný divokými a děsivými výkřiky pronásledujících strigoi.

Zavolal přes rameno na Erin, která zůstala asi dvacet metrů za ním.

„Pospěš!“

„Běž dál!“ odpověděla podrážděně a současně polekaně.

Prostě Erin.

K čertu se vším.

Nadia mezitím už dosáhla konce chodby a zmizela dole, mířila ke vzduchovému uzávěru s bezvládným a stříbrem otráveným Rhunem v náručí. Očividně nehodlala čekat na dvě pomalejší lidské bytosti. A zdálo se, že ani z Pierse nebyla nijak nadšená. Nejspíš se nehodlala pro nikoho z nich vracet.

Jordan položil Pierse na betonovou podlahu a vytáhl samopal. „Promiň, starče.“

Piers otevřel kalné modré oči. „Meine Kinder.“

Mé děti.

„Vrátím se.“ Jordan doufal, že slib dokáže splnit.

Než se však stačil znovu napřímit, Piers ho chytil za ruku, měl neuvěřitelně silný stisk, kterým by stále dokázal rozdrtit kosti. „Ikaropové. Sie kommen. Pomohou. Poslal jsem je.“

Z prolomených dveří do předpokoje se do tunelu vylil černý mrak netopýrů. Tloukli křídly, kvíleli a přehnali se jim nad hlavami.

Do chodby jich proudily tisíce.

Jordan se skrčil pod jejich křídly, přemožený zápachem netvorů, který mohl vzadu na jazyku doslova ochutnat. Přitiskli se s Piersem ke stěně.

Erin už byla skoro u nich, jednou rukou si chránila obličej před okřídleným náporem.

Tentokrát však jejich zuřivost nebyla namířená proti ní.

Prodírala se skrz ně v hlubokém předklonu.

Za ní černá záplava udeřila do strigoi jako zuřící příval. Netopýři se vrhli na stvůry ve změti černé krve, kožešiny a bledé kůže. Uprostřed chaosu zazářilo stříbro jako blesky. Někteří z ikaropů klesli k zemi, ale mnoho dalších nastoupilo na jejich místa.

Jordan spatřil, jak jeden obrovský netopýr rozepjal křídla a pak jimi pevně obemknul jednoho strigoi jako monstrózním pláštěm.

Křik byl stále hlasitější.

Pak z nitra temného mračna vyrazil vzhůru ohnivý zášleh. Vzduch naplnilo hučení a praskání následované strašlivým kvílením. Ke třem přihlížejícím se vyvalil mrak mastného smrdutého kouře.

Spálené maso a petrolej.

Plamenomet.

Piers zasténal žalem pro své děti, chór jejich výkřiků hrozil protrhnout Jordanovi bubínky.

Ale Erin se konečně dostala k nim.

Jordan ji popadl za ruku a stáhl ji k sobě za roh. „Utíkej ke vzduchovému uzávěru! Jdu hned za tebou!“

Sotva popadala dech, ale přikývla.

Zdvihl Pierse a rozběhl se za ní. Modlil se, aby jim zbývající netopýři dokázali vykoupit dost času k úniku z tohoto prokletého místa. Pak by je už mělo ochránit slunce.

Taková byla alespoň teorie.

Pospíchali k otevřené přechodové komoře. Z temnoty se vyloupla Nadia a rozběhla se k nim s prázdnýma rukama. Musela nechat Rhuna v komoře a vrátila se jim na pomoc. Nakonec je tedy přece jen neopustila.

„Rychle!“ vykřikla, sáhla po Erin a popadla ji, téměř ji přitom zvedla do vzduchu.

Zezadu se rozlehl divošský výkřik a přitáhl Jordanovu pozornost. Strigoi – zakrvácený, popálený a bez jednoho oka – se na ně vrhl zpoza rohu; pohyboval se tak rychle, že běžel napůl po zdi, jak dychtil vrhnout se na ně.

Vzduchový uzávěr se černal jen pár metrů od Jordana.

Avšak příliš daleko.

6.57

Erin se vzepřela neodolatelné síle, kterou ji Nadia táhla ke vzduchovému uzávěru. Přetočila se v jejím sevření a zvedla pistoli Sig Sauer.

„Jordane! K zemi!“

O kus dál v tunelu ji poslechl, vrhl se k zemi a v pádu se přetočil na záda, aby ochránil otce Pierse před nárazem.

Namířila pistoli na netvora, který se právě odrazil k závěrečnému skoku na Jordana.

Naposledy se nadechla na uklidněnou, vydechla a stiskla spoušť.

Výstřel zaduněl jako hrom, až jí zalehly uši a začalo v nich zvonit.

Týl lebky strigoi se rozprskl a vyvalil se z ní kouř, jak mu prohnala stříbrnou kulku zbývajícím okem. Hybná síla přenesla netvorovo tělo přes ležícího Jordana, narazilo do země a sklouzlo Erin k nohám.

Uskočila, ale ozvala se Nadia.

„Je mrtvý.“

Jordan se postavil na nohy a zvedl Pierse. „Dobrá rána.“

Tentokrát bez blahosklonného úsměvu. Myslel to vážně. Projela jí teplá vlna zadostiučinění.

Společně vběhli do přechodové komory.

Erin pospíšila k Rhunovi, polekal ji pohled na jeho bílou barvu – byl ještě bledší než obvykle. Z obnažené hrudi stále unikala krev. Nadia s Jordanem zabouchli s hlasitým zaduněním vzduchotěsné dveře a zajistili je.

Pak přešli kvapně ke vnějšímu poklopu.

Nadia se přímo vrhla přes malou komoru a otočila pákou vnějších dveří. Když se prudce rozevřely, chladná voda z jezera vnikla dovnitř dřív, než se Erin stihla pořádně nadechnout. Během několika vteřin měla hlavu pod vodou. Jordan rozsvítil svou vodotěsnou baterku a vzal Pierse.

Erin podobně popadla Rhuna za vestu.

Když se tlak vyrovnal, Nadia ramenem rozrazila dveře a postrčila všechny ven. Připlavala k Erin a Rhunovi a uchopila kolegu sangvinistu za zápěstí.

Když se tak Erin zbavila odpovědnosti za něj, odrazila se od země, proklouzla poklopem a začala plavat vzhůru. Bojovala s váhou koženého pláště – a navíc s kapsami plnými betonových úlomků. Začala naopak klesat ke dnu, odmítala se však vzdát toho, co ji stálo tolik úsilí. V dálce zahlédla lesklou postavu na fontáně, muže na vzpínajícím se koni, obalenou řasami.

Připojí se snad k ostatním, kteří utonuli v tomto zatopeném městě?

Pak se vedle ní objevil Jordan. Popadl ji za límec pláště a táhl, mohutně kopal nohama a zvedal Pierse i ji vzhůru ke stříbřitému příslibu úsvitu.

Připadalo jí jako věčnost, než se konečně vynořila hlavou nad hladinu.

Hlasitě se nadechla.

Nad ní obloha zesvětlala do bledě šedé. Východ slunce se blížil, pro Pierse však až příliš rychle. Rozhodně se jim nepodaří dosáhnout svatyně v harmsfeldském kostele včas.

Jordan ji postrčil ke člunu.

Nadia již byla na palubě i se Rhunem a pomáhala vytáhnout na záď bezvládné tělo otce Pierse. Jordan se na pramici vyhoupl sám, málem ji při tom převrhl.

Erin se chytila dřevěného okraje u předního vesla a čekala na svou příležitost. Přerývaně dýchala a celá se třásla. Ještě nikdy necítila tak hroznou zimu, ale nakonec se jí povedlo přežít.

Jordan balancoval na palubě, svlékl si vlkoběsí plášť a přikryl jím jednoho z ležících. Pak natáhl teplou ruku dolů k Erin a vytáhl ji prudkým škubnutím na pramici, až přistála s roztaženýma rukama a nohama.

„Váš plášť,“ vyštěkla Nadia. „Honem.“

Jordan jí pomohl sundat nasáklý oděv tak rychle, jako by hořel.

Třásla se tak, že skoro upadla.

Jordan s Nadiou pracovali rychle, přikryli plášti oba raněné sangvinisty, aby se jich nemohly dotknout sluneční paprsky. Slunce by zabilo Pierse, a jak Erin odhadla, i Rhun musí být příliš zesláblý, než aby vydržel jeho přímou záři. Ztratil u dveří bunkru příliš mnoho krve.

Jak byla Nadia hotová, poklekla a sklonila hlavu. Roztřásla se a musela se opřít o ruku.

„Co je vám?“ zeptal se Jordan.

„Budu v pořádku,“ zašeptala žena, narovnala se, ale v pořádku nebyla. V pravém stehně měla otevřenou ránu, kterou by propadla mince. I přes takové zranění zvládla zachránit všechny ostatní.

Jordan vytáhl kotvu a hodil ji doprostřed člunu.

Erin si připadala naprosto slabá, ale sedla si k veslu a pomohla Jordanovi veslovat ke břehu. Ruce se jí třásly tak, že veslo sotva udržela.

Zpod jednoho z plášťů se ozvalo slabě a chraplavě: „Prosím vás. Sejměte ho ze mě.“

Byl to otec Piers.

Nadia pohlédla dolů na jeho zahalenou postavu, obličej měla stažený v agonii. „Ale pak zemřete.“

„Já vím,“ řekl. „Osvoboď mě.“

Nadia uchopila plášť, ale nezvedla ho. „Prosím, Piersi, nedělejte to.“

„Můžeš mi dát rozhřešení?“ Jeho slabý hlas sotva přehlušil šplouchání vesel.

Nadia vzdychla. „Ještě jsem nebyla vysvěcena.“ Nadzvedla druhý plášť a nahlédla pod něj. „A Rhun vám ve svém stavu také nemůže dát rozhřešení. Je mi líto.“

Jordan vedle Erin rázně nořil veslo do vody, ovládal ho účelně a rychle. Také přidala, ruce svírající dřevo jí připadaly jako studené zvířecí spáry.

„Tak se, prosím, spolu pomodleme, Nadio,“ požádal Piers.

A zatímco Erin s Jordanem pomalu mířili ke břehu, oba sangvinisté se latinsky modlili, Erin však tentokrát nepřekládala. Hleděla upřeně na vodní hladinu zoranžovělou vycházejícím sluncem a myslela na Rhuna, který je mrtvý nebo právě umírá pod Jordanovým pláštěm. Proč vůbec souhlasila, že se něčeho takového zúčastní? Pátrání po Evangeliu už stálo příliš mnoho životů, přesně jak ji Rhun varoval. A zatím nezískali nic a ztratili mnoho.

Když se přiblížili ke břehu, Nadia něžně stáhla plášť z Pierse, nadzvedla ho a vzala jeho vychrtlé tělo do náruče. Poprvé vypadala, že má opravdu strach.

Piersovy zastřené modré oči se upřely na krajinu nad vodou.

Erin sledovala jeho pohled k temným borovicím, stříbrným kmenům lip, holých s příchodem podzimu, k jezeru, které vypadalo jako plné mědi, a ke zlatým paprskům pronikajícím zdvihající se mlhou nad jejich hlavami.

Piers pozvedl obličej ke slunci. „Světlo je vskutku tím nejkrásnějším, co Bůh stvořil.“

Nadie se po tvářích rozkutálely slzy. Neotřela je, místo toho objala Pierse pevněji. „Odpusťte mi,“ řekla latinsky. „Jste světec.“

Jordan měl obličej nehybný jako z kamene. Zachovával stále stejný rytmus veslování.

Piersova tvář zalitá slunečním svitem zazářila všemi barvami.

Vzepjal se. Krk a ruce mu začaly rychle rudnout.

Vykřikl.

Nadia ho k sobě přitiskla. „Bože, náš Pane, jsi naší záštitou z pokolení na pokolení. Roky a dny plynou, Ty však trváš navěky.“

Piers ztichl, ochabl jí v náruči a znehybněl.

„Tvá milost je s námi v životě i smrti,“ pokračovala Nadia. „Nech nás s vděčností vzpomínat na to, co jsi nám dal skrze Pierse a Emmanuela. Přijmi je do svého království po dlouhých letech služby Tobě.“

Erin dokončila modlitbu s ní a pronesla slovo, které nevyslovila již mnoho let a až doteď si myslela, že už ho nikdy neřekne.

„Amen.“

KAPITOLA 41

27. října, 7.07 SEČ
Harmsfeld, Německo

Jordan zabral veslem silněji a pomalu s nimi plul přes jezero. Podíval se na slunce a uvědomil si, že nastal nový den po nejdelší noci jeho života – alespoň však byl stále naživu.

Vybavil si tváře svých mužů… Pierse… Emmanuela.

Když Jordan překryla svým pláštěm Rhuna, pomyslel si, že i kněz bude už brzy sdílet jejich osud. A kvůli čemu? Z té dlouhé noční můry nakonec vyšli z prázdnýma rukama.

Na přídi pramice Nadia stáhla plášť z Piersova těla a podala ho Erin. Kněz už nepotřeboval jeho ochranu, Erin se však v jitřním chladu třásla zimou.

Nadia pak co nejšetrněji položila Piersovo tělo na dno člunu a zkřížila mu ruce na vyhublé hrudi. Přejela dlaněmi nad hroznými ranami na nohách a rukách, ale nedotkla se jich. Pak mrtvé tělo zakryla Emmanuelovým pláštěm, láskyplně ho do něj zavinula a sklonila hlavu k modlitbě.

Jordan udělal totéž, Piersovi toho hodně dlužil.

Když skončili, Nadia se pokřižovala.

Pak na chvíli zdvihla hlavu ke slunci, nato zvedla Piersovo tělo, přetáhla ho přes bort a jemně spustila do jezera. Klesl do zelené vody a zmizel jim z dohledu, jen z pláště se ještě chvíli uvolňovaly řetízky bublin.

Erin nad neobřadním koncem otce Pierse jen zalapala po dechu.

„Nemohl spočinout v posvěcené půdě a jeho tělo nesmí být nalezeno,“ vysvětlila Nadia, pak se opět posadila a chopila se vesla. „Ať tedy nalezne mír a věčný klid tady v horách, které tak miloval.“

Erin se třásla, promodralé rty stiskla do tenké linie, ale pokračovala ve veslování.

Jordan se ohlédl přes rameno. Ze tmy se vyloupl břeh. Všiml si napravo přístaviště. V lese před nimi zazpíval pták vítající ráno a další mu odpověděl.

Zdálo se, že se život vrací do svých kolejí.

Nezpomalil, když se přiblížili ke břehu, ale využil momentu setrvačnosti, aby příď pramice vyjela co nejdál.

„Počkejte tady,“ pronesl varovně.

Erin se otřásla a přikývla.

Nadia nezareagovala.

Vytasil svou pistoli a přehoupl se přes okraj člunu. Bahno pod jeho botami začvachtalo, ale bylo dobré ocitnout se zase na pevné zemi, na povrchu a na slunci.

Pospíšil si na místo, kam schovali motocykly Ducati. Zpátky v opatství mohli být za necelou hodinu. Možná má bratr Leopold nějaký lék, který pomůže Rhunovi uzdravit se.

Ale když Jordan obešel povalený strom, za kterým se ukrývaly, strnul a jen němě hleděl na vraky tří strojů. Narovnal se a rozhlédl. Strigoi se museli skrývat před sluncem, ale věděl, že pro Belial pracují i lidé.

V ten okamžik si uvědomil hroznou pravdu.

Stále nejsou v bezpečí – ani v záři nového dne.

7.12

Erin stála na bahnitém břehu a přitáhla si kožený plášť těsněji k tělu. Zahleděla se ke stromům, kde zmizel Jordan. Neviděla tam žádný pohyb a pocítila v hrudi první kradmé obavy.

Nadia vedle ní vytáhla od pasu lahev a sklonila se pod plášť zakrývající Rhuna, když ho prohlížela, pečlivě ho dál chránila před slunečními paprsky.

Erin by se také ráda podívala, v jakém je Rhun stavu, ale netroufla si. Nadia věděla nejlépe, jak se o něj postarat. A nejspíš ho znala déle, než byla Erin na světě.

Zpoza stromů vyšla známá Jordanova postava a Erin si oddychla. Avšak podle skleslých ramen poznala, že nese špatné zprávy. Velmi špatné. Hned tak něco ho neporazilo, ale Jordan vypadal opravdu zničeně.

Nadia se opět posadila s rukou položenou na Rhunově zakryté hlavě.

„Někdo nám zničil motorky,“ oznámil Jordan a vrhl na ni omluvný pohled, jako by to byla jeho vina.

„Všechny?“ zeptala se Nadia.

Jordan přikývl. „Nedají se spravit bez náhradních dílů, nářadí a spousty času.“

„A nic z toho nemáme.“ Nadia si pohladila zraněnou nohu. Náhle vypadala zranitelně. „Jestli budeme muset jít pěšky, nikdy Rhuna nedostaneme zpět do opatství živého.“

„A co do harmsfeldského kostela?“ Erin ukázala na kostelní věž vyčnívající nad stromy. „Uvažovali jste, že by mohl poskytnout útočiště Piersovi. Proč ne Rhunovi?“

Nadia se zaklonila. Přitáhla Rhunovi plášť těsněji k tělu.

„Musíme se modlit, aby tam měli to, co potřebujeme.“

7.14

Jordan ze břehu pozoroval, jak se mlha v cárech rozpouští v jitřním slunci. Jakmile zmizí, zůstanou u jezera naprosto nechránění: tři lidé s kradenou pramicí a těžce raněným.

Nebude snadné to někomu vysvětlit.

Nadia přešla ke člunu vytaženému z vody a začala zdvihat bezvládného Rhuna. Do malebné vesničky Harmsfeld to byl jen kousek.

Jordan zasáhl. „Dejte mi ho, prosím.“

„Proč? Myslíte si, že jsem na takový úkol příliš slabá?“ Její temné oči se bojovně přimhouřily.

„Myslím, že jestli někdo uvidí tak drobnou ženu nést statného muže tak lehce, jako by byl panenka, určitě bude mít spoustu otázek.“

Váhavě mu dovolila, aby si Rhuna přehodil přes rameno. Kněz na něm visel jako mrtvá váha. Kdyby se jednalo o normálního člověka, byl by prostě mrtvý: studený, netlouklo by mu srdce a nedýchal by. Byl vůbec stále naživu?

Jordan musel věřit, že to Nadia pozná.

Vedla je lesem a nasadila vražedné tempo. Jordan brzy začal litovat, že Rhuna nenesla ona až do chvíle, kdy by se ocitli na dohled od vesnice.

Avšak za necelých deset minut se už plahočili po namrzlé dlažbě hlavní ulice. Nadia je vedla zdánlivě chaotickým způsobem, občas se zastavovala a naslouchala s hlavou na stranu. Nejspíš slyšela lidi o mnoho dřív než Jordan a Erin a pokoušela se jim vyhýbat.

Podíval se na Erin. Byla stejně jako on provlhlá na kůži. Ale na rozdíl od něj nevyráběla teplo tím, že nesla těžké břemeno. Promodralé rty se jí chvěly. Musel ji dostat do nějakého úkrytu a zahřát.

Konečně došli k vesnickému kostelu na návsi. Masivní budova byla postavena z kamenů vytěžených zde před staletími, stavitelé vytvořili po obou bocích klenuté cihlové podloubí a barevná mozaiková okna. Jediná zvonice se zdvihala k nebi a vzbuzovala pocit až tvrdohlavého odhodlání.

Nadia vyběhla po schodech a zkusila dvoukřídlé hlavní dveře. Zamčeno.

Jordan složil Rhuna na zem. Třeba zvládne otevřít zámek.

Nadia o krok ustoupila, zvedla nohu a kopla do masivních dřevěných dveří. S hlasitým zapraskáním se rozlétly dokořán. Nebylo to sice nejtišší, ale zato účinné.

Pospíšili si dovnitř. Jordan zvedl Rhuna a následoval Nadiu i s Erin v patách. Chtěl, aby byli všichni z dohledu, než si někdo všimne, že se vloupali do kostela s mrtvolou na zádech.

Erin za nimi zase zavřela, nejspíš uvažovala stejně.

Nadia už byla u oltáře a hledala tam. „Žádné posvěcené víno,“ zavrčela a v zoufalství udeřila do prázdného poháru a smetla ho na kamennou podlahu.

„Co trochu tišeji?“ Rozhodně ji nechtěl rozzlobit ještě víc.

Zamumlala nejspíš něco rouhavého, pak náhle vyrazila ke dřevěnému krucifixu za oltářem. Podobnost vyřezávané dubové postavy s Piersem byla tak přízračná, až Jordan o krok ustoupil.

Co má Nadia v plánu?

KAPITOLA 42

27. října, 7.31 SEČ
harmsfeldské hory, Německo

Báthory stála před mrtvým sangvinistou. Stále byl přibit šipkami z kuše ke kmeni prastaré borovice jako nějaká druidská oběť.

Uchopila jednu ze šipek za opeřený konec a vytrhla ji z mrtvé ruky, uvolněný úd klesl a zakýval se. S povzdechem se podívala na své dílo.

Zářivé slunce zalévalo světlem mýtinu a rozpouštělo námrazu na žlutých lipových listech. Zůstalo tu jen málo známek bitvy, jež se tu odehrála: několik drnů, hodně stop po kulkách ve kmenech stromů a tmavé kaluže krve vsakující se do půdy. Stačí pořádný déšť, pár týdnů růstu zeleně a nikdo nepozná, že se tu vůbec něco stalo.

Až na tohle prokleté tělo přibité ke stromu.

Vytáhla další šipku, litovala, že nemohla tímto úkolem pověřit Tareka, ale ve dne to bylo nemožné. Dokonce i Magor na slunečním světle trpěl tak, že se z něj začalo kouřit a musela ho poslat za ostatními do bunkru.

Pokračovala ve vytahování šipek a pomalu uvolňovala tělo.

Škoda, že tu nevisí takhle přibitý raději Korza. Ale viděla, jak padl, když do něj střelila šest stříbrných kulek. Nemohl to dlouho přežít. Užívala si překvapení v jeho tváři, když na něj pálila. Myslel si, že je Elisabeta – Báthoryina dávno mrtvá příbuzná, která se nějak vrátila, aby mu odpustila.

Jako kdyby odpuštění mohlo smýt jeho hříchy.

Vytáhla ze sangvinisty poslední šipku. Kdyby byl strigoi, slunce by ho sežehlo na popel a ušetřilo jí tak další nepříjemnosti.

Rezignovaně se rychle pustila do poslední části krvavé práce a během ní se jí v hlavě rodil plán.

Kniha je stále ztracená – ale teď už ví, kde ji má hledat.

A co je ještě důležitější, ví, kdo by jí mohl pomoci.

KAPITOLA 43

27. října, 7.35 SEČ
Harmsfeld, Německo

Erin se držela Jordana, když položil Rhuna před oltář. Kněz byl v bezvědomí a ležel na kamenné podlaze jako mrtvý.

„Žije vůbec ještě?“ neudržela se.

„Jen taktak.“ Nadia mu v pokleku nalila trochu vína do úst.

Nepolkl ho.

To nebylo dobré.

„Jak můžeme pomoct?“ zeptal se Jordan.

„Nepleťte se mi tu.“ Nadia si položila Rhunovu hlavu do klína. „A buďte tiše.“

Nadia se probrala věcmi, které našla za oltářem, a nejdřív uchopila neotevřenou lahev vína. Dlouhým prstem zatlačila zátku dovnitř.

„Potřebuji to víno posvětit,“ prohodila na vysvětlenou.

„A to dokážete?“ Jordan pohlédl ke dveřím zjevně z obavy, že někdo přijde do kostela a přeruší to, co se tu má odehrát

„Ovšemže nedokáže,“ namítla šokovaně Erin. „Víno může posvětit jedině kněz.“

Nadia si výsměšně odfrkla. „Doktorko Grangerová, jste přece historička, tak byste to měla vědět, ne?“ Oltářní pokrývkou otřela Rhunovi krev z hrudi. „Copak na úsvitu křesťanství ženy nesloužily mše a neposvěcovaly víno?“

Erin se zastyděla. Skutečně to věděla. Automaticky se spolehla na církevní dogma, zatímco dějinná fakta mu zjevně odporovala. Napadlo ji, nakolik ještě zůstala v srdci ustrašenou otcovou holčičkou.

To pomyšlení ji pálilo jako oheň.

„Promiňte,“ vyhrkla. „Máte pravdu.“

„Lidská část církve tu moc ženám odebrala. Sangvinistická část ale ne.“

„Takže můžete posvěcovat víno?“ zeptal se Jordan.

„To jsem neřekla. Řekla jsem, že v sangvinistické církvi mohou být kněžími i ženy. Ale neprošla jsem ještě svěcením, takže nejsem kněžka.“

Jordan se ohlédl ke dveřím. Opět. „Proč prostě nevezmeme tu lahev s vínem a neuděláme to, co plánujete, někde jinde, kde by nás nikdo nemohl vyrušovat? Nemusíte to přece udělat zrovna v kostele, že ne?“

„Víno má největší léčivou moc, pokud je posvěceno a vypito v kostele. Svatá půda posiluje jeho účinek.“ Nadia položila Rhunovi ruku na prsa. „A on potřebuje každou výhodu, kterou mu můžeme poskytnout.“

Vylila posledních pár kapek vína ze své lahve do jedné z Rhunových ran po kulkách a dočkala se jeho zasténání.

Erin poskočilo srdce nadějí. Možná na tom kněz není tak zle, jak si myslela.

Nadia odvázala Rhunovi od boku jeho stříbrnou lahev. Nalila mu trochu dalšího vína do hrdla. Tentokrát ho polkl.

Vydal ze sebe dlouhý vzdech. „Elisabeto?“

Nadia zavřela oči. „Ne, Rhune. Jsem Nadia.“

Rhun se rozhlédl zamženýma očima.

„Musíš posvětit toto víno.“ Sevřela mu prsty kolem zeleného hrdla lahve. „Jinak zemřeš.“

Vyčerpaně zavřel oči.

Erin si pozorně prohlédla bezvládného kněze. Nevěděla, co by ho dokázalo probrat. „Jste si jistá, že musí to víno posvětit? Možná by stačilo jen říct mu, že je posvěcené.“

Nadia ji probodla jedovatým pohledem.

„Napadlo mě už tehdy na poušti, jestli musí být víno skutečně posvěcené, anebo jestli Rhun musí pouze věřit, že je tomu tak. Možná jde spíš o víru než o zázraky.“ Erin nemohla pochopit, že taková slova vycházejí z jejích úst.

Viděla přece na vlastní oči, co se stalo, když se lékařská péče nechala jen na víře a zázracích, nejdřív s její rukou a pak i s její malou sestřičkou. Zavřela oči, jako kdyby tím dokázala uzavřít i vzpomínky. Ale ty přišly stejně jako jindy.

Její matka měla těžký porod. Erin a ostatní ženy ve společenství sledovaly, jak celé dny pracuje k porodu. Léto přišlo brzy a ložnice byla dusná a stísněná. Páchla potem a krví.

Držela matčinu ruku, otírala jí čelo a modlila se. Nic jiného dělat nemohla.

Konečně její sestra Emma přišla na svět.

Ale Emma měla od začátku horečku. Byla příliš slabá, aby plakala nebo pila, ležela zabalená v povijanu u matčina prsu, velké temné oči měla otevřené a skelné.

Erin prosila otce, aby vzal miminko ke skutečnému lékaři, ale on ji udeřil, až začala krvácet z nosu.

Místo toho se ženy ze společenství shromáždily kolem matčiny postele k modlitbám. Otec je předříkával, z jeho hlubokého hlasu zaznívalo přesvědčení, že ho Bůh vyslyší a zachrání dítě. A pokud ne, Bůh ví, že nestálo za záchranu.

Erin zůstala matce po boku, sledovala Emmin tep na měkkém temeni hlavičky, byl rychlý jako u ptáčete. Chtěla ji vzít, nasednout na koně a odvézt do města. Avšak otec zřejmě vytušil její vzdor a nikdy ji s miminkem nenechal o samotě. Erin tak zbývalo jedině modlit se, doufat a sledovat, jak se její srdeční tep zpomaluje a nakonec ustává.

Emma Grangerová žila jen dva dny.

Víra Emmu nezachránila.

Erin se dotkla kousku látky ukrytého v kapse. Odřízla ho z Emminy peřinky, než ji zabalili k pohřbu. Od té doby ho nosila stále při sobě, aby jí připomínal, že má naslouchat varování svého srdce, klást nepříjemné otázky a pak vždy jednat.

„Nadio,“ řekla. „Zkuste se napít toho neposvěceného vína. Co můžete ztratit?“

Nadia zvedla lahev k ústům a zhluboka se napila. Rudá tekutina jí vzápětí vystříkla z krku a skropila podlahu.

Jordan se zašklebil. „Počítám, že takhle to nefunguje.“

Nadia si otřela ústa. „Je to o zázraku.“

Anebo jen o tom, že Nadia prostě nevěřila, že jde o krev Kristovu.

Ale Erin si to nechala pro sebe.

7.44

Rhun toužil zemřít a přál si, aby ho už nikdy nevzbudili.

Bolest z fyzických zranění bledla ve srovnání s tím, co cítil, když v lese znovu spatřil Elisabetu. Ale nebyla to skutečně ona. To věděl. Žena v lese měla rudé vlasy, ne černé. A Elisabeta je přes čtyři sta let mrtvá.

Kdo byla žena, která ho postřelila? Vzdálená prapravnučka? A záleželo na tom?

Temnota ho znovu zahalila jako měkká kápě. Uvolnil se. Stříbro ho v této teplé černé nicotě už nespalovalo. Vznášel se v ní.

Pak mu rty opařila nějaká tekutina, zkusil odvrátit hlavu.

„Rhune,“ poručil mu známý hlas. „Musíš se vrátit ke mně.“

Nebyla to Elisabeta. Hlas zněl vztekle. A také vyděšeně.

Nadia?

Ale Nadiu nic nevyděsí.

Přinutil olověná víčka, aby se otevřela. Uslyšel, jak jim bijí srdce. Erinino rychle, vojákovo klidněji. Takže oba přežili.

Dobře.

Zkusil se spokojeně znovu rozplynout.

Ale za bradu ho popadly chladné prsty a otočily ho k Nadiiným tmavým očím. „Udělej to pro mě, Rhune. Dala jsem ti všechno tvé víno – a také své. Bez něj zemřu i já. Anebo poruším svou přísahu.“

Pokoušel se udržet oči otevřené, ale samy se mu zavřely. Přinutil se je otevřít.

„Dohnal si mě k tomu, Rhune.“

Nadia pustila jeho hlavu a vstala jako rychlý záblesk temnoty. Objala Erin kolem pasu a zvrátila jí hlavu na stranu. Erinino srdce se prudce rozbušilo, až jeho rytmus přešel v neustálý zděšený tlukot.

Jordan zvedl samopal.

„Jestli vystřelíš, vojáku, dobře víš, že ji dokážu zabít, než mě zasáhne druhá kulka,“ zasyčela Nadia. „Tak co, Rhune, uděláš to?“

Erininy jantarové oči na něj hleděly, prosily o její život i o jeho.

Rhun zareagoval spíš na její pohled než na Nadiinu otázku a našel v sobě sílu. Vzpamatoval se natolik, že dokázal uchopit lahev, přitisknout si ji k srdci a začít odříkávat potřebná slova.

Obřad pokračoval až ke svěcení – a celou dobu Nadia držela Erin a zuby měla těsně u jejího krku.

Rhun konečně dospěl k závěru: „Nabízíme Ti tuto rozumnou a nekrvavou oběť. A prosíme Tě, žádáme Tě, modlíme se k Tobě, sešli Ducha svatého na nás i na tyto dary.“

Nadia odpověděla: „Amen. Posvěť i ten svatý kalich.“

„A to, co je v tomto kalichu, Tvou předrahou krev, Kriste.“

Nechal ruce klesnout do klína, obřad skončil, síla mu z těla vyprchala, přál si už jedině zůstat při vědomí.

Jenže Nadia ho nenechala odpočívat. Nalila mu Kristovu krev do ran a do úst. Jeho tělo oheň přijalo a tentokrát ho i naprosto spálil. Věděl, kam ho to dovede, a toto pomyšlení ho děsilo.

„Ne…“ zaprosil – ale jeho prosba zůstala nevyslyšena.

„Otočte se.“ Nadiin drsný povel oběma lidem zazněl už z dálky, jak ho jeho hříchy nesly vstříc pokání.

Bernard cítil temnotu ve Rhunově srdci a poslal ho na čachtický hrad přerušit styky s Elisabetou. Rhun přesvědčil sám sebe, že to zvládne, že k ní necítí nic víc než povinnost sloužit jí jako duchovní pastýř.

A modlil se, když se blížil po dlouhé zimní cestě k jejím dveřím. Sníh zakryl pole a zahrady, kde se kdysi spolu procházeli. Mezi dlouhými, dávno uschlými stvoly levandule havran požíral šedou myš, drobná rudá skvrnka její prolité krve byla vidět i z takové dálky. Rhun ho pozoroval, dokud havran neskončil s hodováním a neodletěl pryč. K hradu došel za soumraku o několik hodin později, než plánoval. Přesto ještě dlouho postával přede dveřmi, než se odhodlal zaklepat. Sníh mu poprášil ramena sutany. Už sice nevnímal chlad, ale ometl sníh, jak by to udělal každý člověk. Nechtěl v tomto domě ukazovat svou jinakost.

Otevřela mu komorná Anna, ruce měla červené mrazem. „Dobrý večer, otče Korzo.“

„Zdravím tě, mé dítě,“ řekl. „Je vdova Nádasdy doma?“

Modlil se, aby byla někde daleko. Možná ji měl požádat o setkání ve vesnickém kostele. Tam byla jeho vůle nejpevnější. Ano, v kostele by to bylo lepší.

Anna vysekla pukrle. „Od smrti dobrého hraběte Nádasdyho vychází až v podvečer, ale vrací se před setměním. Můžete počkat?“

Následoval její štíhlou postavu do velkého pokoje, kde v ohromném krbu plápolal oheň. Po zemi poházený heřmánek na slámě dodával pokoji známou vůni léta. Vzpomněl si, jak spolu s ní sbíral jeho kvítky za slunečného odpoledne ještě před Ferencovou smrtí.

Když mu Anna nabídla občerstvení, Rhun odmítl a postavil se co nejblíže k ohni a nasával žár do svého nepřirozeného těla. Modlil se a myslel na Ference, Černého rytíře Maďarska a muže, s nímž byla Elisabeta spojena. Kdyby byl Ferenc stále naživu, všechno by bylo jiné. Jenže Ferenc je mrtvý. Rhun zaplašil vzpomínky na poslední návštěvu, kdy jí řekl o Ferencově skonu.

Elisabeta vstoupila oblečená do tmavě rudého pláště, sníh jí tál na ramenou a vytvářel temnější skvrny. Rhun se napřímil. Jeho víra je silná. Zvládne to.

Setřásla si vodu z pláště. Kapky se rozstříkly po podlaze. Služebná jí vzala z natažené ruky těžký vlněný kus oděvu a pozpátku vycouvala z pokoje.

„Ráda vidím, že jste v pořádku, otče Korzo.“ Lemy černých sukní šustily na slámě, když zamířila k němu, aby se zahřála u ohně. „Doufám, že vám už nabídli víno a občerstvení?“

Hovořila lehkým tónem, ale bušící srdce ji zrazovalo.

„Ano.“

V plápolavé záři ohně se zdála hubenější, než si pamatoval, rysy měla ostřejší, jako kdyby z ní žal vypálil vše měkké. Ale i tak byla až bolestně krásná.

Rhunovou krví pronikl strach.

Toužil uprchnout, ale dal slib Bernardovi a dal slib i sobě. Je dost silný, aby to zvládl. Musí.

„Soudím, že jste přišel kvůli sbírce pro církev?“ Její hořký tón mu prozradil, že si stále pamatuje na zklamání, když ji opustil, aby truchlila pro Ference sama, a že mu neodpustila toto zběhnutí v hodině nejvyšší nouze.

Jeho duše křičela, ať uteče pryč, ale tělo ho odmítlo poslechnout.

Zůstal.

„Otče Korzo?“ naklonila se blíž s hlavou účastně na bok, srdce zpomalilo soucitem, místo aby pokračovalo v hněvivém trysku. „Není vám dobře? Nechcete se posadit?“ Dovedla ho ke dřevěné židli s rovným opěradlem a pak si sedla proti němu, koleny se skoro dotýkali. Žár ohně v krbu byl ve srovnání s teplem jejího těla chladný.

„Je vám dobře, otče Korzo?“

Probral se z melodie jejího silného rudého srdce. „Ano, je. A jak se daří vám, vdovo Nádasdy?“

Při slově vdova se ošila. „Snažím se snášet…“ Předklonila se. „Nesmysl. Známe jeden druhého příliš dlouho a příliš dobře, abychom si teď lhali. Ferencova smrt byla pro mě velkým břemenem, ale také úlevou.“

Úlevou?

Neodvážil se zeptat. Zvedl hlavu.

„Vypadáte nemocně,“ řekla. „Tak mi řekněte pravdu. Jak jste prožil poslední měsíce?“

Podíval se jí do stříbrných očí, ve kterých se odrážely oranžové plameny z krbu. Jak by se od ní mohl oddělit? Ona jediná ze všech, kterým se svěřoval s myšlenkami ve svém smrtelném životě, by udržela tajemství o nepřirozeném stavu jeho existence.

Na rtech jí zahrál slabý úsměv. Dlaní si setřela vlhkost z obnaženého ramene, pak ji upejpavě sklonila k měkkému hrdlu. Díval se na její prsty a na to, co zakryly.

Vstala a vzala jeho ruku mezi své. „Stále jste tak studený.“

Teplo její dlaně mu pod kůží přímo vybuchlo. Musí se hned odtáhnout, ale místo toho zůstal, položil druhou ruku přes její a načerpal víc jejího tepla do svého studeného těla. Jen tak. Prostým spojením, dotekem. Nic víc nežádal.

Tlukot jejího srdce putoval z jejích dlaní do jeho paží a vzhůru tam, kde kdysi bilo srdce jemu. Nyní se mu krev pohybovala v rytmu jejího tepu. Okraje zorného pole se mu zbarvily do ruda.

Zavřela oči a zvedla tvář k jeho.

Vzal její zardělý obličej do mramorově bílých rukou. Ještě nikdy se nedotkl ženy, ne takto. Pohladil ji po tváři a po hebkém bílém krku.

Srdce jí pod jeho rukama bilo stále rychleji. Strachem? Anebo ho pohánělo něco jiného?

Po lících jí skanuly slzy.

„Rhune,“ zašeptala, „čekala jsem na tebe tak dlouho.“

Obkroužil špičkou prstu neuvěřitelně hebké a rudé rty. Pod jeho dotekem se celá rozechvěla.

Toužil přitisknout rty na její a okusit teplo jejích úst. Ochutnat ji. Ale to bylo zapovězeno. Je přece kněz. Dodržuje celibát. Musí s tím hned přestat. Odtáhl od ní ruce a sáhl po stříbrném kříži, který mu visel přes sutanu.

Sklouzla pohledem na kříž a zklamaně zasténala.

Rhun strnul, bojoval s teplem její kůže, s vůní roztálého sněhu v jejích vlasech, s tepem srdce, který cítil na jejích rtech, se slanou vůní jejích slz. Ještě nikdy ve smrtelném ani nesmrtelném životě nebyl tak vyděšený.

Naklonila se k němu a políbila ho. Rty se ho dotkly lehce jako motýlí křídla.

A Rhun byl ztracen.

Ochutnala jeho žal a krev a vášeň. Už nebyl kněz ani netvor. Byl prostě jen muž. Muž jako nikdy předtím.

Odtáhl se a pohlédl jí do přivřených očí planoucích vášní. Sundala si čepec a černé vlasy jí volně spadly na ramena.

„Ano, Rhune,“ zasténala. „Ano.“

Políbil jí zápěstí. Rty ucítil silné bušení jejího srdce. Vyhrnul jí rukáv a políbil jí loketní jamku. Jazykem ochutnal její kůži.

Zabořila mu prsty do vlasů a přitáhla si ho blíž. Sledoval dráhu jejího tepu až k obnaženému hrdlu. Jak v jeho objetí vláčněla, sevřel ji pevněji kolem pasu. Znovu našla jeho rty.

Bůh a kněžský slib přestaly existovat. Potřeboval cítit její kůži na své. Zápolil s tkanicemi jejího oděvu. Odstrčila mu ruce a rozvázala si je sama, ústy se při tom neodtrhla od jeho.

Šaty jí sklouzly na kamennou podlahu a vystoupila z nich blíž k ohni. Oranžové plameny prosvítaly skrz její lněnou spodní košili. Škubnutím roztrhl na dva kusy i tuto poslední překážku.

Teď před ním stála nahá. S hebkou a teplou pletí. Srdce jí pod jeho rukama tlouklo jak zběsilé.

Její ruce přelétly přes neuvěřitelně dlouhou řadu knoflíků na jeho sutaně. Třiatřicet symbolizuje třiatřicet let Kristova pozemského života. Sutana spadla na zem na její šaty. Stříbrný kříž ho pálil na prsou, ale nevšímal si toho.

Vzal Elisabetu do náruče a pevně ji k sobě přitiskl. Zasykla, když se jí do holého prsu vmáčkl kříž. Popadla řetízek a přetrhla ho. Krucifix zazvonil o zem vedle sutany. Měl se vzpamatovat, zmobilizovat svou svatost, zvednout a přitisknout si ho k tělu, držet ho mezi nimi dvěma jako hradbu.

Namísto toho si zvolil ji.

Její rty opět našly jeho a při polibku otevřela ústa. Nyní je už nic nedělilo. Zůstala dvě těla toužící po spojení.

Pronesla jeho jméno.

Rhun odpověděl jejím.

Položil ji na podlahu vyhřátou ohněm. Prohnula se pod ním a k ústům se mu vzepjal její dlouhý sametový krk.

Rhun se rozpustil v její vůni, teplu a bušení srdce. Žádný člověk nedokáže pochopit, co cítil; a žádný sangvinista není schopen něčemu takovému odolat. Ještě nikdy se necítil tak spokojený, tak silný. Pro takové blaho muži zanechávali kněžství. Toto pouto bylo hlubší než jeho city k Bohu.

Spojil se s ní. A už se nikdy nechtěl rozdělit.

Rudá barva ho pohltila. Pak pohltila i ji. Pulzoval v moři vroucího nachu.

A když se barva pročistila a vybledla, obě jejich duše byly ztraceny.

KAPITOLA 44

27. října, 8.02 SEČ
Harmsfeld, Německo

Pár kroků od Erin klečela Nadia u Rhuna a šeptala mu něco latinsky, zatímco naříkal. Ať se dělo cokoliv, když se napili posvěceného vína, bylo to nepříjemnější než šestinásobné postřelení do hrudi. Trpěla s ním, uvězněná v takovéto podobě věčnosti a odsouzená k nepředstavitelnému peklu za hřích, že je napadl divoký strigoi.

Erin se vrátila k vylomeným kostelním dveřím a vyhlédla do časného rána. Jordan se k ní připojil a opřel se vedle ní o zárubeň. Jak se udrží stále tak teplý? Ona mrzla. Nejdřív se oba ponořili do horského jezera a teď spolu stojí v nevytopeném kostele.

Jakmile se Rhun utišil, uslyšela Nadiu zalapat po dechu, když se také napila posvěceného vína, ale nesténala, jako to dělal Rhun.

Pak se v kostele rozhostilo dlouhé ticho.

„Probral se,“ zavolala nakonec Nadia a vrátila se zpět k obvyklému chladu a vyrovnanosti. „Při troše štěstí budeme moci před soumrakem vyrazit dál. Příštích pár dní však bude hodně zesláblý. Kristova krev nás neléčí tak rychle, jako by to dokázala lidská krev.“

„Proč je pro vás snadnější pít tohle víno než pro Rhuna?“ Erin pohlédla na kněze ležícího na boku zády k nim; byl přikrytý oltářní pokrývkou.

Nadia k němu také stočila zrak. „Já nespáchala zdaleka tak těžké hříchy.“

8.22

Jordan se rozhlédl po pokojíku v hostinci, který Nadia pro něj a Erin pronajala v Harmsfeldu. Malebná rezidence stála na návsi naproti kostelu.

Nadia sdílela pokoj se Rhunem hned vedle, ale Jordan jej stále prohlížel, jako kdyby se připravoval na dlouhé obléhání. Hotelové dveře byly z masivního dubu. Prohlídka oken odhalila laťkovou mříž pod jejich pokojem ve druhém patře. Obtížná přístupová cesta. Rychle zkontroloval i koupelnu. Okno měla příliš malé, než aby se jím někdo protáhl. Zbytek tvořila typická evropská výbava: bílé dlaždičky, praktický sprchový kout, umyvadlo, toaleta a bidet.

Když se vrátil do pokoje, Erin se ani nepohnula z postele, seděla na kraji načechrané peřiny. Zařízení pokoje tvořila dvojitá postel, dva noční stolky s lampičkami a podivná kovová vymyšlenost sloužící podle ní nejspíš k čištění bot.

Erin se zdála bledší, než ji kdy viděl. Pod očima měla tmavé kruhy, obličej jí pokrývala špína.

„Chceš se umýt jako první?“ zeptal se.

„Umýt,“ opáčila, postavila se a protáhla. „To je teď vůbec nejlepší slovo v angličtině.“

Jordan sledoval, jak odchází a zavírá za sebou dveře. Napadlo ho, že nejlepší slova v angličtině zní umýt se společně, ale měl dost rozumu, že to neřekl nahlas. Místo toho si sedl na opačnou stranu postele a otevřel nabídku donášky na pokoj.

Vybral tři snídaně s kávou a čajem, protože neměl představu, co Erin jí nebo pije. Zvedl telefon a vytočil číslo, ale než ho někdo stačil zvednout, Erin pustila sprchu. Jordan si představil, jak uvnitř s rozpuštěnými vlasy spadajícími jí do půlky nahých zad překračuje kachlíčkový zvýšený práh a voda jí stéká po křivkách jejích…

„Darf ich Ihnen behilflich sein?“ zašveholil hlas z druhého konce telefonní linky.

Jordan se otočil zády ke dveřím do koupelny a německy objednal snídani.

Zatímco čekal, rozložil jejich pláště přes radiátory, aby uschly, a snažil se nemyslet na sprchující se Erin s obličejem zvednutým k proudu vody, jak jí okolo těla stoupá pára.

Musí si najít něco, čím by se zaměstnal. Sedl si na postel a vyčistil zbraně jednu po druhé, ostatní měl při tom po ruce. Pak vyčistil i Erinin Sig Sauer.

Nadia zaklepala na dveře a beze slova mu strčila do ruky velkou papírovou tašku. Když zavřel dveře, otevřel ji a našel uvnitř základní toaletní potřeby a náhradní oblečení pro oba.

Teplé svetry, takže předpokládal, že nepoletí zpět do Jeruzaléma.

Přišla pokojová služba a Jordan se pustil do snídaně, než Erin dokončí očistu.

Chvíli nato se ozvalo cvaknutí a šumění vody ustalo. Dál hleděl na dveře a snažil se nepředstavovat si, jak si Erin utírá nahé tělo.

Nedokázal to.

Čekal, až vyjde. Když se konečně ukázala, vešla do pokoje v oblaku páry. Měla na sobě bílý froté župan, který musela najít v koupelně, a převázala si ruku. Obličej a krk měla zarudlé od horké vody. Zatoužil spatřit, kam až na jejím těle ta zarudlost sahá.

Jak se přiblížila, Jordan si rozložil na klín ubrousek.

„Zkusila jsem ti nechat trochu horké vody,“ řekla.

„A já… ee… ti zkusil nechat trochu snídaně.“ Jordan si dal velký doušek kouřící kávy.

Erin došla k němu a prohlédla si zbytky jídla. Voněla mýdlem a čistým oblečením. „Doufám, že jsem byla úspěšnější než ty.“

Svědomitě zkusil vyhnout se očima výstřihu jejího županu a pospíšil si do koupelny. Rychle se umyl a oholil. Když si učesal vlasy a oblékl čisté khaki kalhoty a košili s dlouhými rukávy, cítil se připravený vrátit se do civilizace.

Anebo se alespoň pořádně vyspat.

Když vyšel z koupelny, Erin právě dojídala snídani. Lehl si na postel a slastně vzdychl. Skutečná postel.

„Můžu se vyspat na zemi,“ nabídla se Erin.

„Nikdo z nás nebude spát na zemi,“ opáčil. „Slibuju, že zůstanu na svojí straně, když slíbíš, že zůstaneš na svojí.“

Erin se podívala na podlahu, jako by zvažovala první možnost.

Jordan se vyhrabal na nohy a sundal z radiátoru svůj uschlý plášť. „Copak v čase nouze nespaly kdysi panny s mečem mezi sebou a rytířem ochráncem?“ Položil plášť doprostřed dvojlůžka a zvedl tři prsty. „Na skautskou čest, že nepřekročím tuto koženou hradbu, pokud mě o to sama nepožádáš.“

Skepticky po něm hodila okem. „Byl jsi vůbec skaut?“

Klesl na půlku letiště blíž ke dveřím. „Dokonce rover.“

Zakrátko už leželi každý na své půlce postele. Jordan si pomyslel, že nejspíš neusne, když Erin má jen pár decimetrů vedle sebe, ale téměř hned a ještě v šatech se propadl do spánku.

Probudil se vsedě s rukou položenou na zbrani. Jediným rychlým pohledem přelétl sluncem zalitý pokoj. Vše zůstalo na svém místě. Dveře byly zavřené. Okna zajištěná. Koupelna prázdná. Tak co ho probudilo?

Erin vedle něj zasténala.

Otočil se k ní. Stále v županu ležela obličejem k němu, obě ruce podložené pod tváří. Sténala ze spaní. Chtěl sáhnout přes plášť a pohladit ji, ale nechtěl porušit slib. U Erin stačí jediný chybný krok a bude vyřízený.

„Pssst,“ zašeptal, jako kdyby byla jeho sestřenice Abigail, známá v celé rodině pro své noční můry z obřích tarantulí. Erin dlouze vydechla a zdálo se, že se pohroužila do hlubšího spánku.

Nasbírala spoustu materiálu pro zlé sny – strigoi, netopýři a…

Erin se s výkřikem napřímila do sedu.

„Jsem tady,“ pospíšil si a přisedl si blíž k ní. „Jsme v bezpečí.“

Podívala se na něj vytřeštěnýma očima.

„Já jsem Jordan, vzpomínáš si?“

Roztřeseně se nadechla a posunula vzad, aby se mohla opřít o pelest postele. „Vzpomínám.“ Opatrně, aby zůstal na své straně, ji napodobil. „Zlé sny?“

„Zlá skutečnost.“

„Mám si to brát osobně?“ Třeba tím odlehčí napětí.

„Nemyslela jsem tebe. Ty jsi… no… v pohodě. Ale to ostatní…“

Jordan si to vzal osobně, že ho označila, jen že je v pohodě, ale rozhodl se to tentokrát nijak dál nekomentovat. „Alespoň jsme se trochu prospali a najedli. Od Masady jsem se necítil takhle dobře.“

Přestal mluvit. Masada. Tam zemřel jeho tým. Všichni do posledního. V duchu si vybavil jejich jména: Sanderson, McKay, Cooper, Tysonová. Všichni s výjimkou McKaye byli mladší než on. Tysonová měla dvouletou dceru, která už nikdy znovu nespatří svou matku. McKay měl tři děti, exmanželku a psa jménem Chipper. Cooper použil armádní plat k podporování své křehké staré matky a dlouhé řady milenek. Sanderson neměl ani čas nějaký vztah navázat. Byl ještě kluk. Jordan si opřel hlavu o pelest. „Bylo to hodně dlouhých čtyřiadvacet hodin.“

„Jsem zvědavá, co bude dál,“ prohodila Erin.

„Další poznávací výlet s našimi zábavnými průvodci Rhunem a Nadiou.“

„Nadia není moc zábavná.“ Erin si vytáhla pokrývku nad pas. „Myslím, že mě tam v kostele chtěla zabít.“

„Podle mě jen blufovala.“

Erin se chytila za krk. „Myslím, že Nadia neumí blufovat.“

Jordan byl téhož názoru. „Mám pocit, že kdyby chtěla, prostě by nás rozmáčkla jako červy a někoho si najala, aby vyčistil mastné fleky.“

Erin se zakřenila. „A to mě má uklidnit?“

Podíval se na ni. „Aspoň že máme jeden druhého.“ Zaznělo to tak lacině, že by to nejraději zase hned vzal zpátky.

„Ale já tě sotva znám,“ namítla.

„A co bys chtěla vědět?“ Podložil si hlavu polštářem. „Jsem člověk. Pětatřicet. Vojenská kariéra. Narodil jsem se v Iowě. Jako třetí syn. Máma měla pět dětí. Moje oblíbená barva je zelená.“

Erin s úsměvem zavrtěla hlavou.

„To ti nestačí?“ Jordan se rozhodl do toho skočit rovnýma nohama, prostě říct pravdu. „Moje žena – Karen – taky sloužila v armádě. Umřela před rokem. Zabita při akci.“ Do hlasu se mu vkradl smutek, pokračoval však dál. „Neměli jsme děti, ale chtěl jsem tři. A teď jsi na řadě ty. Děti? Manžel? Sourozenci?“

„Tuhle hru nehraju.“ Spatřil rychlý záblesk bolesti v jejích očích, než je odvrátila.

Rodina byla tabu. Pochopil to. Zvolil snadnější otázku. „Máš snad aspoň oblíbenou barvu, ne? To přece není státní tajemství.“

Otočila se zpět k němu a zkusila se usmát, jako by oceňovala jeho snahu. „Sépiová.“

„Sépiová?“ Podíval se na ni. „To je hnědá, že?“

„Spíš šedohnědá. Původně se vyráběla z inkoustového váčku olihní. Sépie je latinský výraz pro oliheň.“

Její vážné jantarové oči se vpily do jeho. Anebo byly sépiové?

„Vidíš. Dobrý začátek.“ Zavrtěl se na posteli, jak zkoušel vymyslet další otázku. „Řekněme, že je dnes sobota a jsi doma. Co budeš dělat?“

Sklopila zrak k vlkoběsímu plášti, skoro jako by se styděla. „Cpala bych se cereáliemi a sledovala kreslené filmy.“

„Takovou odpověď jsem nečekal.“ Představil si ji, jak sedí v pyžamu s mísou cereálií na klíně a v televizi hopsají animáci. Dobrý způsob, jak začít víkend.

„Naučila mě to spolubydlící Wendy na koleji. Řekla, že mám v kreslených filmech hodně co dohánět.“

Po děsivém dětství, které prožila, to Wendy vcelku vystihla.

„Tak,“ navázala. „Je řada na tobě. Co bys ty dělal v líném sobotním ránu?“

„Spal.“ Kéž by ho napadla nějaká atraktivnější odpověď.

Zatvářila se kajícně. „Tak to mě mrzí, že jsem tě probudila.“

„Mě ne.“ Natáhl ruku a odhrnul jí neposlušný pramen vlasů z tváře, připravený se stáhnout, kdyby nějak dala najevo, že jí to není příjemné.

Místo toho zavřela oči a položila mu hlavu na dlaň.

Naklonil se přes vlkoběsí plášť a políbil ji. Udělal to bez přemýšlení, jako kdyby tam jeho rty patřily.

Tiše zasténala a objala ho kolem krku.

10.04

Rhuna probudil citronový pach chemického čistidla. Položil si ruku na rozbolavělou hruď a zkoušel si vzpomenout.

Zvedl se na loket. Byl v ložnici se zataženými bílými závěsy stínícími místnost před slunečním světlem. Pár kroků od něj ležela na dřevěné podlaze žena. Nadia. Teď už si vzpomněl. Nadia. Emmanuel. Bunkr. Nastražil uši, jestli zaslechne bušení srdcí Erin a Jordana, dolehla k němu zpoza druhé strany zdi. Tlumený zvuk jejich hlasů ho uklidnil.

Opřel se o pelest a pomalu se zvedl na nohy.

Nadia se zavrtěla a protáhla jako procitající kočka. „Je ti lépe?“

Rhun se postavil a mírně zakymácel. „Byla jsi raněná?“

„Jen do nohy.“ Také vstala, mnohem snadněji než on. „Zahojí se to.“

Rhun jí záviděl. „Byli ostatní raněni?“

„Voják měl štěstí,“ řekla. „Žena je dobrý střelec, dokonce i z pistole, a měla dost rozumu, aby si dávala pozor.“

„Piers?“ Rhun se rozhlédl po zatmělém pokoji.

„Mrtvý.“ Nadia mu pověděla, co se dělo od chvíle, kdy byl v lese postřelený.

Rhun položil otázku, která ho trápila nejvíc. „Jak Belial zjistil, kde jsme a kde nás mají přepadnout?“

O odletu jeho týmu z Jeruzaléma věděl jen kardinál a jeho nejbližší.

Nadia si povzdychla. „Myslím, že nejlepší, co mohu udělat, je vrátit se do opatství se zprávou o Emmanuelově smrti a říct, že jsi také zahynul a ostatní s tebou. To vám dá čas jednat mimo okruh církve a případných špehů a utajit další kroky při hledání Krvavého evangelia.“

Rhun přikývl. Museli své pátrání utajit před Belialem. „A co Piers? Co řekneš o něm?“

„Povím jim, co jsem našla,“ odpověděla. „Škoda, že jsem si v bunkru všimla jen německých vojáků. A pochopitelně strigoi.“

„Takže jim o ruských vojácích neřekneš?“

„Kdyby církev zjistila, že ruští vojáci ze Sant Petěrburgu byli ve stejném bunkru jako Krvavé evangelium, poslali by do Ruska víc než jen tým. Byla by z toho totální válka.“

Rhun přikývl. Ze Sant Petěrburgu se ještě nikdy nevrátil žádný sangvinista živý od chvíle, kdy se tam zmocnil vlády zrádný Vitandus. Získat něco z Ruska znamenalo pro církev poslat tam armádu. A každá další ztráta by oslabila jejich řád v bitvě, kterou nakonec svedou s Belialem.

„Musíme jít sami,“ řekl Rhun. „Jednak abychom zabránili válce a jednak abychom měli šanci získat Knihu.“

„A co s lidmi? Bude nebezpečné vzít je s sebou.“

„Vitandus možná nenávidí náš řád, ale zachoval si zvláštní smysl pro čest. Možná to bude pro jejich bezpečí stačit.“

Rhun zaslechl z druhé strany zdi, jak se srdce Jordana a Erin rozbušila rychleji.

„Je mi jasné, že máš pro ně slabost, Rhune,“ prohlásila Nadia. „Myslíš, že ji Rusové budou mít také?“

„Nemohu je nechat tady.“ Zkusil vytěsnit zvuky, které Erin s Jordanem vydávali. „Jestli má ale Belial agenty v řadách sangvinistů, budou životy těch dvou ve větším ohrožení zde, než když je vezmu s sebou do Ruska.“

„Tím je to vyřešeno.“ Nadia se napřímila a připjala si svůj řetězový pásek.

„Budu pro nás všechny potřebovat doklady,“ dodal.

„Nechám je tajně vyrobit.“

Rhun zvážil cestu, kterou zamýšlí podniknout. Poprvé ve svém dlouhém předlouhém životě se oddělí od církve, i když jen dočasně. Náhle si přišel opuštěný.

Nadia zamířila ke dveřím. „Přinesu ti také něco, co můžeš vyměnit za volný průchod. Něco cenného pro vládce Sant Petěrburgu.“

Ani Nadia se neodvážila vyslovit jeho jméno nahlas.

Býval kdysi sangvinistou, pak ale porušil zákony církve tak hrubě, že ho exkomunikovali – a nešlo o běžnou exkomunikaci, ale o zavržení, jež se nedalo zrušit a bylo tak vážné, že všichni, kdo ho znali, se mu museli až navěky vyhýbat.

Nakonec se prokletím stalo i jeho jméno: Vitandus.

10.08

Erin se usmála, když ji Jordan přetáhl přes kožený plášť do svého objetí. Teď spočívala na něm a hleděla na jeho rozpustilý úsměv. „Co tvůj slib, že zůstaneš na svojí straně?“

„Ty jsi ta, kdo je na mojí straně.“ Políbil ji lehce na rty, po páteři jí přeběhlo slastné zamrazení.

To nemohla popřít. Jednou nohou skopla vlkoběsí plášť na zem.

Jordan se na ni zašklebil. „Problém vyřešen.“

Pohladila ho špičkami prstů po čelisti. Hladká, jak se čerstvě oholil. Znovu ho políbila. Voněl jako eukalyptový holicí krém a chutnal po kávě.

Oddálila hlavu a hleděla mu do nádherně modrých očí. „Máš oči jako egyptské nebe, jako sluneční bůh Ra.“

„Beru to jako poklonu.“

Objal ji teplou dlaní v kříži a přitiskl ji k sobě tak těsně, že na hrudi ucítila, jak mu tluče srdce.

Přilnula k němu, cítila se v bezpečí.

Pak se pohnul, našel její ústa a políbil ji, tentokrát vášnivěji. Z jeho rtů do jejích proudila stále palčivější touha. Zasténala a zajela mu rukou do vlasů a přitáhla si ho ještě blíž.

Toužila zapomenout na vše, co se stalo v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách, vymazat všechny zlé vzpomínky. Jediné, pro co teď měla v hlavě místo, byli oni dva. Přejel jí rukama po celé délce těla.

S jednou rukou kolem jejího pasu použil druhou, pomalu se přetočil a položil ji pod sebe na postel.

Napjala se pod jeho vahou, cítila, jak se svalnatým tělem tiskne na její. Sjela mu rukama po širokých zádech níž. Vklouzla mu dlaněmi pod tričko a pohladila mu hladkou a teplou kůži. Jediným rychlým pohybem si přetáhl tričko přes hlavu a odhalil tetování na rameni, fraktálně se větvící stopu po úderu bleskem, připomínku na krátké setkání se smrtí.

Přejela prstem po jedné z dělících se linií, až se celý rozechvěl.

Nyní však rozhodně na smrt nemyslel: dech se mu zrychlil, sálalo z něj teplo, očima se vpíjel do jejích.

Aniž by odvrátil pohled, rozvázal pásek jejího župánku a rozhalil ho. Teprve pak sjel zrakem níž, kochal se jejím tělem a Erin cítila jeho pohled jako žhavou vlnu, která ji pomalu omývala, aniž se jí vůbec fyzicky dotkl.

„Páni,“ vydechl obdivně.

Přitáhla si ho k sobě a zajíkla se, když se otřela kůže o kůži. Znovu jeho ústa našla její rty. Úplně se v polibku ztratila.

Pak rty oddálil jen na šíři prstu a ona se k němu vzepjala, aby se opět spojily. Políbil ji však na krk. Vyšla mu vstříc a zaklonila hlavu do polštáře, cítila, jak jí přes tvář padají prameny zvlhlých vlasů, ale nechtěla pustit jeho tělo ani na okamžik, aby si je shrnula pryč. Jeho rty zamířily níž, obkroužily klíční kost a skončily v krční jamce.

„Erin?“ na hrdle ji pošimral jeho dech.

Věděla, na co se ptá, a věděla také, co mu touží odpovědět. Ale neřekla to. „Počkej,“ spíš vydechla, než vyslovila. Odstrčila ho a zahalila se do županu. „Nepospíchej.“

„Pomaleji,“ řekl. „Chápu.“

Zavázala si pásek. Srdce jí bilo jako zběsilé a chtěla jen jediné, vrátit se zpět do tepla jeho náruče. Ale nevěřila tomu. Nemohla.

Ozvalo se zabušení na dveře.

Dovnitř pronikl hlas.

Nadia.

„Je čas jít.“

KAPITOLA 45

27. října, 10.10 SEČ
Mnichov, Německo

Když se letadlo odlepilo od země, Báthory se s povzdechem zabořila do měkkého sedadla. V temnotě zavazadlového prostoru cítila, jak se i Magor uvolnil.

Spi, můj drahý, řekla mu v duchu. Jsme v bezpečí.

Poprvé za mnoho roků letěla za dne a bez strigoi. Tam, kam mířila, by je čekalo něco mnohem horšího než sluneční světlo; v sázce by byla samotná jejich existence. Šlo o nebezpečné místo, ale bez nich se cítila jistější.

Pronajala si letadlo, takové, jehož pilot se na nic neptal, když pozemní personál nakládal do zavazadlového prostoru vlka. Magor byl sice v zakryté kleci naprosto tiše, jak mu poručila, ale museli cítit jeho pach a všimnout si, jak je obrovský. Ale za správnou prémii nikdo ani necekl. Požitkářsky se natáhla v širokém sedadle tryskového letounu. Měla ho celý jen pro sebe. Na palubě kromě ní byli jen první a druhý pilot.

Jak je to dlouho, kdy byla naposledy tak sama? Daleko od Něj a Jeho nástrojů? Roky.

Uznale pohladila kůži sedadla a vytáhla žaluzii okénka. Sluneční světlo zaplavilo kabinu, dopadlo jí na nohy a zahřálo je. Natáhla proti světlu dlaň, jako kdyby ho mohla uchopit. Když ji to omrzelo, soustředila se na zářivou krajinu dole.

Mnichov nahradily usedlosti, lesy a drobné rodinné domky, které se táhly stále dál, jak letadlo zamířilo na východ. V každém domě právě snídala rodina. Otec políbil matku na rozloučenou, dítě si vzalo školní brašnu a odešli. Domy se vyprázdnily, navečer v nich však bude zase živo.

Jaké by bylo žít v jednom z nich?

Její osud byl však předurčen již při narození. Žádný prostý život s manželem, dětmi a domácími pracemi. Obvykle cítila k těm, kdo žijí tak jednoduše, jen opovržení, ale dnes ji tato půvabná prostota přitahovala.

Potřásla hlavou. I kdyby byla volná, nikdy by se nenechala uvrhnout do dalšího vězení jako manželka a matka. Místo toho by s Magorem vyráželi na lov. Mohli by se toulat, jak daleko by chtěli, žili by sami a nikdy by se už nemusela bát, že ji On potrestá, že se Tarek konečně pustí do své pomsty, pro niž už tak dlouho hledá záminku, nemusela by každý den bojovat o úctu, o právo žít a vidět další východ slunce.

Jen pomyšlení na to se jí příčilo.

Magor se vzadu ošil, vycítil, že je smutná.

Odpočívej, poslala mu myšlenku a usadila se zpět.

Prsty se dotkla černého znamení na krku, důkazu, že se liší od všech ostatních. Smazat ho a uniknout Mu by vyžadovalo zázrak.

Co když ta kniha obsahuje i návod k takovému zázraku?

ČÁST ČTVRTÁ

Prokletý budeš ve městě a prokletý budeš na poli.

Prokletý bude tvůj koš i tvá díže.

Prokletý bude plod tvého života i plodiny tvé role…

Prokletý budeš při svém vcházení

a prokletý při svém vycházení.

Deuteronomium 28:16-19

KAPITOLA 46

27. října, 16.45 moskevského času
Sant Petěrburg, Rusko

Erin se v polospánku propotácela ruskými celními formalitami, plně procitla, teprve když se ocitla se svými dvěma společníky na zmrzlém chodníku před petěrburským letištěm. Rhun je nahnal do taxíku s rozbitým topením, který řídil muž, jenž se očividně nebál smrti. Erin zimu ani necítila, jak byla vyděšená z divoké jízdy, když se řidič probíjel sílící sněhovou bouří a neustále při tom něco brebentil rusky.

Nakonec taxík zastavil smykem před něčím, co nejvíc připomínalo městský park – šlo o rozlehlý prostor, jenž se v létě nejspíš zelenal, po obou stranách lemovaný vysokými stromy. Teď však měly stromy holé větve a zmrzlá tráva pomalu mizela pod silnou vrstvou bílého sněhu.

Erin stále nemohla uvěřit, jak daleko se ocitla od spalujícího horka Masady. Včera ráno jejím největším problémem týkajícím se počasí bylo nespálit se; dnes ho vystřídalo podchlazení. Když vystupovala z taxíku, petěrburský vítr pronikl i skrz vlkoběsí plášť a vysál z ní teplo až do morku kostí. Na tvářích jí šimraly místo zrnek písku pichlavé sněhové vločky.

Slunce nad hlavou se změnilo na perleťový disk pokoušející se protlačit bledé paprsky hradbami mraků; poskytoval jen málo světla a ještě méně tepla.

Jordan se objevil po jejím boku a společně pak prošli kamennou bránou do parku. Podezírala ho, že ji chce vzít za ruku, proto vrazila pěsti hluboko do kapes a šla dál. Zatvářil se ukřivděně a nemohla mu to mít za zlé, ale nevěděla si s ním rady. V Německu stačil jen krůček a pomilovala by se s ním; doteď se děsila, co by se asi stalo, kdyby k tomu došlo. Už teď ho měla ráda až příliš.

Při každém kroku jí tenisky podjížděly na zledovatělém dláždění cesty. Po obou stranách ji lemovaly travnaté kopečky do výše kolen. Zvědavě na nich ulpěla pohledem a přemýšlela, jaký asi mají účel.

Jordan si vyhrnul límec, nos a tváře mu již zčervenaly. Vzpomněla si, jak mu sjížděla rty po čelisti, a na žár jeho úst, který cítila na kůži, a raději rychle odvrátila pohled.

Rhun šlapající pár kroků před nimi se neobtěžoval s pláštěm a vystačil si s povlávající černou sutanou, bílé ruce držel u boků a vypadal stejně nevzrušeně jako v osmatřicetistupňovém žáru na vrcholu Masady. V jedné ruce nesl dlouhý kožený válec, který jim Nadia předala v Německu. Erin netušila, co je uvnitř, a měla podezření, že Rhun je na tom stejně. Než jim ho Nadia dala, zapečetila ho zlatým voskem a otiskla do něj papežskou pečeť – dva zkřížené klíče svázané stuhou a korunované papežskou tiárou.

„Dobrá, Rhune.“ Jordan srovnal krok s knězem a šel po jeho pravici. „Proč jsme tady? Co hledáme v tomhle zmrzlém parku?“

Erin si pospíšila ke knězi z druhé strany, aby slyšela, co odpoví. Řekl jim jen, že jejich cílem je Sant Petěrburg, protože ruská armáda sem mohla po válce přinést Knihu. Erin si to už dávno domyslela podle mrtvého ruského vojáka v bunkru a vzpomněla si, jak Nadia četla rozkazy v azbuce. Vojákova domovská posádka sídlila právě v tomto městě.

A Erin také věděla, že ten muž tu měl manželku a dítě, dceru, jež může být stále naživu, bydlet v Sant Petěrburgu a nic netušit o tom, že nějací cizinci vědí o smrti jejího otce víc než ona.

Erin byla ráda, že dala Nadie dopisy z bunkru, aby je předala bratru Leopoldovi. Možná jejich úsilí přinese té ženě alespoň střípek klidu a míru.

„Rhune?“ přidala se, protože chtěla vědět víc a také si zasloužila vědět víc.

Kněz se zastavil a podíval se přes sněhem pokryté kopečky ke shluku holých stromů. Vítr ševelil v opadaném listí. „Přišli jsme sem požádat o dovolení hledat Knihu na ruské půdě.“

„Proč?“ zeptal se Jordan. „Myslel jsem, že sangvinisté nemusejí žádat o dovolení.“

Rhunova nehybná tvář nedala najevo žádné emoce, ale Erin z něj vycítila strach. Pomyšlení, že existuje něco tak děsivého, že se toho bojí i Rhun, se jí vůbec nelíbilo.

„Sant Petěrburg není naše území,“ odpověděl záhadně.

„Tak čí je?“ zeptala se Jordan. „Po pádu berlínské zdi tu katolická církev obnovila činnost.“

Erin si zastrčila ruce hlouběji do promrzlých kapes a hleděla na konec cesty, kde stála velká bronzová socha ženy v široké sukni, která držela ve vzduchu nějaký předmět. Erin zamžourala, ale nedokázala určit, oč jde. Rozhlédla se kolem. Myslela si, že jde o městský park, avšak ve vzduchu se vznášel jakýsi přetrvávající smutek. Nedokázala si představit, že by si tady někdy hrály děti.

„Této zemi vládne Vitandus,“ odpověděl Rhun Jordanovi. Kněz se dotkl koženého pouzdra, které si přehodil přes rameno, jako by se ujišťoval, že ho neztratil. „A nemá církev právě v lásce. Až přijde, neříkejte mu nic o naší misi ani o sobě.“

„Co znamená Vitandus?“ zeptal se Jordan.

Erin znala odpověď. „Je to titul udělovaný za trest. Církev nezná větší náboženské zavržení. Je to horší než exkomunikace. Něco jako trvalé vyhnanství a stigmatizace.“

„Skvělé. Už se nemůžu dočkat, až ho poznám. Musí být skutečně okouzlující.“

„To je,“ ozval se Rhun. „Tak se mějte na pozoru.“

Jordan mimovolně sáhl ke svému pouzdru, ale zbraně museli nechat v Německu. Letěli sem běžnou turistickou linkou na falešné dokumenty obstarané Nadiou. Takže nemohli nijak propašovat své zbraně.

„Co ten Vitandus provedl?“ zeptala se Erin a podupávala promrzlou nohou na kameni, jako by ji to mohlo zahřát. „A kdo je to?“

Rhun dál hleděl na holé stromy, ostražitě a obezřele s vyděšeným leskem v očích. Odpověděl věcně – o to víc ji jeho slova šokovala.

„Znáte ho spíš pod jménem Grigorij Jefimovič Rasputin.“

16.52

Rhun kráčel pomalu po dlážděné cestě, přebíral zmrzlý růženec a modlil se, aby Grigorij nenařídil jejich okamžitou likvidaci, tak jako zavraždil každého sangvinistu, který byl od roku 1945 poslán do Ruska. Možná tuba, kterou ho vybavila Nadia, dávala trochu naděje. Nabádala ho, aby ji předal Grigoriji neotevřenou.

Ale co v ní je?

Nesl mu nějaký dar, anebo skrývá zbraň?

Erin vpadla do jeho obav. „Rasputin?“ V hlasu jí jasně zaznívala skepse a vyzařovala i z podezřívavě přimhouřených očí. „Šílený ruský mnich? Chráněnec Romanovců?“

„Přesně ten,“ odpověděl.

Většina historiků se ohledně Grigorije Jefimoviče Rasputina shodla na četných podrobnostech. Byl to tajemný mnich, o kterém se proslýchalo, že má léčitelské schopnosti, a osud ho spojil s carem Mikulášem II. a jeho rodinou. Na počátku dvacátého století využil těchto svých schopností, aby se vetřel do přízně cara a jeho rodiny. Byl totiž zjevně jako jediný schopen zachránit jejich syna trpícího nepříjemnou hemofilií. Kvůli tomu pak přehlíželi jeho sexuální výstřelky a politické machinace, dokud ho nakonec nezavraždil britský tajný agent se skupinou šlechticů.

Anebo si to všichni mysleli.

Rhun ovšem věděl mnohem víc.

Zhluboka se nadechl chladného vzduchu. Ucítil čerstvý sníh, vrstvu zmrzlých listů pod ním a slabý závan staré smrti.

Tady je Rusko.

Jeho vůni nevdechoval už sto let.

Jordan mezitím obhlížel park, kráčel vedle Rhuna stále ve střehu.

Rhun sledoval jeho pohled. Vojákovy oči se postupně upřely na tmavé kmeny stromů, nízkou kamennou zídku, podstavec sochy, všechno místa, kde se mohou skrývat nepřátelé. Oceňoval Jordanovu ostražitost a podezřívavost, dvě cenné vlastnosti, když se ocitnete na ruské půdě. Jejich protivník se však dosud neobjevil. Alespoň prozatím tedy byli v bezpečí.

Zastavili se u ponuré sochy ženy hledící do dálky a nabízející věnec ztraceným občanům Sant Petěrburgu: symbol truchlící vlasti.

Jordan si dýchl do dlaní, aby si je zahřál, gesto vypovídající o jeho lidské podstatě a ohni, který v něm plane. Otočil se ke Rhunovi. „Myslel jsem, že Rasputin zemřel během první světové války.“

Odpověděla mu Erin. „Byl zavražděn. Otrávený kyanidem, čtyřikrát střelený, umlácený palicí; zabalili ho do koberce a hodili do řeky Něvy, kde, jak se soudí, utonul.“

„A on všechno tohle přežil?“ zeptal se sarkasticky Jordan. „Tak to musí být strigoi.“

Erin zavrtěla hlavou. „Dochovala se spousta jeho fotografií za denního světla.“

Rhun se zkusil soustředit a nevnímat jejich nekonečné tlachání. Zaslechl, jak pár metrů od nich něco zašustilo mezi stromy. Byla to však jen polní myš hledající něco k snědku, než vítr vše pokryje sněhem. Doufal, že zvířátko bude mít úspěch.

„Tak co je zač?“ zeptal se Jordan.

Rhun si povzdychl, věděl, že je umlčí jedině odpovědi. „Grigorij byl kdysi sangvinista. On, Piers a já jsme mnoho let tvořili triádu, než byl zbaven kněžství.“

Jordan se zamračil. „Takže to váš řád ho vyloučil a pak potrestal věčným vyhnanstvím?“

„Kletbou Vitandus,“ připomněla mu Erin.

Voják přikývl. „Už se nedivím, že nemá rád církev. Možná byste měli zapracovat na vztazích s veřejností.“

Rhun se k nim otočil. „Není to jediný důvod, proč tak nenávidí církev.“

Dotkl se svého kříže. Grigorij měl mnoho důvodů – stovky tisíc důvodů –, proč ji nenávidět, důvodů, kterým Rhun rozuměl až příliš dobře.

„Tak proč byl Rasputin exkomunikovaný?“ zeptala se pro změnu Erin.

Stále slyšel z jejího hlasu pochyby, když vyslovila Grigorijovo jméno. Neuvěřila pravdě, dokud se jí sama nedotkla. V tomto případě by však mohla takového důkazu litovat.

Jordan zaútočil na Rhuna dalšími otázkami. „A co se stane s exkomunikovaným sangvinistou? Může vykonávat posvátné obřady?“

„Kněží prý mají nesmazatelně proměněnou duši,“ prohlásila Erin. „Takže soudím, že stále může přeměňovat víno?“

Rhun si promnul oči – při takto krátkých životech je jejich netrpělivost pochopitelná a žízeň po odpovědích neukojitelná. Toužil po tichu, ale zjevně mu ho nehodlali dopřát.

„Grigorij může posvěcovat víno,“ odpověděl unaveně. „Ale na rozdíl od vína posvěceného knězem skutečné církve to jeho nemá stejnou léčivou moc Kristovy krve. Proto je navždy uvržen do stavu mezi prokletým strigoi a požehnaným sangvinistou.“

Erin si odhrnula vlasy z obličeje. „Co to znamená pro jeho duši?“

„Právě teď,“ opáčil Jordan, „mě víc zajímá, co to znamená pro jeho tělo. Jak to, že může vycházet i za dne?“

„Může, dělá to a bude dělat.“

A brzy.

„Tak proč potřebujeme jeho svolení, abysme tu mohli být?“ zeptal se Jordan.

„Potřebujeme jeho svolení, protože už mnoho desítek let zabíjí každého sangvinistu, který vkročí na ruskou půdu. Ví, že jsme tady. A setká se s námi, až uzná za vhodné.“

Jordan se k němu otočil a srdce se mu vztekle rozbušilo. „A to jste nám nemohl říct dřív? V jak velkém jsme nebezpečí?“

Rhun čelil jeho hněvu. „Myslím, že máme slušnou šanci dostat se z Ruska živí. Na rozdíl od ostatních mám s Vitandem lepší vztahy díky naší společné minulosti.“

Jordan sjel rukou k boku, kde většinou visela jeho zbraň. „Takže ti muži v černé rachotině, co nás sledují už od letiště… patří k ruskému gangu strigoi, co má rozkaz na potkání oddělat každého sangvinistu?“

Erin otočila hlavu k ulici v dálce. „Někdo nás sleduje?“

Jordan dál zíral na Rhuna. „Doufal jsem, že to jsou Rhunovi lidé.“

„Nemám tu své lidi,“ namítl Rhun. „Církev ani neví, že tu jsme. Po útoku v Masadě a pak po tom, co se stalo v Německu, mám podezření, že Belial má mezi sangvinisty svého špeha. Proto jsem požádal Nadiu, ať nás prohlásí za mrtvé.“

Vojákovi naběhly na čelisti žvýkací svaly. „No, čím dál lepší a lepší.“

Do jejich rozhovoru vstoupil nový hlas s káravým tónem, přesto zněl i pobaveně. „Takové povykování je tu nepřístojné.“

Všichni se otočili a zpoza bronzové sochy vyšel muž v dlouhé tmavé sutaně ruského pravoslavného popa a kráčel k nim na mohutných nohách. Lem jeho šatu se otíral o dlažbu. Na krku mu visel pravoslavný kříž se třemi břevny.

Když se přiblížil, usmál se. Kdysi dlouhé vlasy měl zastřižené nad ramena a sčesané dozadu, takže odhalovaly široký obličej a lstivé modré oči. Hnědý vous měl úhledně zastřižený, ne jako v době, kterou kdysi Rhun trávil s ním.

Erin zalapala po dechu.

Rhun si uvědomil, že Grigorij musí stále vypadat jako na sto let staré fotografii, protože její pochyby se konečně rozplynuly. Modlil se jen, aby se ona i Jordan řídili jeho výstrahou a nic Rasputinovi neprozradili.

Rhun ho pozdravil téměř neznatelným pokývnutím. „Grigoriji.“

„Můj drahý Rhune,“ Grigorij naklonil hranatou hlavu k Erin a Jordanovi. „Máš nové společníky.“

Rhun mu je nepředstavil. „Ano, mám.“

„Jako vždy sis zvolil místo k setkání moudře.“ Grigorij pokynul mocnou rukou ke kopečkům po obou stranách cesty. „Mohu tě zabít kdekoli, jen ne tady. Ne mezi kostmi půl milionu svých krajanů.“

Jordan se rozhlédl, jako by ty kosti hledal.

„Copak vám ani neřekl, kde jste?“ Grigorij mlaskl jazykem. „Otče Korzo, jsi špatný hostitel. Nacházíte se na Piskarevském hřbitově. Je památníkem těch, kdo zahynuli během obležení Leningradu. Ty kopečky, co vidíte, jsou masové hroby. Je jich přesně sto osmdesát šest.“

Erin zůstala zděšeně zírat na rozeseté travnaté vyvýšeniny.

„Obsahují kosti půl milionu Rusů. Čtyř set dvaceti tisíc civilistů. Zemřeli v letech, kdy nacisté obléhali naše město. Kdy jsme bojovali a modlili se o pomoc. Ale pomoc nepřišla, že, Rhune?“

Rhun nic neřekl. Kdyby to zkusil, jen by přilil olej do ohně Grigorijova doutnajícího hněvu.

„Čtyři roky nekonečných jatek. A tíží snad některý z těch hrobů svědomí vašeho kardinála?“

„To je mi líto,“ vyhrkla Erin. „Těch hrozných ztrát.“

„Dokonce i tohle dítě se dokáže omluvit, Rhune. Vidíš?“ Grigorij ukázal zpět k autu stojícímu u vchodu na hřbitov. „Neodvezeme tvé nebohé společníky pryč z mrazu? Vidím, jak tu v naší zimě strádají.“

Rhun věnoval Erin a Jordanovi rychlý pohled. Vypadali skutečně velice promrzle. S lidmi se stýkal tak zřídka, že často zapomínal, jak jsou křehcí.

„Zaručíš nám bezpečnost?“

„Ne víc než ty mně.“ Vítr shrnul Grigorijovi do bledého obličeje tmavé vlasy. „Musíte vědět, že čas vaší smrti teď závisí jen na mém rozhodnutí.“

17.12

Jordan objal Erin kolem ramen. Neopřela se o něj, ale ani neucukla. Pohlédl na Rhuna a Rasputina, ucítil, jak mezi nimi vibruje staré nepřátelství smíšené se vzájemnou úctou, možná dokonce i s ostražitým přátelstvím.

Nasadil lehký konverzační tón. „A co kdybychom si všichni promluvili o naší okamžité likvidaci někde v teple?“

Rasputin při jeho slovech zvedl obočí, pak zaklonil hlavu a rozchechtal se. Znělo to od srdce a vesele, takový zvuk se vůbec nehodil na zasněžený hřbitov, zvláště poté, co jim vyhrožoval smrtí. Jordan už chápal, proč mu přezdívali Šílený mnich.

„Ten se mi líbí.“ Rasputin poplácal širokou rukou Jordana po zádech, div ho nesrazil na kolena. Usmál se na Erin. „Ale ne tak jako tahle kráska.“

Jordanovi se jeho slova vůbec nelíbila.

Rhun se postavil mezi ně. „Možná má můj společník pravdu. Mohli bychom si pro další hovor vybrat pohostinnější místo.“

Rasputin pokrčil rameny a vedl je zpět po cestě k čekajícímu autu. Když k němu došli, pokynul Jordanovi a Erin, ať si sednou dopředu. On se Rhunem se usadí vzadu.

Jordan otevřel dveře a zalilo ho teplo. Přineslo s sebou pach vodky a cigaret. Nastoupil před Erin, aby seděl mezi ní a Rasputinovým řidičem.

Řidič k němu natáhl pravici. Vypadal tak na čtrnáct a sněhově bílou ruku měl ještě studenější než Jordan.

„Jmenuju se Sergej.“

„Jste na řízení dost starý?“ vyklouzlo z Jordana dřív, než se stačil zarazit.

„Jsem starší než vy.“ Hoch mluvil jen s mírným ruským přízvukem. „Možná starší než vaše matka.“

Jordan si uvědomil, jak mu chybí jeho samopal, dýka a také dny, kdy všichni jeho protivníci byli lidé.

KAPITOLA 47

27. října, 17.15 MČ
Sant Petěrburg, Rusko

Když velký sedan odjížděl od hřbitova, Erin natáhla roztažené prsty ke mřížce topení. Jordan měl ruku položenou přes zadní sedadlo za ní. Byl jediný v autě, komu věřila – a přitom ho popravdě sotva znala.

Alespoň však byl člověk.

Právě teď to hodně znamenalo.

Rhun s Rasputinem spolu na zadních sedadlech odměřeně rozmlouvali. Znělo to nevzrušeně, ale poznala, že se hádají, i když nerozuměla ani slovo rusky.

Vůz projížděl za kvílení pneumatik podvečerními ulicemi, pestré ruské fasády vypadaly jako domy z pohádek ponořené do poletujícího sněhu. Zbývala jim přinejlepším hodina denního světla. Jestli je Belial sledoval i do Ruska, napadnou je znovu po setmění? Je s nimi Rasputin rovněž ve válce jako, jak se zdá, se sangvinisty?

Všechny odpovědi však budou muset počkat, dokud se jí nepodaří oddělit Rhuna od Rasputina.

Po dalších deseti minutách jízdy auto zpomalilo a zastavilo před velkolepým pravoslavným kostelem. Erin přitiskla tvář na sklo, aby lépe viděla.

Cibulovité kupole se zlatými kříži na vrcholcích se vypínaly k nebi, každá fantastičtější než ta předchozí – dvě pozlacené, jedna s pestrými barevnými spirálami, ostatní modré a pokryté zlatými, bílými a zelenými ornamenty. Průčelí podpíraly sloupy, ze kterých vyrůstaly atiky a oblouky, a zdobila ho obrovská mozaika Ježíše koupajícího se ve zlatém světle. Taková bizarní pestrost jí prostě brala dech.

„Nádhera, co?“ poznamenal řidič pyšně.

„Fascinující,“ odpověděla upřímně.

„Díváte se na chrám Spasitele v krvi,“ ozval se Rasputin a předklonil se k ní ze zadního sedadla. „Byl postaven na místě, kde roku osmnáct set osmdesát jedna zavraždili cara Alexandra Druhého. A nebyl poslední Romanovec, kterého zahubil hněv lidu. Uvnitř kostela uvidíte i část dlažby se skvrnami Alexandrovy krve.“

Přes svou barvitou historii však chrám po Rasputinových slovech v jejích očích ztratil na vznešenosti. Viděla už dost kamenů skropených krví, dost na celý život. Nicméně otevřela dveře auta a vystoupila do studeného větru, ještě mrazivějšího než na hřbitově. Hleděla na špinavě šedé sněhové závěje hromadící se u zdi kostela, kam je navály ostré poryvy od blízké řeky.

Jordan k ní došel dost těsně, aby ji stínil před větrem. Pohlédl vzhůru na složitou konstrukci. „Vypadá, jako by měl někdo spoustu perníku a ještě víc volného času.“

Rhun ho potichu okřikl: „Je na něj hrdý. Neurazte ho.“

Rasputinovu odpověď z opačné strany auta k nim donesl vítr. „Nemohou mě urazit víc, než jsi to už udělal ty a tví milovaní řádoví bratři. Prozatím mám velkorysou náladu, a tak jim uděluji imunitu, protože nejsou sangvinisté.“

„Vidím, že je dobré být člověkem,“ zamumlal Jordan a zašklebil se.

Aby to podpořil dalším důkazem, sáhl dolů a zakryl teplými prsty Erininy promrzlé.

Společně pak následovali dva černě oděné kněží a zamířili ke dvojitému oblouku vchodu do chrámu.

17.27

Jakmile vešli do vstupní haly, přešel Rhun do hlavní chrámové lodi. Věděl, co má očekávat, ale to, co spatřil, hluboce zasáhlo jeho smysly – přesně jak Grigorij předpokládal.

Jeho pohled okamžitě upoutaly mozaiky pokrývající každý kousek povrchu. Jasně modrá, zlatá a červená mu plavaly před očima. Kamínky zobrazující biblické výjevy křičely z každé zdi i stropu: Ježíš s apoštoly, stylizované hnědé oči světců, zářící křídla andělů. Miliony drobných dlaždiček vytvářejících a přetvořených ve scény z bible. Zavřel oči, ale měl je vypálené do sítnice, a tak oči zase raději otevřel.

Žaludek se mu začal zvedat ze zdejších pachů: zapaření lidé v chrámové lodi, kadidlo, víno, zápach staré smrti prosakující podlahou a puklinami a také odněkud i čerstvé lidské krve. Bojoval s touhou otočit se a uprchnout.

Obrátil se zpět ke vchodu, oči mu padly na obrovskou mozaiku nad vstupní branou. Stovky tisíc malých kamínků zobrazovaly nejvýznamnější chvíli v dějinách sangvinistů. Věděl, že toto dílo si objednal sám Grigorij, zobrazovalo povstání Lazara z jeho hrobky jako prvního z řádu sangvinistů, který pozdravil našeho Pána a uzavřel s Ním smlouvu, že bude sloužit Kristu a živit se jen Jeho krví.

Kromě Rhuna byl Lazar jediným členem řádu, kterého se povedlo obrátit dřív, než ochutnal lidskou krev a vzal někomu život.

Jak hluboko jsem klesl…

Rhun sklopil zrak. Majestát Lazarova příběhu mu pomohl najít si pevné místo v hluku a povyku rušného kostela.

„Nádhera, že?“ rozzářil se Grigorij v monstrózní stavbě, kterou vytvořil.

„Ty mozaiky jsou mistrovské,“ přitakala Erin, která šla vedle něj se zakloněnou hlavou a vše si pozorně prohlížela.

„Ano, to jsou.“

Grigorij zatleskal a ze dveří a výklenků se vynořily tmavé postavy a probudily se k aktivitě.

Rhun obrátil pozornost zpět dolů; všiml si, že těm, kdo zareagovali na Grigorijův povel, netlouklo srdce. Většina vypadala jako jejich řidič – mladistvé obličeje, ale vysoký věk. Byli to strigoi, kteří uzavřeli smlouvu s Grigorijem jako svým papežem a vytvořili temnou verzi sangvinistického řádu na ruské půdě.

Turisté uvnitř chrámu byli dle Grigorijových rozkazů postupně zahnáni ke dveřím, které za nimi zapadly a byly zamčeny. Během několika minut v celém chrámu tloukla jen dvě lidská srdce.

Kromě Rhuna a jeho společníků zde nyní zbyli jen Grigorijovi stoupenci celkem v počtu padesáti: muži, ženy a děti, které proměnil ve vlastní temnou kongregaci, jež navždy uvázla mezi spasením a zatracením. Nebyli tak divocí jako většina strigoi, ale ani nesměřovali ke svatosti jako sangvinisté.

Grigorij tak přivedl na svět nový odstín temnoty.

Do chrámové lodi přinesli dřevěné lavice a vyrovnali je směrem k oltáři. Zhasli elektrické osvětlení, místo nich zažehli dlouhé žluté voskovice. Do zkaženého vzduchu temné kongregace se vmísila letní vůně medu.

Erin s Jordanem zůstali u Rhuna v zadní části chrámu. Jordan se nervózně otáčel ze strany na stranu, jako by čekal, že je každou chvíli někdo napadne. Erin si prohlížela jednu fantaskní mozaiku za druhou. Dokonce i zde oba plnili své role Válečníka a Vědmy.

Rhun se držel mezi nimi a Grigorijovou kongregací a naplňoval tak vlastní roli.

Rytíř Kristův.

Avšak hlava se mu zatočila z hlubokého pocitu, že je něco zrůdného na tom, jak posvátné výjevy shlížejí dolů na Grigorijovu profánní smečku.

Grigorij provázený mladými ministranty vystoupil majestátně po černých mramorových schodech k oltáři. Po levici a po pravici měl zdobené, krvavě rudé sloupy osvětlené vysokými svícemi. Za zády poslední sluneční paprsky pronikající chabou oranžovou září vysokými okny osvětlovaly mozaiku Krista nabízejícího apoštolům hostii a víno, zatímco nad nimi zářili vznášející se andělé.

V tomto prostředí Grigorij začal sloužit svou temnou mši.

Sbor zapěl staré ruské modlitby, jasné hlasy nesoucí se až ke vzdáleným stropům tvořily rytmy a tóny, kterých by lidé nikdy nebyli schopni a které nikdy ani neslyšeli.

Pak četné ruce dovedly Rhuna s ostatními do lavice. Podvolil se jim, stále neschopný vyrovnat se s pocitem zrůdnosti při pohledu na toto divadlo.

Pak se jeho holého zápěstí dotkla teplá ruka.

„Rhune?“ zašeptal hlas.

Otočil se a pohlédl do Erininých tázavých očí. Jejich přirozenost a lidskost mu pomohly se vzpamatovat.

„Jste v pořádku?“ Naklonila hlavu stranou, když si sedali do lavice.

Položil jí dlaň na ruce, zavřel oči a soustředil se na rychlý a spolehlivý rytmus jejího srdce, nechal ho, ať postupně přehluší rouhavou hudbu. Jediné skutečné lidské srdce stačilo toto všechno zaplašit.

Zpěv ustal.

Na okamžik vnitřek chrámu pohltilo ticho.

Pak Grigorij všechny vyzval, ať předstoupí a přijmou svátost oltářní, a pozvedl zlatý kalich. Jeho učedníci se tlačili kupředu, aby přijímali víno, jejich boty tiše pleskaly na podlaze z tmavého mramoru. Rhun zůstal spolu s Jordanem a Erin sedět.

Když se posvěcená tekutina dotkla rtů nemrtvých, vyrazil jim z úst kouř, jako by se právě nadechli ohně. S těly příliš nečistými, než aby přijala Kristovu lásku, jim dokonce i její slabý odlesk, který dokázal Grigorij nabídnout, působil bolest a sténali v agonii.

Erin se rychleji rozbušilo srdce soucitem s jejich utrpením, zvláště těch, kteří vypadali jako děti.

Rhun hleděl na dívenku, které za živa nemohlo být víc než deset nebo jedenáct, jak ustoupila, rty jí naběhly, každý výdech z ní kromě kouře vyrazil i sten agonie a extáze současně. Vrátila se do své lavice a poklekla v ní s hlavou úpěnlivě skloněnou.

Toto bylo největší zlo, které Grigorij páchal – ochota konvertovat mladé. Takový akt jim vzal duše a odtrhl je od Kristovy lásky už navěky.

Grigorijův hlas vytrhl Rhuna z přemítání. „A teď ty, Rhune. Musíš také přijmout moji svátost.“

Rhun zůstal sedět, odmítl přijmout do svého těla něco tak temného. „To neudělám.“

Grigorij luskl prsty a Rhuna a jeho dva společníky vzápětí obklopila skupina Rasputinových učedníků a do nosu ho udeřil zápach vína a spáleného masa.

„To je má cena, Rhune.“ Grigorijova slova zahřměla chrámem. „Přijmi mou pohostinnost. Napij se posvěceného vína. Jedině pak tě vyslechnu.“

„A když odmítnu?“

„Mé děti neodejdou hladové.“

Nemrtví se přiblížili.

Erin se rozbušilo srdce. Jordan zaťal pěsti.

Grigorij se otcovsky usmál. „Hleďme, tví společníci by chtěli bojovat, co? Nebude to snadné umírání. Ten muž je voják, že? Troufám si říct přímo válečník?“

Rhun sebou trhl.

„A ta žena,“ navázal Grigorij, „je vážně krásná, ale ruce má zhrublé od práce v terénu a také, mám podezření, od držení pera. Soudím, že má rozsáhlé vědění.“

Rhun pohlédl přes temnou kongregaci na Grigorije u oltáře.

„Ano, příteli.“ Grigorij vydal svůj typický šílený smích. „Vím, že tu hledáte Evangelium. Jen proroctví vás mohlo dostat až k mým dveřím. A možná vám dokonce i pomohu – ale zadarmo to nebude.“

Grigorij uchopil do dlaní poskvrněný kalich a pozvedl ho.

„Pojď, Rhune, a pij. Pij, abys zachránil duše svých společníků.“

Rhunovi nezbývalo než vstát. Na ztuhlých nohou prošel mezi lavicemi, vystoupil po tvrdých kamenných schodech a otevřel ústa.

Připravil se na prudkou bolest.

Grigorij k němu přistoupil, zvedl kalich a ulil obloukem z výšky.

Krvavě rudé víno prudce vteklo Rhunovi do úst i do krku.

K jeho překvapení tmavá tekutina vůbec nepálila. Místo toho mu tělem projelo příjemné teplo. Zasáhla ho síla a léčivá moc, a dokonce se mu rozbušilo dávno zastavené srdce – něco takového se mu nestalo už mnoho staletí. Když se mu rozechvěly i hrudní svaly, poznal, co je do vína vmícháno, ani pak ale neodvrátil obličej od praménku proudícího z kalichu.

Naplnilo ho to a utišilo jeho nekonečný vnitřní hlad. Ucítil, jak se mu zacelily rány, které od bunkru zůstaly stále otevřené. Ale co bylo nejlepší, ponořil se do oceánu spokojenosti.

Zasténal v extázi.

Grigorij ustoupil a s ním zmizel i životodárný kalich.

Rhun se pokoušel zformovat slova, jak se kolem něj rozvlnil celý svět. „Přece jsi nemohl…“

„Nejsem tak svatý jako ty,“ vysvětlil Grigorij a tyčil se nad ním, když se Rhun zhroutil na mramorovou podlahu. „Ne od chvíle, kdy jste mě exkomunikovali z té tvojí milované církve. Takže, ano, veškeré víno, které podávám svým věrným, musí být posílené. Lidskou krví.“

Rhun cítil, jak se mu oči obracejí v sloup, jak odnášejí pryč svět a zbývá jen jeho věčné pokání.

Polkl krev z Elisabetina hrdla. Za všechny roky mladého sangvinisty nikdy neochutnal na jazyku ten bohatý železitý nektar, jen o první noci, kdy byl proklet a napil se prokleté krve strigoi.

Panika z rouhačského činu mu dala sílu vzepřít se krvavě rudému přívalu a pročistit si hlavu. Bušení jeho vlastního srdce rozhýbaného prouděním její krve v jeho žilách zpomalilo… ještě víc… a ustalo.

Elisabeta ležela pod ním, hebké tělo v záři ohně z krbu měla celé jako ze zlata. Tmavé vlasy jí splývaly přes bledá ramena až na kamennou podlahu.

V pokoji se nyní rozhostilo ticho. Ale tak to nemělo být.

Vždy slyšel klidný tlukot jejího srdce.

Zašeptal její jméno, tentokrát však neodpověděla.

Hlava jí klesla na stranu a odhalila krvavou ránu na hrdle. Rhun se chytil za ústa. Poprvé za mnoho let se dotkl svých tesáků.

Udělal to. Vzal jí život. Zaslepen vášní ztratil sebekontrolu, myslel si, že je dost silný – dost výjimečný, jak vždy tvrdil Bernard –, aby porušil zákaz uvržený na všechny z jeho řádu – dodržovat celibát, jinak se probudí zvíře uvnitř.

Nakonec se tedy ukázal stejně slabý jako ostatní.

Hleděl dolů na Elisabetino bezvládné tělo.

Zabila ji jeho pýcha stejně jako jeho zuby.

Vzal její chladnoucí tělo do náruče. Pleť měla bledší než kdykoli během života, dlouhé řasy svou černí kontrastovaly s bílými tvářemi. Kdysi rudé rty vybledly do slabě růžové jako ručka nemluvněte.

Rhun ji kolébal a plakal pro ni. Porušil všechna přikázání. Osvobodil netvora skrytého v sobě a nasytil se ze své milované. Vybavil si její zářivý úsměv, rozpustilé ohníčky v očích, její um léčitelky. Životy, které mohla ještě zachránit, nyní zhasnou stejně jistě jako ten její.

A její osiřelé děti čeká smutná budoucnost.

To všechno spáchal.

K syčení ohně se náhle přidal slabý úder. Pak dlouhý výdech a další.

Ona žije!… Ale ne nadlouho.

Možná jen tak dlouho, aby ji stihl zachránit. Už tolikrát ji zklamal tolika různými způsoby, musí to zkusit.

Bylo to zapovězeno. Porušil by tím i ty nejsvatější přísahy. Již se zpronevěřil kněžským slibům, a to za hroznou cenu. A cena bude ještě vyšší, pokud poruší i sliby sangvinisty.

Trestem pro něj bude smrt.

A ona přijde o duši.

První zákon zní: sangvinisté nesmí vytvořit strigoi. Ona však nebude strigoi. Připojí se k němu. Bude sloužit církvi jako on, po jeho boku. Jako sangvinisté budou spolu sdílet věčnost. A už ji nikdy nezklame.

Její srdce se ozývalo slaběji.

Měl málo času. Téměř žádný. Rozřízl si stříbrným nožem zápěstí. Zasyčení a spálenina byly nyní silnější, když přišel o svatost. Jeho krev nyní smíšená s její se vyřinula ven. Přiložil jí zápěstí k ústům. Na bezkrevné rty jí skanuly tmavé kapky. Něžně je rozevřel svými rty.

Prosím, má lásko, zažadonil.

Pij.

Připoj se ke mně.

Rhuna ležícího na chladném mramoru probudil hlad, do jazyku ho bodaly špičky tesáků.

Grigorijovo prokleté víno bylo smíšené s lidskou krví. Rhun s tou zradou bojoval. Ale jeho tělo i teď žádalo víc a chtělo se osvobodit.

Zaslechl vzadu v chrámu bušit dvojici srdcí.

Postavil se na nohy rozechvělý touhou a otočil se neomylně za tím zvukem života, jako se květina obrací ke slunci.

„Neodmítej svou pravou podstatu, můj příteli,“ zašeptal mu naléhavě zezadu Grigorij. „Takové sebeovládání musí nutně selhat. Uvolni netvora v sobě. Musíš hodně hřešit, aby ses mohl kát tak hluboce, jak Bůh požaduje. Jedině tak se dostaneš blíž Všemohoucímu. Nebraň se tomu.“

„Já tomu odolám,“ vyrazil ze sebe chraptivě Rhun.

V uších mu zvonilo, zrak se mu zatmíval a ruka svírající krucifix se roztřásla.

„Vždy se ti to nepovedlo,“ připomněl mu Grigorij. „Cos uviděl, když ses napil mého vína? Že by znesvěcení své Elisabety?“

Rhun se otočil a vrhl se na něj, ale Grigorijovi věrní byli na takový útok připravení. Dva hoši ho podrželi za ruce, dva se mu pověsili na nohy a další dva ho popadli za ramena.

Nevzdal se a táhl je všechny přes mramorovou podlahu.

Grigorij, několik kroků od něj, se rozesmál.

„Rhune!“ zavolala Erin. „Ne!“

Zaslechl strach v jejím hlase i v jejím srdci – o ně všechny.

Grigorij to také slyšel. Nic mu neuniklo.

„Podívej, Rhune, jak se tě dokáže bát. Možná ji to zachrání, když to nezachránilo tvou milovanou Elisabetu Báthory.“

Rhun uslyšel překvapené zalapání po dechu. Erin.

Hanba ho nakonec donutila zastavit se a klesnout na kolena.

Grigorij stojící nad ním se usmál. „Takže i tvá přítelkyně zná její jméno. Ženy, kterou dějiny proklely jako maďarskou Krvavou hraběnku. Stvůru zrozenou ze tvé lásky.“

KAPITOLA 48

27. října, 17.57 MČ
Sant Petěrburg, Rusko

Chladné ruce popadly Erin a držely ji v zadní lavici. Studená těla se na ni tiskla ze všech stran. Přinutila se zůstat v klidu, nepropadnout strachu a pokud možno nevyprovokovat útok. Jordan se k ní naklonil, tělo měl stejně napjaté jako ona.

Příští okamžik rozhodne o všem.

Rhun přestal stíhat Grigorije a otočil se. Podíval se na ni. Spatřila v jeho očích divoký hlad, doslova mu z nich šlehal. Stáhl tvář bolestným úsilím, až mu špičky tesáků probodly ret. Očividně bojoval s touhou po krvi.

Podle jeho reakce usoudila, že Rasputin otrávil víno lidskou krví.

Ubraň se tomu, vyslala k němu myšlenku a dál mu upřeně hleděla do očí, odmítla uhnout pohledem, čelila netvoru v něm i hanbě, kterou cítil.

Nakonec Rhun svěsil ramena a padl na kolena. Zvedl před obličej spojené ruce. Skrz prsty však stále udržoval oční kontakt s ní. Jeho ústa se pohybovala němou latinskou modlitbou. Četla ji ze zakrvácených rtů, znala modlitbu pokání z doby, kdy trávila za trest celé dny klečením v prachu.

Setřásla ty, kdo ji drželi, a klekla si v lavici.

Pak začala unisono se Rhunem odříkávat latinskou modlitbu za odpuštění.

Celou dobu mu dál hleděla do očí.

Konečně posléze sklonil hlavu – a když ji znovu zvedl, tesáky byly pryč.

Chraptivě pronesl na celý kostel: „Neuspěl jsi, Grigoriji.“

„A ty jsi triumfoval, příteli. Děj se vůle Boží.“ Rasputin to neřekl zklamaně. Z jeho hlasu spíše zaznívaly úžas a posvátná úcta.

Jeho farníci se s mumláním stáhli z lavice za Erin a Jordana.

Sergej poklepal Jordanovi na rameno, než ustoupil. „Možná někdy později.“

Jakmile Jordan s Erin osaměli, otočil se k ní, když se zvedala z kleku, aby si znovu sedla. Jeho teplý dech ji polechtal na tváři. „Jsi v pořádku?“

Nedůvěřovala svému hlasu, jen prostě přikývla.

Sledovala Rhuna, jak se pomalu opět zvedá na nohy, byl stále otřesený.

Pokud rozuměla správně tomu, co Rasputin naznačoval, vypadá to, že Rhun nakazil Alžbětu Báthory. Erin její jméno znala z krvavých legend z Maďarska a temných lesů Rumunska.

Alžběta Báthory známá také jako Krvavá hraběnka nebo Čachtická paní je často líčena jako největší a nejkrutější sériová vražedkyně všech dob. V 17. století během několika desítiletí bohatá a mocná maďarská hraběnka umučila a zabila mnoho mladých dívek. Počet jejích obětí se odhaduje na stovky. Prý se koupávala v jejich krvi a chtěla tak dosáhnout věčného mládí.

Takové historky zaváněly vampyrismem.

Stvořil Rhun tuto stvůru? Má na rukou i krev všech těch nevinných dívek? Pronásleduje ho snad právě toto, pokaždé když se napije transsubstanciovaného vína?

Tragický povzdech přilákal Erininu pozornost zpět k oltáři a k přítomnosti. „Cestou sem ses zmínil o nějakém daru,“ nadhodil Rasputin a ukázal na kožené pouzdro, které viselo Rhunovi přes rameno. „Ukaž mi ho a pak uvidíme, co vám vykoupí.“

Rhun sňal tubus ze zad.

Rasputin zakýval na Erin a Jordana jako nadšený školák. „Pojďte, ať to vidíme všichni.“

Zatímco Erin s Jordanem opouštěli lavici, Rasputinovi ministranti uklidili oltář a obnažili ho až na hladký mramor. Když skončili, Grigorij je mávnutím odehnal pryč, aby udělali místo Rhunovi, Erin a Jordanovi.

Vystoupila k oltáři, vzduch zde byl výrazněji provoněný kadidlem a voskem z hořících svící.

Když se všichni shromáždili kolem oltáře, Rasputin si dal ruce v bok a dychtivě se zahleděl na dlouhé pouzdro z hnědé kůže. „Tak mi to ukaž,“ vybafl.

Rhun ostrým nehtem rozlomil papežskou pečeť a zvedl kruhové víčko. Nahlédl dovnitř, zamračil se a pak vyklepl obsah na mramorovou desku. Ven vyklouzl svitek starého plátna, přistál na oltáři a mírně se rozvinul.

Rasputin se k němu sklonil a jemně a opatrně vzhledem ke stáří plátna ho rozvinul úplně, aby jej všichni viděli.

Před Erin se ve světle svící objevil obraz a ona jen zalapala po dechu. Okamžitě ho poznala. Namalovala ho zručná ruka holandského mistra Rembrandta van Rijna.

Šlo o originál.

Zobrazoval Krista konajícího svůj nejmocnější zázrak.

Vzkříšení Lazara z mrtvých.

18.04

Grigorij před oltářem a před olejomalbou klesl pokorně na kolena a jeho temní farníci jeden po druhém udělali totéž.

Rhun zůstal stát a hleděl dolů na podobu Lazara v kamenném hrobu.

Šlo o fascinující ztvárnění té chvíle, tajemství známé Rembrandtovi a zachycené v jeho díle. Jednalo se o jeden ze tří známých obrazů s tímto námětem.

Nádhernými a mistrovskými tahy štětce Rembrandt ztvárnil Lazara oblečeného do pohřebního rubáše, jak povstává ze žulového sarkofágu. Na okraji obrazu v hrůze ustupuje Lazarova rodina. Svědkové události zvedají ruce, jako by se chtěli chránit před mužem, kterého kdysi tak milovali. Pro ně není vzkříšení okamžikem štěstí. Vědí totiž, co Lazara zabilo.

„První sangvinista.“ Erinino zašeptání se rozlehlo ve ztichlém chrámu.

Ano, ti u hrobu se stali svědky zrození řádu sangvinistů. Lazara napadl a proměnil některý ze strigoi, ale jeho rodina ho našla a uzavřela v hrobce, než se stačil nasytit z lidské oběti. Odsoudili ho tím k pomalé smrti vyhladověním. Avšak dorazil tam Kristus a osvobodil ho. Toho dne totiž Kristus nabídl Lazarovi volbu, kterou žádný strigoi před ním nemohl mít. Lazar už nedokázal změnit svou novou podstatu, ale mohl využít Kristovy lásky a krve, aby proti ní bojoval. Mohl si vybrat službu Kristu a možná se jednoho dne dočkat i vzkříšení své duše.

Smlouva o službě jako Rytíře Kristova byla na obraze zastoupena zbraněmi – mečem v pochvě a toulcem s lukem a šípy –, které visely nad Lazarovou hrobkou připravené sloužit nové církvi.

Od této chvíle Lazar přijal své břemeno a vytvořil sangvinistickou větev církve. Od povstání z hrobu nikdy neochutnal lidskou krev. Vždy nalézal zdroj potravy jen v krvi Kristově. A jen jediný sangvinista od tohoto úsvitu času začal svou novou existenci v Lazarových stopách, pouze jeden jediný se proměnil, než stačil poprvé zabít.

Čistý. Nepotřísněný.

Kdysi dávno býval Rhun takovým sangvinistou. Pokládal se za hodného proroctví. Věřil ve svou dobrotu. Nacházel útěchu ve své hrdosti. Až do dne, kdy ochutnal Elisabetinu krev. Do dne, kdy stvořil monstrum.

V ten okamžik zklamal. Pouze První se udržel neposkvrněný.

Lazar.

Jejich skutečný otec.

Dokonce i Grigorij uznával jeho roli. Přejížděl prstem po svaté postavě Lazara na obrazu a zastavil se u tenkého rudého praménku, který vytékal Lazarovi z koutku úst.

Jak se mohl někdo na tento obraz dívat a nepoznat pravdu zjevenou Rembrandtem? Zděšení přihlížejících, krev na rtech, zbraně visící na zdi. Rembrandt byl zasvěcený do sangvinistických tajemství, jeden z mála, kterým kdy bylo dovoleno odhalit toto mysterium mimo vnitřní kruh církve. Na počest této důvěry vytvořil mistrovské dílo světla a stínu, aby skryl tajemství tím, že je vystaví všem na očích jako památník a odkaz jejich řádu.

Grigorij vstal a zvedl oči od malby k mozaice ve svém chrámu, umístěné nad vchodem. Zobrazovala Lazara v rubáši, jak stojí živý ve dveřích své hrobky zahalený kápí, která mu chrání obličej před slunečním světlem. Před vzkříšeným stojí Kristus s rukou nataženou ke svému novému žákovi a jeho stoupenci užasle přihlížejí, stejně jako Grigorijovi následovníci hledí na něj samého.

Když se pak Grigorij otočil ke Rhunovi, leskly se mu v očích slzy.

„Pomohu vám pátrat po vaší knize, příteli, a pokud Bůh nerozhodne jinak, nestane se vám v mé zemi žádná újma.“

KAPITOLA 49

27. října, 18.08 MČ
Sant Petěrburg, Rusko

Jordan stál pár kroků od oltáře a pozoroval ostatní.

Nevěřil nikomu z nich. Ani Rasputinovi s jeho šíleným smíchem a manipulátorstvím, ani jeho dětským farníkům, kteří se konečně stáhli do stínů, a dokonce ani Rhunovi. Vybavil si touhu po krvi, která mu sálala z očí, způsob, jakým hleděl na Erin – zíral na ni jako lev na lákavou kořist.

A co bylo nejhorší, Jordan by nemohl nic dělat, kdyby ji někdo napadl. Grigorijovi přisluhovači ho předtím zaskočili, drželi mu ruce i nohy a jeho síla na ně neplatila.

Upoutaly ho hlasy daleko od oltáře. Rasputinovy děti tam spolu tlumeně rozmlouvaly, když přinášely do chrámové lodi dřevěný stůl a čtyři masivní židle. Černé židle zjevně hodně vážily, hoši však s nimi zacházeli, jako by byly z balzového dřeva.

Na rozdíl od Rasputina měli na sobě jeho ministranti běžné civilní oblečení, a ne církevní úbory. Džínsy nebo černé kalhoty a svetry. Kdyby nevěděl, co jsou zač, myslel by si, že jde o neduživé ruské školáky s rodiči.

Ale znal pravdu.

„Pojďte.“ Rasputin zamířil od oltáře ke stolu, ostatní se vydali za ním a průvod uzavíral Jordan. Šílený mnich se rychle posadil a urovnal si sutanu jako pedantská stařena. „Připojte se ke mně.“

Erin si vybrala židli a Jordan se posadil vedle ní, poslední nechal Rhunovi.

Sergej postavil doprostřed stolu obří stříbrný samovar. Další z Rasputinových přívrženců přinesl sklenice na čaj vybavené stříbrnými objímkami s uchy.

„Čaj?“ zeptal se Rasputin.

„Ne, díky,“ zamumlal Jordan.

Když viděl, jak dopadl Rhun, neměl v úmyslu jíst nebo pít cokoliv, čeho se Rasputin dotkl. Raději by vedle něj ani nedýchal.

Erin také odmítla, ale podle toho, jak si stáhla rukávy svetru přes ruce, nejspíš jí byla taková zima, že by nějaký teplý nápoj určitě uvítala.

„Tví společníci mi nedůvěřují, Rhune.“ Rasputin vycenil bílé hranaté zuby. Tesáky měl zatažené, ale Jordan ho proto nepokládal za méně nebezpečného.

Nikdo z nich neodpověděl. Rasputinova důvěryhodnost zjevně nikdy nebyla častým konverzačním tématem.

Rasputin se otočil k Rhunovi. „Dobrá, zdvořilosti stranou. Proč si myslíš, že by Evangelium mohlo být tady v mém městě?“

„Myslíme si, že ho sem mohly přivézt ruské jednotky na konci druhé světové války.“ Rhun položil dlaně na stůl, jako by ho chtěl odstrčit a vstát, buď aby bojoval – anebo aby utekl.

„Už tak dávno?“

Rhun naklonil hlavu. „Kam by tu knihu mohli uložit?“

„Kdyby věděli, čeho se zmocnili, nejspíš by ji předali Stalinovi.“ Rasputin se opřel o stůl lokty. „Ale neudělali to.“

„Jsi si jistý?“

„Ovšem. Kdyby mu přinesli cokoliv cenného, věděl bych o tom. Vím o všem.“

Rhun si třel ukazováček na místě, kde měl navlečený při boji karambit. „Za posledních sto let jsi toho změnil jen málo, Grigoriji.“

„Zřejmě mluvíš o mém hříchu pýchy, kvůli které ses vždycky bál o mou duši.“ Rasputin potřásl hlavou. „A přitom je to tvoje pýcha, která by se měla hlídat.“

Rhun sklonil hlavu. „Jsem si vědom svých hříchů.“

„A přesto každý den trpíš tím hloupým pokáním.“

„A nemáme snad litovat svých hříchů?“ Rhun nahmatal svůj krucifix.

Rasputin se předklonil. „Možná. Ale copak jsme navěky předurčeni jen našimi hříchy? Jak by mohly být jeden nebo dva okamžiky slabosti tak hrozným zločinem, že se musí vyvažovat staletími služby?“

I když s ním Jordan chtěl souhlasit, podezíral Rasputina, že v jeho případě se jednalo o víc slabostí než jen pár.

Rhun sevřel rty. „Nejsem tu, abych s tebou diskutoval o hříchu a pokání.“

„Škoda.“ Rasputin pohlédl na Erin. „Váš Rhun a já jsme během společných let vedli na toto téma mnoho osvícených rozhovorů.“

„Jenže jsme tu kvůli Evangeliu,“ připomněla mu. „Ne kvůli osvětě.“

„Nezapomněl jsem na to.“ Rasputin se na ni usmál. „Povězte mi, odkud bylo odneseno a kdy?“

Rhun zaváhal, ale pak přiznal pravdu. „Našli jsme důkaz, že Kniha mohla být v bunkru v jižním Německu poblíž ettalského opatství.“

„Důkaz?“ Rasputin upřel pronikavé oči na Jordana, jako kdyby mu mohl odpovědět lépe než Rhun.

Jordan se narovnal. Instinkt mu radil zatajit před Rasputinem vše, co jen šlo. „Já jsem tu jen kvůli svalům.“

„Rusko je velká země.“ Rasputin se podíval na Erin. „Když vy nepomůžete mně, nemohu pomoci ani já vám.“

Erin střelila pohledem po Rhunovi. Zatahala se za manžetu svého svetru.

„Řekl nám to Piers,“ prozradil Rhun. „Než zemřel.“

Rasputin protáhl obličej. „Takže nakonec se přece jen spojil s nacisty?“

Když se nedočkal od Rhuna odpovědi, navázal: „Přišel za mnou na začátku války. Nebyl jsem tak zabezpečený jako dnes.“ Odmlčel se a rozhlédl po chrámu, pak se usmál na své tiché farníky stojící podél vyzdobených zdí. „Ale už tehdy jsem měl své zdroje.“

Rhun se zatvářil překvapeně. „Proč by za tebou chodil?“

„Kdysi jsme si byli blízcí, Rhune. Piers jako první, ty jako druhý a já jako třetí. Vážně si už nevzpomínáš?“ V hlase mu zazněl ublížený tón podbarvený hněvem. „Kam jinam by šel? Kardinál mu vyhrožoval exkomunikací, jestli nepřestane pátrat po té knize. Když navštívil mě, obrátil se Piers na nacisty, jestli u nich nenajde pomoc, kterou jsem mu nemohl poskytnout já. Odmítl pátrání vzdát. Posedlosti se jen těžko zbavuje, vezmi si tu svou paní Elisabetu.“

Rhun se odvrátil. „Kardinál Bernard by to Piersovi nikdy neudělal.“

Jordan však v Rhunových slovech postrádal přesvědčivost. I když měl s kardinálem jen krátkou zkušenost, věděl, jakou důležitost sangvinista přikládá proroctví o trojici. Podle kardinála v něm nebylo pro otce Pierse místo.

Jak se mýlil…

Grigorij pokračoval: „Rhune, neznáš svého drahého kardinála tak dobře, jak si myslíš. Nezapomeň, že exkomunikoval mě. A nespáchal jsem těžší hřích než ty. Navíc jsem nevzal život tomu, koho jsem se snažil zachránit.“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Jordan, který si připadal, jako by přišel do divadla uprostřed představení.

Erin se napřímila a zkusila to uhodnout. „Máte na mysli syna cara Mikuláše, že? Chlapce jménem Alexej.“

Rasputin jí věnoval smutný úsměv. „Ten chudáček trpěl. Nakonec se ocitl na prahu smrti. Co jsem měl dělat?“

Nyní si Jordan na ten příběh vzpomněl. Carův syn byl kdysi Rasputinův svěřenec. Jako mnoho vnoučat královny Viktorie i on trpěl takzvanou královskou nemocí – hemofilií. Podle historiků mu jedině Rasputin dokázal ulevit při záchvatech vnitřního krvácení.

„Měl jsi ho nechat zemřít přirozenou smrtí,“ prohlásil Rhun, „v Boží milosti. Ale tos nemohl. A potom jsi svého hříchu nelitoval.“

Jordan si představil, jak Rasputin raději mění chlapce v netvora, než aby ho nechal zemřít.

„Proto ti nemohlo být odpuštěno,“ dodal Rhun.

„A proč myslíš, že jsem chtěl kardinálovo odpuštění? Že jsem ho potřeboval?“

„Podle mě se dostáváme mimo téma,“ uťal je Jordan. Staré spory Rhuna s Rasputinem je při pátrání neposunou dál. „Tak pomůžete nám najít tu knihu?“

„Nejdřív mi povězte, jak Piers zemřel.“ Rasputin vzal Erin za ruku. Vypadala, že mu ji chce vytrhnout, ale neudělala to. Možná měla. „Prosím.“

Vyprávěla mu o kříži v bunkru a o scéně ve člunu, kdy Piers zemřel.

Rasputin si utřel oči velkým lněným kapesníkem. „Jak tohle vysvětlíš, Rhune?“

„Boží milost,“ odpověděl Rhun prostě a vřele.

„A co to vysvětluje?“ zeptala se Erin a dívala se z jednoho na druhého.

„Někoho tak poskvrněného jako Piers – porušení kněžského slibu, stvoření blasfemar a jejich pojídání – měly sluneční paprsky hned spálit.“ Rasputin složil kapesník a zastrčil si ho do sutany. „To čeká na strigoi, kteří nepijí krev Kristovu. Copak vám Rhun nic neřekl?“

Moc jim toho skutečně neprozradil. Jen že je slunce zabíjí, ne že by je mělo přímo spálit. Jordan si vzpomněl, jak Nadia opatrně zvedla plášť z Piersova obličeje a s jakým strachem ho držela, aby se mohl naposledy podívat na slunce. Jeho smrt vypadala poklidně, žádné utrpení, spíše úleva. Odpustil mu Bůh nakonec vážně jeho hříchy, anebo Piersovi stále zůstalo v žilách dost Kristova požehnání, aby ho slunce nespálilo? Měl podezření, že se pravdu asi nikdy nedozvědí, a v této chvíli měli mnohem důležitější starosti.

„Kniha,“ nadhodil. „Vraťme se zpátky ke Knize.“

Rasputin se napřímil, viditelně se zaměřil opět na původní téma. „Ten německý bunkr byl daleko na jihu. Nevíte, kdy do něj mohli Rusové proniknout? Kdybych znal časovou linii…“

Jordan zkusil připomenout tento úsek historie a očekával, že Erin určitě přijde s nějakým doplněním. „Poslední velká německá jednotka na jihu se vzdala Američanům čtyřiadvacátého dubna, ale Rusové nejspíš pokračovali dál v boji, až do oficiální kapitulace Němců osmého května.“

Seřadil si data v hlavě. „Pak v půlce května Rusové potvrdili rozdělení Německa a zatáhla se železná opona. Odhadl bych, že ruské trestné oddíly byly nejaktivnější okolo dvacátého května, i když nejspíš čistily bunkry i před tím a potom.“

Rasputin na něj pohlédl bezmála uctivě. „Ve svých dějinách se skutečně vyznáte.“

Jordan pokrčil rameny a pokračoval, dychtivý najít Knihu a dostat jejich trojlístek z Ruska živý. „Hodně jsem studoval období druhé světové války a dost jsem slyšel od dědečka, který v ní bojoval. Nicméně tento bunkr byl daleko na jihu a izolovaný. Když odhadnu čas na cestu tam a zase zpátky, než v oblasti začali Američané pravidelně hlídkovat, řekl bych, že nejpravděpodobnější čas, kdy Rusové mohli bunkr dobýt, je tak mezi osmadvacátým květnem a druhým červnem. Pochopitelně s velkou tolerancí.“

Erin na něj jen udiveně zírala, jako by nečekala, že z něj může vypadnout něco užitečného. Jenže to už dávno neplatilo.

„Působivé, seržante,“ Rasputin se zaklonil. „To je cenná informace. I když nám stále může trvat dlouho tu knihu najít.“

Odkud Rasputin ví, že je Jordan seržant? To bylo zarážející.

„Proč je cenná?“ zeptala se Erin. „A proč je přesný čas tak důležitý?“

„Nejdřív mi řekněte, má drahá doktorko, copak to schováváte v tom plášti?“

Takže také ví, že Erin má doktorský titul, uvědomil si Jordan, a že ukrývá v kapsách kousky betonu, který chránil Knihu. Co vlastně Rasputin neví?

„Cítím to,“ dodal Rasputin.

Erin pohlédla na Rhuna. Přikývl, takže vytáhla kousek pouzdra Knihy. „Domníváme se, že tohle mohlo tu knihu chránit.“

Rasputin natáhl ruku a Erin mu váhavě položila šedý střep na dlaň. Přejel špičkou prstu po tenké vrstvičce sazí, která pokrývala hranu střepu.

Jordan se náhle prudce napřímil. Mělo ho to napadnout už dávno. „Jestli mi seženete detektor trhavin, mohl bych střep použít jako kontrolní vzorek a najít něco jiného se stejnou chemickou signaturou. Kdyby ten materiál obklopoval Evangelium, bude mít kniha na obalu stejné chemické stopy. Tedy pokud nebyla při výbuchu zničená.“

Rhun znovu sáhl po svém kříži a zatvářil se šokovaně. Kněz si zjevně nepřipustil možnost, že Kniha už možná neexistuje, že třeba riskují životy při pátrání po něčem, co se rozlétlo na kousky a proměnilo v popel.

Rasputin kývl na Sergeje a ten přistoupil blíž. „Běžte s mým osobním tajemníkem. Pomůže vám sehnat to, co potřebujete.“

Jordan zůstal sedět. „Pohybujeme se jen jako tým.“

18.17

Rasputin se zamračil a vzápětí rozchechtal. Erin si nemyslela, že by jeho smích mohla nenávidět víc, než když ho uslyšela poprvé, ale bylo tomu tak.

„No dobrá,“ řekl Rasputin. „Tak Sergejovi napište podrobnosti.“

Sergej ze zadní kapsy vytáhl kroužkový zápisník a špačka tužky.

Erin vzala ze stolu betonový střep a zastrčila ho zpět do kapsy v obavě, aby se ho nezmocnil Rasputin. Zjevně to byl prospěchář a nesměli ho podceňovat. Už teď věděl až příliš: že je ona doktorka, že s Jordanem a Rhunem pátrá po Knize a že nejspíš tvoří trojici z proroctví. A z toho, jak se mu chamtivě zaleskly očí, když Jordan určoval datum vyloupení bunkru, získala podezření, že už má Rasputin jasnou představu, kde by Kniha mohla být.

A navíc si zjevně užíval, že je nutí tancovat, jak on píská, ale bylo v tom víc než jen zlomyslné potěšení?

Jejich hostitel vstal a pokynul k černému svatostánku v zadní části chrámu. „Nepodíváme se na původní dlažbu, na kterou padl zavražděný car? Dala jméno tomuto kostelu.“

Erin odstrčila židli. Jordan s Rhunem také vstali. Vydali se za Rasputinovou zavalitou postavou jako sangvinistická triáda – Rhun vpředu, Jordan napravo a Erin vlevo.

Rasputin se zastavil před svatostánkem. Čtyři vyleštěné černé sloupy podpíraly mramorová nebesa vyzdobená v ruském lidovém stylu uhlově černými kamennými květinami a ornamenty. Za úzkou brankou ležel prostý čtverec šedé dlažby. Jeho obyčejnost kontrastovala s přezdobeným interiérem chrámu, Erin to připomnělo, proč byla tato obrovská budova postavena – jako památník vraždy cara. Vysoko klenutými stropy a bohatou zlacenou výzdobou se nápadně lišila od prostých kopečků hlíny na Piskarevském hřbitově.

Některé smrti jsou význačnější než jiné.

Přišla skupinka Rasputinových věrných a postavila se za nimi do půlkruhu, jako kdyby je k jejich vůdci vázala neviditelná pouta.

„Často jsem sem chodil během obléhání Leningradu,“ řekl Rasputin a položil ruce na dřevěný okraj svatostánku. Rukávy se mu shrnuly a odhalily husté černé chlupy na zápěstích a předloktích. „Chrám odsvětili. Svatost si ukradl zpět Řím. Ale budova byla dost dobrá pro mrtvé. Tuto loď v zimě používali jako márnici. Podél zdí tu ukládali těla.“

Erin se otřásla při představě zmrzlých těl naskládaných jako zvířata na jatkách, jak tu čekají na jaro, až je budou moci pohřbít.

„Jak se obležení protahovalo a hlad byl stále horší, těla sem na dřevěných kárách tahali lidé. Koně už tehdy snědli. Smrt lidi zanechala tak, jak přišli na svět: nahé. Každý kousek látky se použil k tomu, aby zahříval živé.“ Rasputinův hlas zeslábl do chraplavého šepotu. „Přežíval jsem v hrobce. Nikoho nenapadlo hlídat mrtvé. Bylo jich příliš mnoho. Chodil jsem sem v noci a počítal je. Víte, kolik během blokády zemřelo dětí? Nejen zimou, i když byla krutá a vybírala si svůj díl. Nejen hlady, i když šlo o častou příčinu. Nejen rukou nacistů a smrtí, která pršela z oblohy a přilétala ze všech stran. Ne, nejen tím vším.“

Erin se sevřelo hrdlo. „Strigoi?“

„Přišli jako záplava kobylek, požírali slabé a trpící duše, které tu uvázly. Utekl jsem do Říma a snažně tam prosil o pomoc.“ Rasputin se obrátil k Rhunovi, ten mlčky sklopil zrak. „Církev byla ve válce neutrální, ale sangvinisté nikdy neupustili od války proti strigoi. Až do té doby.“

Erin se stísněně schoulila do sebe. Strigoi museli mít v obleženém městě snadný lov.

„A tak jsem se vrátil z Říma sám. Probojoval jsem se přes frontu, až jsem se ocitl zpět v té márnici, kterou se stalo mé milované město. A když jsem tu narazil na umírající děti, zachránil jsem je a přivedl je do svých řad. Svou vlastní krví jsem postavil armádu na ochranu svého lidu před tou kletbou.“

Rasputin ukázal černě oděnou rukou na ministranty stojící poblíž. „Před sebou vidíte jen několik ze ztracených dětí Leningradu. Andělů, kteří nezemřeli nečistí.“

Vstali a upírali na něj zbožňující bledé zraky.

„Víte, kolik lidí tu zemřelo, doktorko?“

Erin zavrtěla hlavou.

„Dva miliony. Dva miliony duší ve městě, kde předtím žilo tři a půl milionu lidí.“

Erin se nikdy předtím nesetkala s někým, kdo viděl tolik utrpení a sčítal ruské mrtvé. „To je mi líto.“

„Nemohl jsem se jen dívat.“ Rasputin sevřel mohutné ruce v pěsti. „A kvůli tomu mě zavrhli. Odsoudili k něčemu horšímu, než je exkomunikace. Kvůli záchraně dětí. Řekněte, doktorko, co byste udělala na mém místě?“

„Nezachránil jsi je,“ pronesl Rhun. „Změnil jsi je v netvory. Lepší bylo nechat je jít k Bohu.“

Rasputin ho ignoroval, zapadlé modré oči dál upíral na Erin. „Dokážete se dívat do očí umírajícímu dítěti a poslouchat, jak mu slábne srdce, a nic neudělat? Proč mi Bůh dal tuto moc, když ji nesmím využít na záchranu nevinných?“

Erin si vzpomněla, jak sledovala, kterak srdce její sestřičky slábne a zastavuje se. Jak prosila otce, aby jim dovolil jít do nemocnice, jak se modlila k Bohu, aby malou zachránil. Ale otec a Bůh se rozhodli raději nechat nevinné dítě zemřít. A to, že selhala a sestřičku nezachránila, ji pronásleduje celý život.

Sáhla do kapsy a dotkla se ústřižku látky. Co kdyby měla Rasputinovu odvahu? Co kdyby využila svůj hněv a přemohla otce, odmítla jeho představu Boží vůle? Sestřička by třeba stále ještě žila. Může Rasputinovi vyčítat, že udělal něco, co si přála udělat sama?

„Zkazil jsi je.“ Rhun se dotkl jejího rukávu, jako by cítil její žal. Rasputinovy oči sledovaly jeho ruku. „Tys ty děti nezachránil. Zabránil jsi jim najít věčný mír po boku Božím.“

„Jsi si tím tak jistý, příteli?“ zeptal se Rasputin. Otočil se od svatostánku a pohlédl na Rhuna. „Nalezl jsi snad mír ve službě církvi? Když předstoupíme před Boha, kdo z nás bude mít čistší duši? Ten, kdo zachránil děti, anebo ten, kdo udělal netvora ze ženy, kterou miloval?“

Rasputin v tu chvíli upřel oči na Erin.

Otřásla se, když v jeho temném pohledu spatřila varování.

KAPITOLA 50

27. října, 18.22 MČ
Sant Petěrburg, Rusko

Než Rhun stačil odpovědět na Grigorijovu opovržlivou námitku, byli přerušeni. Všechny oči – s výjimkou Erininých a Jordanových – se obrátily ke vchodu do vyzdobeného chrámu. A znovu Rhunovy smysly zaplavily mihotavé odrazy svící z milionů kamínků, opracovaného mramoru a pozlacených plošek.

Přes všechny zvuky zaslechl, jak se k hlavním dveřím přiblížilo čísi bušící srdce. Jeho rytmus mu připadal povědomý – proč? –, ale kvůli Erininu a Jordanově tlukotu a mysl zaplavujícímu zahlcení počitky nedokázal určit, proč ho tak vyvedl z míry.

Pak na dveře někdo zabušil.

Nyní se ke vchodu otočili i Erin s Jordanem, kteří zaslechli silné a pánovité údery na dřevo.

Grigorij zvedl ruku. „Vida, zdá se, že za mnou zavítali další návštěvníci. Omluvte mě, prosím.“

Jeho temní farníci obklopili Rhuna a jeho dva společníky a vedli je k apsidě.

Rhun nepřestával hledět ke dveřím a napínat smysly k tajemnému návštěvníkovi, nyní ho však obklopoval i pach krve a spáleného masa vycházející z Grigorijových stoupenců. Frustrovaně se zhluboka nadechl a odříkal modlitbu za trpělivost při nepřízni osudu. Klid mu ale nedodala.

Grigorij s netrpělivým gestem se od nich oddělil, zmizel ve vestibulu a vyšel dveřmi do mrazivé noci.

„Už mě unavuje, jak nás věčně někdo nahání jako stádo,“ vybuchl Jordan, když ho lokty tlačili blíž k Erin.

„Jako krávy,“ přidal se Rhun.

„Ne jako krávu,“ opravil ho voják. „Jako býka. Nechte mi mou důstojnost, i když už za moc nestojí.“

Jak čekali, Erin zkřížila paže. Vypadala ze všech tří nejklidněji. Věřila, že Grigorij dodrží slovo, že se jim nic nestane? Jistě nebyla tak pošetilá. Rhun se pokusil nevnímat zvuk jejího srdce a naslouchat, napjal smysly ke dveřím, ale pozdní návštěvník byl příliš daleko.

„Myslíte, že ví, kde je Kniha?“ zeptala se a odhalila tím, jak málo věří Grigorijovi.

„Nevím. Ale jestli je v Rusku, bez jeho pomoci ji nikdy nenajdeme.“

„A co potom?“ přidal se Jordan. „Co bude? Co udělá – vám, nám? Umím si představit, že nic hezkého.“

Erin rozhodně namítla: „Myslím, že Rasputin dodrží slovo. Ale může to být stejně nepříjemné, jako kdyby to neudělal. Připadá mi jako někdo, kdo hraje několik šachových partií najednou a přitom se stále usmívá.“

Rhun přikývl. „Grigorij drží slovo – ale musíte pozorně vážit všechno, co říká. Nemluví náhodně. A s jeho oddaností je to… komplikované.“

Jordan pohlédl na ztichlou kongregaci, která je hlídala, zatímco čekali. „Vše by bylo snazší, kdyby církev držela své slovo. Měla poslat pomoc během obléhání, zvláště když město napadli strigoi. Možná by pak Rasputin nebyl náš nepřítel.“

Rhun přebíral kuličky svého růžence. „Osobně jsem se za jeho žádost přimlouval u kardinála Bernarda, říkal jsem mu, že Kristus nás nezachránil proto, abychom tváří v tvář zlu zachovávali neutralitu, že nás stvořil, abychom se zlem bojovali vždy a ve všech jeho podobách.“

Neřekl jim však, že chtěl Grigorije následovat zpět do obleženého Leningradu. Byl přesvědčený, že neschopnost přesvědčit Bernarda, aby pomohl strádajícímu městu, byla jedním z jeho největších selhání jakožto sangvinisty, možná stejně vážné jako to, co způsobil Elisabetě.

Jeden z farníků přistoupil blíž. Byl to Sergej a oči měl tvrdé jako sklo. „Takže připouštíte, že měl pravdu?“

„I rozbité hodiny ukazují dvakrát denně přesný čas.“ Jordan zkřížil ruce na prsou. „A pravda ještě neznamená dobro.“

Jeho argument zůstal viset ve vzduchu.

Zdálo se, že Erin hodlá strávit příští hodinu studiem mozaik a na všechno ostatní zapomněla, jako by v nich měla objevit skrytý smysl. Rhun se na ně nemohl ani podívat. Cítil jako urážku Boha mít tak nádherná díla náboženského umění v takovém rouhačském doupěti.

Jordan se jako správný voják vrátil ke stolu, sedl si a položil si na něj hlavu; když nemohl dělat nic jiného, alespoň se prospí. Rhun obdivoval jeho praktičnost, ale sám tak chladnokrevný zůstat nedokázal. Zaměřil smysly mimo chrám, naslouchal nočnímu rytmu města, tichému rachocení aut, tlumeným krokům, ozvěně hlasů a pod tím vším jemnému ševelení padajícího sněhu.

Pak Rhun zaslechl běžící nohy a zběsilé bušení srdce, jak se přibližují ke vchodu do chrámu. Grigorijovi farníci tam otočili hlavy, zdálo se však, že příchozího poznali, protože se nenamáhali Rhuna a ostatní znovu ukrýt.

Sergej zmizel ve vestibulu a vrátil se s malým mužem s mastnými vlasy a špičatým nosem. Cizinec s sebou přinesl ledový pach sněhu.

„Nebylo snadný sehnat, cos chtěl.“ Muž podal Sergejovi zapečetěnou plastovou schránku velkou jako krabice na boty.

Sergej mu dal svitek bankovek, který si muž přepočítal nasliněným prstem zhnědlým od nikotinu. Pak peníze schoval do kapsy, znovu kývl na Sergeje a rychlými kradmými kroky zmizel zpět do noci.

Sergej se k nim otočil a řekl Jordanovi: „Teď je náš čas rozdávat dárky, da?“

18.38

Jordan si vzal krabici, odsunul malou západku a zvedl víko. Uznale hvízdl. Vánoce si pospíšily.

„Co je to?“ zatahala ho za rukáv Erin. Vznesla se k němu čerstvá vůně šamponu z německého hotelu a připomněla mu jejich první polibek. „Jordane?“

Trvalo mu celou vteřinu, než se vzpamatoval.

„To, o co jsem předtím žádal.“ Naklonil krabici a ukázal jí modrý elektronický přístroj zasazený do šedé pěnové výplně, sadu baterií, připevňovací pásky, manuály a nástroje na odebírání vzorků. „Příruční detektor trhavin.“

„Vypadá jako přerostlé dálkové ovládání.“ Dotkla se prstem modrého přístroje. „Konečně jeden bez spousty tlačítek.“

„Má tlačítek právě tak akorát,“ namítl Jordan. „Když pracuje správně, dokáže najít výbušné látky v poměru jedna ku kvadrilionu částic. Cokoliv od cé čtyřky přes černý střelný prach až po amonium a ureanitrát. V podstatě, co dokáže analyzovat, dokáže i najít.“

„Jak to funguje?“ Erin vypadala, že mu ho chce vzít z ruky a sama ho vyzkoušet.

„Využívá zesílení fluorescentních polymerů.“ Vytáhl detektor z pěnového pouzdra a zasykl přitom, jak ho zabolel palec pokousaný netopýrem. „Detektor vysílá paprsek ultrafialového světla a zjišťuje, co se stane ve fluorescentním spektru, když se částice ozáří.“

„Je to nebezpečné?“ zeptal se Rhun podezřívavě.

„Ne.“ Jordan během hovoru zasunul baterie a přístroj zapnul. „Můžu dostat ten kousek z obalu Knihy?“

Erin ho vylovila z kapsy a vložila mu ho do ruky, chladnými prsty mu přejela po dlani. Nevěděl, jestli to udělala záměrně, ale vydržel by to celý den.

Rhun si odkašlal. „Bude to stačit?“

„Mělo by nám to pomoct.“

Jordan prozkoumal spáleninu na hraně betonového střepu. Když se přesvědčil, že poskytne dostatečně velký vzorek, rozložil všechno na stůl a pustil se do práce.

„Měl bych zvládnout nakalibrovat přístroj na každou výbušninu používanou k roztrhání cementové krusty. Proměním tenhle přístrojek v našeho elektronického ohaře.“

Právě dokončil kalibraci, když se vrátil rozzářený Rasputin. Jordan se napřímil a vzhlédl k němu. Cokoliv, co Rasputina tak potěšilo, nevěstilo pro ně nic dobrého.

18.46

Erin se obrátila k Rasputinovi a Rhun přišel blíž.

Jordan se vrátil ke své práci a provedl na detektoru několik závěrečných úprav.

„Dobrý večer!“ Rasputin dorázoval až k nim. Vypadal nabuzeně a velmi potěšeně, dokonce i na sebe. „Doufám, že přístroj, který jsme obstarali, je dostačující?“

„Ano, je,“ připustil neochotně Jordan. „A my jsme připraveni.“

„Já taky.“ Rasputin si zamnul ruce a usmál se. Vypadal dychtivě a spokojeně jako dítě, které má jít do cukrárny.

„Zjistil jste nějakou stopu k té knize?“ zeptala se Erin.

„Možná. Vím, kde by mohla být, jestli ji přivezli do Sant Petěrburgu v době odhadnuté seržantem.“

Rasputin přistoupil blíž, vzal Erin jemně kolem pasu a vedl ji do středu kostela. Sáhla za záda a zkusila mu ruku odstrčit. Ještě vteřinu ji tam nechal, byla pevná jako z kamene. Pak se pousmál a podvolil se jí. Vzkaz byl jasný: Je silnější než ona a bude s ní zacházet, jak se mu zlíbí.

Jordan to spatřil, rychle dokončil práci na detektoru, vstal, přešel k nim, postavil se těsně k Erin, buď žárlil, nebo měl o ni strach. Už jí to nevadilo jako tehdy v Jeruzalémě. Takhle zblízka cítila, jak z něj vyzařuje tělesné teplo.

Jordanovi potemněly oči a pohled mu zjihl.

Rasputin se s nimi zastavil uprostřed chrámu. Klekl si na kamennou mozaiku a nadzvedl dlaždici uprostřed jedné ze zobrazených květin. Sergej mu podal kovovou tyč s hákem na konci jako u sochoru. Rasputin ji zarazil do otvoru a zvedl jednou rukou kruhový kus podlahy; odhalil temnou šachtu vedoucí dolů.

Gentlemanským gestem pokynul ke kovovému žebříku upevněnému k jedné ze stěn.

Erin se předklonila, na dno nedohlédla, ucítila však nepříjemný zápach.

Trochu se stáhla.

Polezou pod zem.

Už zase.

Rhun se protáhl kolem Jordana, vstoupil na žebřík jako první a začal rychle slézat dolů. Jordan si zastrčil detektor do kapsy a počkal, až Erin půjde jako druhá. Zjevně chtěl sloužit jako nárazník mezi ní a Rasputinem.

A jí se jen ulevilo.

Nejprve strčila ruku do kapsy, aby se ujistila, že má stále u sebe baterku, a začala sestupovat. Prsty a dlaně jí začaly od ledových příček promrzat; zahájila nejdelší sestup po žebříku v životě.

Jordan ji následoval a slézal jen pomocí jedné ruky. Jen se předváděl, anebo chtěl šetřit zraněnou ruku? Rána byla hluboká, ale nestěžoval si.

Nad ním Rasputin a jeho farníci sestupovali za nimi.

Erin se plně soustředila na dlouhou cestu dolů a počítala příčky. Dostala se k číslu šedesát, než se nataženou nohou konečně dotkla zmrzlé země.

Rhun jí pomohl ze žebříku. Nebránila se. Prsty už měla celé ztuhlé. Ustoupila, aby udělala místo Jordanovi, a ruce si zasunula do kapes.

Jordan se na ni rychle usmál, když seskakoval ze žebříku. „Až tohle skončí, strávíme týden na prosluněné pláži. Nad zemí. A margarity platím já.“

Vrátila mu úsměv a bojovala s touhou zacpat si nos před zápachem, který tu vládl. Vypadalo to na lidské fekálie.

Ruské hlasy shora připoutaly jeho pozornost zpět k Rasputinovi, jak sestupoval, ozařoval jeho postavu kruh světla dopadajícího shora. Za mnichem následovalo deset jeho nemrtvých. Pak někdo překryl otvor kovovým poklopem a ponořili se do tmy.

Půl vteřiny nato se jasně rozzářila Jordanova baterka a Erin rozsvítila i svoji.

Dva kužele světla odhalily, že se nacházejí ve špinavém betonovém potrubí tak úzkém, že se Jordan hlavou téměř dotýkal jeho vrcholu. Hnědozelený zmrzlý sliz pokrýval dno a táhl se i po stěnách.

Erin bojovala s nutkáním zvracet. Puch odpadu jí plnil ústa a klesal do krku. Poručila si, že to musí vydržet. V létě je tady jistě ještě mnohem hůře.

Rasputin se ponuře usmál. „Není tu příjemně jako ve starověké hrobce, co?“

Erin zavrtěla hlavou.

„Obávám se, že tahle nora slouží i jako hrobka,“ řekl. „Každou zimu sem do kanálů utíkají zdejší děti bez domova. Jsou jich desítky tisíc. Nosíme jim teplé jídlo a udržujeme kanály bez strigoi, ale to nestačí. Stále tu ve tmě umírají nevinní a stále to tvou drahou církev nezajímá, Rhune.“

Rhun sevřel rty, ale neodpověděl.

Rasputin si jednou rukou podkasal sutanu jako dáma na plese a vedl je vpřed. Pět jeho věrných ho následovalo, dalších pět tvořilo zadní voj za Rhunem, Erin a Jordanem.

Erin se soustředila na to, kam šlape a aby neuklouzla. Při pomyšlení, že by se té odporné podlahy jen dotkla, se celá roztřásla. Bylo uklidňující mít po jednom boku Rhuna a po druhém Jordana, i když by jejich trojice neobstála proti deseti nemrtvým, kteří je doprovázeli – vlastně jedenácti, pokud bude počítat i Rasputina.

Rhun zakopl a opřel se o stěnu.

Jordan na něj posvítil. „Jste v pořádku?“

Nemrtví je postrkovali vpřed a nutili k další chůzi.

Rhun začichal, jako by si chtěl něco ověřit. Zavolal na Rasputina: „To, co cítím, je ursus? Tady dole?“

Erin také začichala, necítila však nic.

„Nejen nějaký ursus.“ Rasputinova odpověď zaduněla v tunelu. „Samotná Ursa. A protože jsme tady dole, myslím, že bychom ji měli navštívit, už kvůli starým časům.“

Mnich se otočil do bočního tunelu a přinutil je jít za ním.

Erin si všimla, že si Rhun mne pravou nohu. Poznala, že si dělá starosti a má strach.

Jordan si toho také musel všimnout, protože ji znovu chytil za ruku.

Když klopýtali pár minut kupředu, pak to ucítila i ona. Vyrostla v kalifornských lesích a poznala povědomý pižmový pach.

Medvěd.

Jordan jí sevřel pevněji ruku.

Vpředu se Rasputin zastavil na křižovatce dvou tunelů.

Stejně jako v bunkru i zde to místo označovalo X.

Tunely se spojovaly v prostoru o průměru asi patnáct metrů. Tepané kovové brány uzavíraly všechny čtyři tunely a tvořily tak velkou klec. Kov byl vypracován do bizarních stromů s propojenými větvemi a listy jako hustý les. Vzor se opakoval i na betonových stěnách skleněnými mozaikami stromů a ptáků. Tmavé barvy drahokamů a umělecké provedení připomnělo Erin mozaiky v chrámu nad nimi.

Přes veškerou krásu toho místa Erin stále potlačovala nutkání na zvracení. Pach medvěda zde překrýval ještě odpornější zápach – puch hnijícího masa a staré krve.

Jordan posvítil do klece a ozářil černou srstnatou horu stočenou na hromadě šedých kostí a smrkových větví.

Rasputin se opřel oběma rukama o bránu a zablokoval ji. „Má drahá Urso! Vzbuď se!“

Černá masa se probudila k životu – větve a kosti pod ní zapraskaly –, když se neohrabaně převalila na břicho.

Zvrásněný čenich se zvedl a zavětřil. Pak se stvoření zdvihlo na všechny čtyři a napřímilo se.

Erin nad jeho velikostí jen zalapala po dechu. Ramena medvědice se třela o klenutý strop klece. Odhadla velikost tvora na dva metry v kohoutku a čtyři a půl metru, když by stála vzpřímeně na zadních.

Medvědice se otřásla a plně probudila, obrátila k nim černé studny očí a odhalila tmavě rudý přísvit, který z nich z bezedné hlubiny vyzařoval. To světlo výmluvně prozradilo, že je přeměněná, a Erin se na těle zježily všechny chloupky.

Pak se jediným skokem rychlým jako blesk vrhla k nim.

Rhun skočil před Erin a zvedl ruce připravený ji chránit. Ocenila jeho gesto, ale kdyby se zvíře provalilo bránou, nic by proti němu nezmohl.

„Drahá Urso,“ zapředl Rasputin, když medvědice prudce zastavila těsně před ním. „Ještě jedno krmení před zimním spánkem?“

Erin se rozbušilo srdce. Myslel tím krmením snad je? Rychlý pohled na Jordana a Rhuna jí prozradil, že je napadlo totéž. Dokonce i Rasputinovi věrní ucouvli do bezpečné vzdálenosti.

Když medvědice dorazila k bráně, otřela si mohutnou hlavu o železo a odhalila v černé srsti mnoho šedých chlupů. Byl stará.

Rasputin prostrčil ruce mřížemi a podrbal ji za ušima. Medvědice přátelsky zafuněla, pak natočila hlavu k Rhunovi a upřela na něj nepřirozeně rudé oči – a zavrčela.

„Á, vidím, že na tebe nezapomněla!“ Rasputin ji žertovně pleskl po čelisti. „Po všech těch letech! Jen si to představ!“

Rhun si znovu promnul nohu. „Já na ni taky nezapomněl.“

Podle jeho výrazu nešlo o zrovna šťastnou vzpomínku.

„Zdá se, že se ti noha dobře zahojila,“ podotkl Rasputin. „Neměl jsi být tak neopatrný.“

„Proč je tady, Grigoriji?“ Rhunovi hněvem zhrubl hlas.

„Přes zimu pro ni nebylo v přírodě bezpečné místo,“ odpověděl. „Lidé by mohli objevit její brloh. A ve svém věku už se pomalu probouzí. Zaslouží si chladné měsíce strávit na klidném místě.“

Rasputin si vyhrnul dlouhý černý rukáv, vytáhl ze sutany krátkou dýku a rozřízl si zápěstí. Vyřinula se tmavá krev. Prostrčil svalnaté předloktí bránou. Stvůra opět zafuněla, začichala a olízla mu zápěstí. Dlouhý černý jazyk se mu při každém dalším olíznutí obtočil kolem ruky.

Celou dobu Rasputin medvědici něco mumlal rusky.

Erin si znechuceně zakryla ústa a Jordan ztěžka polkl.

Zatímco medvědice lízala Rasputinovi ruku, její obrovská přední tlapa o něco zavadila a prolétlo to skrz zdobené mříže. Kulatý předmět se dokutálel až k Erininým teniskám. Posvítila si na něj.

Byla to lidská lebka.

Podle tenkých pruhů masa, které na ní zůstaly, pocházela z nedávné kořisti.

Erin zděšeně uskočila.

Rhun promluvil, v hlase mu zazněl kovový tón. „Dost, Grigoriji.“

Rasputin odtáhl bílou ruku od lísající se medvědice a stáhl si rukáv k zápěstí. Podíval se na ostatní. „To tě tak tlačí čas, Rhune?“

„Jsme tu, abychom našli Evangelium a odjeli.“ Rhun nespouštěl tmavé oči z medvědice. „Jak jsi slíbil.“

„Slíbil.“ Rasputin vyndal z rukávu kapesník a otřel si dlaně. „Následujte mě.“

Zamířil tunelem dál, prošel kolem ostatních, linul se z něj pach medvědice a krve.

Pokračovali v cestě. Erin nepotřebovala pobízet, aby se od zvířete dostala co nejdál.

„Rhune?“ zeptala se a došla k němu. „Co bylo mezi vámi a tou medvědicí?“

Netrpělivě si povzdychl. „Ursa byla kdysi známa jako medvěd svatého Korbiniána. Znáte ten příběh?“

Erin přikývla. V mládí ji přinutili znát všechny svaté a jejich příběhy. „Když se svatý Korbinián vracel do Říma, přepadl ho medvěd a sežral mu mulu. Korbinián potom přinutil medvěda skrze vůli Boží, aby přijal sedlo a odvezl ho domů. Ale pochopitelně tahle bestie nemůže být oním medvědem. Odehrálo se to v osmém století.“

„Medvědice je blasfemar a ti žijí velice dlouho. Korbinián se setkal s netvorem na cestě a přinutil ho, aby mu sloužil – šlo o velice vzácný případ, kdy se nějaký blasfemar sklonil před vůlí sangvinisty.“

Erin si vzpomněla na Pierse a netopýry, ale mlčela.

Jordan se ohlédl přes rameno. „Rozhodně se zdá dost velká, aby se na ní dalo jet.“

„Jak jste se s ní potkal?“ nedala se Erin.

„Před osmdesáti lety se objevily zprávy, že obrovský medvěd zabíjí ruské mužiky. Piers, Grigorij a já jsme byli vysláni, abychom ho zabili.“

„Zdá se, že jste to neudělali,“ poznamenal Jordan.

Rasputin na ně počkal a zapojil se do rozhovoru, objal při tom Rhuna kolem ramen. „Ne, že bychom to nezkoušeli. Rhun ji vystopoval do jejího zimního brlohu. Pierse celá ta mise znechucovala a odmítl pomáhat. Avšak velice se osvědčil potom, když málem utrhla Rhunovi nohu.“

Rhun si znovu pohladil končetinu. „Trvalo deset let, než se vyléčila.“

„Ursa se jen polekala,“ namítl Rasputin. „Je to jemná duše.“

Erin si vzpomněla na hromadu lidských kostí v kleci.

„Mně tedy nepřipadala příliš jemná,“ přidal se Jordan.

„Když jsme s Piersem vysvobodili Rhuna z Ursina hravého objetí, utekla do lesa.“ Rasputin potřásl hlavou. „A pak jsme ji už nenašli. Nakonec nás odvolali zpět do Říma.“

„Přece jsi ji však našel,“ namítl Rhun. „Jak?“

„Zavolala si mě,“ řekl Rasputin. „Když jsem odešel od sangvinistů a přijal svou pravou podstatu, začala mě blasfemar vyhledávat.“

„Vrána k vráně sedá,“ pronesl hořce Rhun.

„Jsme, co jsme, Rhune. Přijmout svůj osud namísto s ním bojovat ti dá víc moci, než si dokážeš představit.“

„Netoužím po moci. Toužím po milosti.“

Rasputin se uchechtl. „A nedošel jsi jí ani po staletích strádání? Možná je milost, kterou hledáš, ve tvém srdci, a ne v církevních zdech.“

Rhun jen zaťal zuby.

Několik minut nikdo nepromluvil. Pospíchali dál. Jedinými zvuky bylo skřípání špinavého ledu pod jejich nohama.

Prošli několika dalšími tunely vedoucími oběma směry a minuli několik žebříků vedoucích nahoru i dolů do dalších pater. Erin měla pod zemí obvykle dobrý orientační smysl, ale teď by se nedokázala vrátit sama do chrámu. Zdálo se jí, že Jordan odbočky počítá, a tak doufala, že má lepší ponětí o tom, kde jsou.

Konečně se Rasputin zastavil a začal vystupovat po kovovém žebříku. Erin posvítila vzhůru, ale nedohlédla na konec.

„Musíme nahoru,“ řekl Jordan a natáhl krk. „Chtěl bych příliš, když doufám, že nás dovede do Starbucks?“

Hned se pustili do výstupu.

Žebřík ústil do čisté betonové místnosti. Erin s úlevou nechala zápach hluboko dole. Zhluboka se nadechla čerstvého vzduchu a pročistila si plíce. Jediným předmětem v malém prostoru byla šedá kovová skříňka na zdi napojená na kabely mizející ve stropě.

Rasputin si jí nevšímal a přešel k šedým kovovým dveřím. Odemkl je obrovským starodávným klíčem a vedl je do další místnosti. Tam byly další dveře, tentokrát zabezpečené moderním tlačítkovým zámkem na zdi. Jeho prsty se rozehrály na klávesnici a namačkal čísla tak rychle, že je Erin nestačila sledovat.

Silné kovové dveře jako od bankovního trezoru se ztěžka otevřely.

Rasputin dychtivě překročil práh a mávl na ně, ať ho následují do tmavé, okrem vymalované chodby. Z ní se mnoha směry rozvětvovaly další chodby. Bylo to jako vstoupit do obrovského labyrintu.

Rasputin se teď pohyboval rychleji. Brzy i Jordan vzdal počítání odboček, jak se hroužili stále hlouběji do bludiště.

Po dalších deseti minutách procházení chodbami, lezení po krátkých žebřících a překonávání místností se Rasputin zastavil před obyčejnými dřevěnými dveřmi s klikou z černého skla. Nijak se nelišily od stovek jiných, které při cestě minuli.

Rasputin vytáhl ze záhybů sutany mohutný kruh s klíči. Bylo jich asi padesát a chvíli se jimi probíral, než konečně vybral jeden.

Když ho zastrčil do zámku, Rhun se postavil mezi něj a Erin. Jordan se držel po jejím druhém boku. Farníci z ruského chrámu za nimi utvořili půlkruh.

Rasputin otočil klíčem, až zámek unaveně zaskřípal, a pak otevřel dveře. „Pojďme!“

Následovali ho do tmavé místnosti páchnoucí rzí a plesnivinou. Erin začalo pálit v krku a rozkašlala se. Napadlo ji, jak je to asi dlouho, kdy tu někdo větral. Vědec v ní chtěl požádat o protiprachovou masku.

Rasputin pár kroků od ní zatáhl za provázek vedoucí k holé žárovce visící ze stropu. Slabé blikavé světlo dopadlo na hromady věcí navršených u zdí. Vypadalo to jako pokoj někoho, kdo obsedantně shromažďuje věci.

„A jsme tady!“ Rasputin se obrátil ke svým věrným: „Počkejte venku. Myslím, že bychom se sem všichni nevešli.“

„Kde to jsme?“ zeptal se Jordan a žárovka nad hlavami zabzučela.

„Jsme pod Ermitáží,“ odpověděl Rasputin. „Pod jedním z největších a nejstarších muzeí umění na světě.“

Jordan se rozhlédl po zaneřáděné místnosti. „Moc to tak nevypadá.“

„Toto jsou muzejní depozitáře,“ vysvětlil Rasputin a hněvivě se mu zablýsklo v očích. „Muzeum nahoře je celkem hezké.“

Erin se zmocnilo profesionální pohoršení. Jako většina akademiků slyšela i ona o žalostném stavu depozitářů a zničených uměleckých sbírkách, ale nikdy ji nenapadlo, že by mohly být v takovém stavu. Když postoupila dál, z hromady pokrývek vyběhlo hejno myší.

Zděšeně ucouvla. „Tak sem a takovým způsobem ukládá muzeum své sbírky navíc?“

Rasputin jen pokrčil rameny, jako by říkal: Co znamená historie pro někoho, kdo žije stovky let?

Otřela si dlaně o džínsy a zdrceně se rozhlédla. Zarámovaný obraz opřený o zeď za dekami vypadal jako originál Dürerova dřevorytu Čtyři jezdci z Apokalypsy. Dřevoryt nedozírné ceny se ledabyle povaloval mezi polámaným nářadím a starými hnijícími tapiseriemi. Nad ním se na stropě vyjímala černá skvrna plísně typická pro starý průsak.

„Tohle nemůže být správné místo,“ prohlásila.

Rasputin se uchechtl a bodře šťouchl do Rhuna. „Je roztomilá, co? Ta tvoje Vědma.“

Rhun se jen otočil k Jordanovi. „Měl byste tu vyzkoušet ten detektor.“

Když Jordan zapnul detektor trhavin a zatímco se načítal, Erin nechtěla celou záležitost nechat být. „Proč to tu nikdo nezkatalogizoval?“

Rasputin strhl látku, která vypadala jako velká špinavá utěrka, z jedné sochy jako někdo, kdo dělá pořádek ve své garáži.

„Opatrně!“ Erin se dotkla vrcholu odhalené sochy se skloněnou hlavou a sjela prstem podél natažené nohy. „To je Rodin. Tanečnice. Má nedozírnou cenu.“

„Nejspíš,“ přitakal Rasputin. Mnich přešel ke stohu knih vázaných v kůži a začal se jimi probírat. Zpod ruky mu vyklouzl papír a snesl se k zemi.

Erin zavřela oči. Nemohla se na to dívat a nesnesla pomyšlení na škody, které se tu dějí na uměleckých dílech a historických záznamech.

Rhun se podíval do jedné z beden. „Proč myslíš, že jsme na správném místě, Grigoriji?“

„To datum.“ Rasputin ukázal na zažloutlou cedulku přibitou rezavým hřebíkem na zeď. „To je jeden ze skladů, kam ruská armáda po návratu koncem května shromáždila poklady nakradené v Evropě.“

„Kolik takových skladišť tu je?“ Jordan konečně zapojil svůj detektor a natáčel ho na všechny strany.

„Několik,“ odpověděl Rasputin.

Ze stropu se uvolnil kus omítky a těsně minul Erininu hlavu.

„Jsou všechna v tak hrozném stavu?“ V hlavě jí začalo bušit podle rytmu poblikávající žárovky.

„Mnoho v ještě daleko horším.“

Rezignovaně si povzdychla a připojila se k Rhunovu pátrání.

Projít prvních několik místností jim zabralo asi hodinu. Rasputinovi nohsledi jim nepomohli. Zůstali na chodbě a pokuřovali tam. Kouření uloženým artefaktům také neprospívalo, ale Erin si pomyslela, že jde jen o zrnko písku v přesýpacích hodinách odpočítávající nezadržitelný zánik zdejších pokladů.

Rasputin si zachovával stále své prvotní nadšení.

„O jeden sklad méně, ale mnoho jich ještě zbývá!“ zahlaholil a vedl je dál vlhkou chodbou.

Další skladiště bylo stejně jako to první nacpané až ke stropu směsicí bezcenných a drahocenných předmětů, mělo však alespoň společné téma – válečné nebo armádní věci. Erin zírala na paletu starých ruských vlajek, hromady přileb, bajonety naházené jako palivové dříví a uprostřed všeho trůnila obrovská vrtule rozpínající se na všechny strany.

Skladiště připomínalo spíš velkou jeskyni. Jen zde klidně mohli strávit celý život hledáním bez nejmenší šance najít něco tak malého, jako je kniha.

Náhle se však Jordanův přístroj rozpípal.

KAPITOLA 51

27. října, 19.18 MČ
Ermitáž, Rusko

Jordan nadšeně nadskočil.

Teď se konečně můžeme dát do práce – a možná i odtud konečně brzy vypadnout.

„Je tu ta kniha?“ Erin pospíšila si k němu a nakoukla mu přes rameno. Ucítil na šíji její dech.

Musel ustoupit. „Možná. Nevím. Alespoň jde o pozitivní údaj. Něco s chemickou signaturou blízkou Nobel osm set osm. Stejnou jsem našel na tom střepu z tvojí kapsy.“

Natáčel detektor ze strany na stranu, skoro do ní narazil. Přístroj ho dovedl k potrhanému gobelínu. Zvedl ho, a když se mu v ruce rozpadl, s povzdechem ho odhodil stranou.

Tentokrát mu Erin nic nevyčítala. Přistoupila k němu blíž.

Jordan překročil zbytek gobelínu a krok za krokem pokračoval podle detektoru hlouběji do místnosti. Dovedl ho k obrovské vrtuli ležící uprostřed skladu na dřevěné bedně.

„Myslím, že je z migu trojky,“ řekl a přejel dlaní po hladkém povrchu. „Vyrobili jich jen pár tisíc, na východní frontě se v soubojích stihačů neprosadily.“

„To ona spustila detektor?

„Ne…!“ Pomalu si klekl a vystrčil čidlo přístroje dopředu. „Spustilo ho něco pod vrtulí. Nejspíš v té bedně.“

„Tak tu vrtuli odsuneme,“ řekl Rhun a kývl na Rasputina.

Jordan se ohlédl přes rameno po ostatních. Normálně by ke zvednutí takové ocelové obludy bylo třeba šesti nebo sedmi mužů. Ale na těch dvou nebylo nic normálního.

Dvojice se postavila na opačné konce obří vrtule a podsunuli rameno pod jeden z ocelových listů. Na nehlasný povel se napřímili a zvedli masivní část výstroje letadla, kov hlasitě zaskřípěl. Podle výrazů v obličejích byla jeho váha i na hranicích jejich sil.

Jordan se vmáčkl pod listy vrtule, věřil, že mu ji nepustí na hlavu. Dostal se k odhalené bedně, nahlédl do ní a rozhrábl hobliny na povrchu. Srdce mu div neskočilo do krku.

Panebože…

„Máš něco?“ zavolala Erin.

Rhun s Rasputinem na stranách zápolili s ohromnou váhou oceli. Nad hlavou se náboj vrtule začal chvět, jak jim docházely síly.

„Pozor!“ zaječel Jordan. „Nikdo ani hnout!“

19.22

Rhun uslyšel, jak se vojákovi zděšeně rozbušilo srdce, a vnímal i paniku v jeho hlase, proto znehybněl, stejně tak i Grigorij. Jako meč jím projel ochromující strach a málem narušil jeho soustředění: snad vrtule Knihu nerozdrtila?

„Co se děje?“ zeptala se Erin. „Můžu nějak pomoct?“

„Ne!“ Vycházel z něj slaný pach strachu. „Zůstaňte, kde jste. Myslím tím všichni. Jinak tady zemřeme.“

Voják zacouval po všech čtyřech až ke zdi, srdce mu divoce bilo.

Rhun čekal, vrtule mu v rukou těžkla stále víc.

Grigorij se na něj uličnicky zakřenil. „Jsme tu, pracujeme bok po boku krůček od smrti, moj drug. Jako za starých časů.“

Jordan pomalu vstal. „Nesmíte položit vrtuli zpátky. V bedně je nevybuchlá munice. Detektor udělal svou práci. Bohužel místo knihy našel bombu.“

„Jsi si jistý, že jde o bombu?“ zeptala se Erin.

„O sovětskou protitankovou střelu. A ano, jsem si jistý.“

Erin jako vždy pokračovala s námitkami. „Třeba je kniha pod tou raketou…“

„I kdyby byla, nedostanu ji ven.“ Jordan ukázal do chodby. „Promiňte, pánové, ale myslím, že ji budete muset odnést na opačnou stranu skladiště. Jestli tu raketu zatížíme třeba jen o kilo, jsme všichni mrtví.“

„Slyšel jsi to, Rhune? Musíme být opatrní.“ Grigorij se bezstarostně zasmál.

Ten zvuk vrátil Rhuna o desítiletí zpět. Grigorij byl z jejich trojice nejztřeštěnější, perspektiva smrti ho nijak nevzrušovala – ani jeho, ani jiných. Jeho rozmarná bezstarostnost zachránila Rhunovi mnohokrát život, ale také ho mnohokrát ohrozila.

„Neměli byste se vy dva stáhnout do bezpečí, než ji zkusíme přenést?“ zeptal se Rhun.

„To by nepomohlo,“ namítl Jordan. „Jestli ta raketa vybuchne, zničí budovu nahoře a půl městského bloku okolo.“

Erin se rozbušilo srdce.

„Navrhuji tedy, aby se všichni usmířili s Bohem.“ Grigorij nasadil svůj známý úsměšek. „Na tři, Rhune?“

Společně zvedli vrtuli výš a pomalu s ní začali couvat. Jordan a Erin sklonili hlavy pod její listy a pomáhali uklízet cestu před podklesávajícíma nohama Rhuna a Rasputina.

Jakmile byli dost daleko, Jordan na ně mávl, ať položí vrtuli na hromadu beden u zdi skladiště.

„A co jestli jsou v nich taky bomby?“ hlesl Rhun přidušeně, jak napínal síly pod ohromnou váhou vrtule.

Jordan zaklel a Erin zbledla.

„Život je jedno velké riziko.“ Grigorij začal svou stranu pokládat. „Nevidím smysl umřít tu při držení vrtule.“

Rhun neměl na výběr – a stejně pochyboval, že by takovou váhu dokázal ještě unést – a následoval Grigorijova příkladu. Společně bezpečně položili vrtuli na hromadu beden.

Všichni pak znehybněli, jak čekali nejhorší.

Ale bedny vydržely.

Grigorij uklidněně zavolal jednoho ze svých nemrtvých a poručil mu, ať zítra ráno vyhledá kurátora muzea a vysvětlí mu, co našli. Rhuna potěšilo, že si Grigorij vzal na starost odstranění rakety.

Několik příštích dlouhých a napjatých desítek minut dál prohledávali tento sklad a pak další a další, narazili na řadu falešných poplachů včetně zrezavělého tlumiče z nákladního auta, který vyčenichal Jordanův detektor a který kdysi musel zažít výbuch bomby.

Od určité chvíle se Erin uvolnily vlasy z uzlu a tváře měla samý prach a špínu. Rhun viděl, jak na ni doléhá chaos okolo ní. Zdálo se, že ji daleko víc rozčiluje způsob, jakým je sem naházeno tolik drahocenných předmětů, než že se jim nedaří najít Knihu.

Grigorij pátral s obvyklou umíněnou trpělivostí, což byl pravý opak jeho bezstarostné odvahy. Šílený mnich byl opatrnější a mazanější, než si většina lidí myslela.

Jordanův detektor se opět rozpípal.

Erin došla k němu. „Další součástka k autu?“

„Doufejme, že to není další raketa.“ Jordan popošel do rohu místnosti.

Rhun ho následoval.

Detektor je dovedl k polámanému proutěnému koši zakrytému plátnem, které kdysi bylo nejspíš bílé. Na látce se navršil tlustý nános prachu a boky napadla černá plíseň.

Rhun zvedl horní kus plátna. Ubrus. Odložil ho na psací stůl z doby Ludvíka XIV. a sáhl po dalším.

„Údaje jsou stále silnější,“ poznamenal Jordan. „Buďte opatrný.“

Rhun zvedl další vrstvu, opět ubrus a štos ubrousků a pod nimi rudá nacistická vlajka.

Když se vlajka rozvinula a odhalila nacistickou černou svastiku, Grigorij se napjal. Kolik jeho krajanů zemřelo pod tímto znamením? Rhun ji zmačkal a odhodil stranou.

Erin zvedla lněný povlak na polštář nacpaný podivnými předměty. Položila ho na zem a probrala je kus po kusu. Vytáhla i knihu, ale šlo jen o německou šifrovací příručku.

Rhun zavřel oči. Zůstane jim snad osud Evangelia utajen? Možná to tak bude lepší. Třeba všem jen prospěje, když tu knihu nikdy nenajdou. Otevřel oči. Ne. Musí ji najít, i kdyby tím jen zabránil, aby nepadla do rukou Belialu.

Erin vytáhla z povlaku zčernalé krabičky sardinek – a pak se napřímila.

„Jordane! Rhune! Podívejte se!“ Zvedla střep šedého betonu stejný jako ty, které chránily Knihu.

Jordan na něj namířil senzor. Přístroj zacvrlikal.

Vzrušeně vyndala další kousky, dokud povlak polštáře nebyl prázdný. Potřásla hlavou. Kniha žádná.

Rhun sevřel svůj krucifix a pokusil se zadržet příval zoufalství, které doplňovalo bolest z pálícího stříbra.

Dostali se tak daleko, jen aby znovu zažili zklamání?

Jordan projel nad zbytkem obsahu košíku senzorem.

Přístroj se znovu rozpípal pravidelně jako tlukot srdce.

20.31

Erin vyndala z koše poslední rozdrbaný kus tkaniny. Zvedla ji jako pohřební rubáš, zadržela dech v obavě, co může odhalit, a současně i vzrušením. Avšak zrak jí padl na něco, co ji zklamalo i udivilo zároveň.

Co je to?

Na dně koše ležel hladký kvádr matného šedého kovu asi třicet centimetrů široký a o trochu delší. Opatrně ho zvedla. Byl těžký jako z olova.

Jordan k němu přiložil detektor výbušnin a vzápětí ucukl. „Tohle určitě spustilo naše senzory. Vidíte ty stopy po ožehu? Muselo to být ve stejné oblasti výbuchu.“

Rhun se odvrátil a sevřel zklamaně svůj kříž.

Erin se však odmítla vzdát. Když nic jiného, zaujal ji ten podivný předmět. Nemůže jít o to, co všichni tak hledají – ne o knihu napsanou Kristem, ale o symbolický předmět, část starověké sochy?

Vzpomněla si na slova otce Pierse, která pronesl německy a pak je Jordan přeložil.

Es ist noch kein Buch.

Není to kniha.

Co tím Piers myslel? Anebo je tento artefakt jen kusem olova, které bylo kontaminováno úlomky, když je hodili k němu do koše?

Něco na těch úlomcích se jí také nezdálo a zatím neměla příležitost to prozkoumat. Ale teď už má víc kousků skládačky…

Otočila se a podala olověný hranol Jordanovi. „Podrž to, chci něco vyzkoušet.“

Pak do jednoho kusu staré látky posbírala rozbité betonové střepy a odnesla je na chodbu, kde měla víc místa. S úlomky, které má v kapsách, by mohla dát dohromady z větší části celé pouzdro. A možná pak dokáže přečíst aramejský nápis na povrchu. V té chvíli jí to přišlo jako lepší možnost než se probírat dalšími hromadami plesnivějících věcí.

Mávla na Rasputinovy věrné, ať jí uhnou, a pak rozprostřela látku na zem. Grigorijovi farníci se kolem ní shromáždili a pozorovali ji. Ignorovala je a pustila se do skládání střepů. Když je pořádala do původního tvaru, plně se na svůj úkol soustředila a přestala vnímat zvuky Jordana a obou kněží dál se prohrabujících věcmi v sousední místnosti.

Celý svět se omezil jen na skládanku.

Když jí později někdo sáhl na rameno, přímo nadskočila.

„Nenašli jsme tam už nic,“ řekl Jordan. „Jsme připravení jít do další místnosti.“

„Dejte mi ještě minutku.“

Jordan se k ní sehnul. „Co to tady máš?“

Holé žárovky u stropu svítily na střepy. Poskládala je do čtverce asi třicet na třicet centimetrů. Takto u sebe daly dohromady basreliéf s nápisem aramejským písmem.

Levá strana basreliéfu zobrazovala zřejmě kostru s písmenem alfa nad hlavou. Pravá pak profil svalnatého muže s omegou jako korunou. Obě postavy se spojovaly ve věčném objetí, zatímco od mužova krku k poslednímu žebru kostry vedl spletený provaz svazující je dohromady.

„Co to znamená?“ zeptal se Jordan.

Erin zklamaně vydechla. „Nemám ponětí.“

Jordan ukázal prstem na postavu a ostře zasykl: „Tohle kostru jsem už viděl.“

„Cože? Kde?“ Rychle si v mysli promítla místa, kde byli spolu: hrobku v Masadě, bunkr a ruský chrám.

„Tudy!“ Vyskočil jako uvolněná pružina. Rozběhl se zpět do skladiště, odkud právě přišel, a ve spěchu málem povalil Rasputina.

Erin se rozběhla za ním a táhla s sebou Rasputina i Rhuna.

„Takový náladový pár,“ zabručel za ní Rasputin. „A horkokrevný.“

Doufala, že jejich krev zůstane tam, kde je.

Jordan přešel ke koši a zvedl podivný olověný kvádr. Pak koženým rukávem otřel ožehnutou plochu. „Podívejte!“

Erin se naklonila k jeho rameni a teprve teď si všimla jemné rytiny pod stopami výbuchu.

Naslinila si prsty a setřela přilepené saze.

Z olova se na ně zašklebila lebka, páteř mizela pod zbylým nánosem.

Odpovídala obrázku na úlomcích. Erin si představila, jak přes olověný kvádr kdysi dávno nanášejí směs vápence a popela, která tuhne jako sádra. Po zatvrdnutí pak vznikne otisk obrazu vyrytého do olověné desky.

Jordan na Erin pohlédl a položil na olověný kvádr ruku. „Je to další schránka? Nejdřív betonová a teď olověná. Myslíš, že je v ní Evangelium?“

20.47

Rhun slyšel Jordanova slova, ale odmítal jim uvěřit. Zdálo se to nemožné. Natáhl ruku zkusmo ke kvádru a uvědomil si, že se chová přesně jako Erin – musí se ho dotknout, aby se ujistil, že je skutečný.

Opravdu skrývá Kristovo evangelium?

Po tolika staletích hledání, kdy si už myslel, že ho nikdy nenajde, a kdy předpokládal, že hřích, kterého se dopustil s Elisabetou, způsobil, že je nehodný ho najít.

Jordan vložil těžký olověný kvádr do Erininých napřažených rukou. Špinavým ubrusem z něj otřela další saze a nečistoty.

„Nevidím žádné švy.“ Potěžkala ho. „A zdá se plný. Vypadá spíš jako monolit než jako pouzdro.“

Rhun toužil jí ho vzít a přesvědčit se sám, ale neudělal to.

„Vsadím se, že Němci byli přesvědčení, že uvnitř něco je.“ Jordan poklepal na stopy po výbuších. „Vypadá to, že se stále znovu a znovu pokoušeli ho otevřít trhavinami. Proto jsou údaje senzorů tak vysoké.“

Grigorij se protlačil kolem Rhuna, chtěl předmět prozkoumat sám. Jestli je kniha stále ukrytá v tomto olověném kvádru, nesmí se k němu Grigorij dostat. Proto se Rhun znovu postavil mezi něj a Erin.

„Neboj se, Rhune,“ řekl Grigorij. „Nedělám si iluze, že patřím k proroctví.“

Teprve teď si Rhun vzpomněl na proroctví. Nikdy jeho slovům skutečně nevěřil, zejména ne po Elisabetě. A přesto teď…

„Dotkněte se ho všichni tři,“ navrhl Grigorij. „Uvidíme, jestli se vám otevře.“

„Mohlo by to být tak jednoduché?“ Jordan položil na kvádr dlaň.

Erin přiložila svou malou ruku vedle jeho.

Rhun zaváhal, nechtěl tak posvátný akt vykonat před Grigorijem.

Jako kdyby mu četl myšlenky, Grigorij pokynul rukou. Jeho temní farníci se nahrnuli do místnosti. Čišela z nich hrozba.

Rhun položil ruku vedle Jordanovy a Erininy.

20.50

Erin stála a bála se pohnout.

Z jedné strany jí dlaň chladila Rhunova ruka, z druhé ji zalévala teplem Jordanova. Nemohla uvěřit, že ona, která věnovala život vědě, stojí s rukou položenou na kusu olova a čeká na zázrak. Co se s ní za poslední den a půl stalo? Kdyby vedle ní nestáli Jordan a Rhun, hned by ruku stáhla a zastrčila si ji do kapsy.

Ale byli tam, a tak vytrvala, snažila se sama sebe přesvědčit, že to dělá jen kvůli nim, i když znala pravdu.

Jak čekala, dlaní jí prostupoval ledový chlad. Byl cítit smrtí jako mrtvé tělo. V hlavě se jí usadila neodbytná iracionální myšlenka. Ta kniha je mrtvá a na ruské půdě se nevrátí do života.

Vzpomněla si na kardinálova slova: Kniha může být otevřena jen v Římě.

„Dobrá, tohle je k ničemu,“ pronesl Jordan, stáhl ruku a jako první porušil kruh a přiznal porážku.

Rhun ho následoval a Erin si přitiskla kvádr opět na hruď. Stalo by se něco zázračného, kdyby měla alespoň trochu víry?

Potřásla hlavou.

Tak to by stačilo.

„Hned mě napadlo, že to nebude tak snadné,“ poznamenal Jordan.

„Přirozeně!“ Rasputin se na svého osobního asistenta Sergeje výmluvně podíval a mladý nemrtvý vycouval ze dveří.

Erin se nelíbilo pomyšlení, kam asi šel.

„Posbíráme ty kamenné kousky,“ navrhl Rhun. „A půjdeme dál.“

„A kam vlastně půjdete?“ Rasputin jim zastoupil cestu.

„Chceš snad porušit své slovo, Grigoriji? Ukrást nám Knihu a zabít nás?“

Rasputin se ani nepohnul. „Jestli si Bůh vyvolil vás, pak nemohu udělat nic, abych ho zastavil.“

„Skvělé!“ Jordan k němu přistoupil. „Děkujeme vám za pomoc a teď…“

Dovnitř rychle vklouzlo pět nemrtvých a obstoupilo ho.

„Nebuď hlupák,“ varoval Rhun Rasputina konverzačním tónem, jako by s ním jen probíral cestovní podrobnosti. „Musíš přece vědět, že tady nemáš zdroje, abys mohl Evangelium otevřít.“

„To si moc dobře uvědomuji, můj drahý Rhune,“ usmál se Rasputin. Erin přejel po páteři ledový prst, který nesouvisel s ruskou zimou. „Ale ve hře jsou mocnější síly než ty nebo já.“

Do místnosti se vrátil Sergej.

Za ním pružně vběhlo ohromné zvíře, znovu oživlá smrt.

Vlkoběs zavrčel a výhrůžně stáhl uši, na zádech se mu zježila srst.

Vypadal jako dvojče toho, kterého zabili v poušti.

Za vlkem překročila práh žena, ruku měla majetnicky položenou na boku netvora. Odhrnula si hřívu ohnivých vlasů a odhalila bledý a známý obličej – byla to žena z německého lesa.

Ta, která postřelila Rhuna.

KAPITOLA 52

27. října, 21.01 MČ
Ermitáž, Rusko

Jak na ni Rhun hleděl, jako by mu hrudí projel oheň, zažehla ho vzpomínka na stříbrné kulky, jak jím pronikají. Žena se tolik podobala Elisabetě – stříbřitě šedé oči, vysoké lícní kosti, dokonalá pleť, stejná křivka brady, dokonce i ten vševědoucí úsměv.

Ale nemohla to být ona. Rhun zavřel oči a zaposlouchal se do jejího srdce. Každý úder mu prozrazoval, že to není jeho Elisabeta, nemůže to být ona.

Lítost vystřídal hněv. Zneužila podobnost s jeho milovanou, aby ho ošálila, a pak se ho pokusila zavraždit. A její síly zabily Emmanuela a málem i všechny ostatní.

Jordan něco říkal, Rhun však zaslechl jen konec: „…návštěvník, co jste za ním vyšel dnes z kostela?“

„Jsem prostě zdvořilý hostitel,“ odpověděl Rasputin.

Rhun otevřel oči a prohlédl si podvodnici. Podoba byla sice neuvěřitelná, ale zavádějící. Jako vše v Rasputinově říši i její krásná tvář zakrývala zlé nitro.

Zdálo se, že z ní Rasputinovi přisluhovači mají strach. Přitiskli se ke zdem a udělali kolem ní volný kruh, jako by se jí neodvažovali ani dotknout.

„Vidím, že jste se rychle zotavil, otče Korzo.“ Rudovláska se chladně usmála.

Její ledové oči krátce spočinuly na Erin a pak se upřely na Jordana. Rhun ucítil, jak se jí pod nevzrušenou maskou rychleji rozbušilo srdce.

Vlkoběs u jejích nohou zavrčel, rudé oči upíral záštiplně na Rhuna. Tolik se podobal tomu z masadské pouště, že jistě pocházel ze stejného vrhu. Pokud ano, ví, že Rhun zabil jeho bratra?

Masada.

Žena s vlkem tam museli také být, uvědomil si Rhun. Takže ona má na krásných rukou víc krve, nejen Piersovu.

Přikývla, jako by mu četla myšlenky. „Vaše náhlé uzdravení. Neposílil jste se náhodou krví svých společníků?“

„Přijímám jedině krev Kristovu.“

„Ne vždy,“ namítla. „Kdysi dávno jste poskvrnil jednoho z mých předků.“

„Vyslechl jsem příběh našeho hosta,“ ozval se Rasputin a zahrozil na Rhuna prstem. „Má dobrý důvod tě nenávidět. Od tvého tragického omylu s Elisabetou jedna žena v každé generaci rodu Báthory je odsouzena k životu v bolesti a službě. A musí nést na důkaz toho znamení.“

Cizinka odhalila dlouhý krk a ukázala černý otisk ruky.

Rhun však v tom dál hledal nějakou zradu. Pochází žena skutečně z rodové linie Báthory? Je potomkem první ženy, kterou pokládali za Vědmu?

Když si kardinál Bernard v té době srovnal všechny předzvěsti, usoudil, že Vědmou z proroctví je Elisabeta. Nakonec se ukázalo, že se mýlil, ale co když někdo uvěřil, že je Bernard na správné cestě? A pro jistotu ovládl celou rodovou linii Báthory? Anebo to má jiný důvod?

Rudovlasá žena přenesla pozornost na Rasputina, dál však nespouštěla zrak z Rhuna. „Vydejte mi s Knihou i jeho. Zdvojnásobím odměnu.“

Rhun přimhouřil oči. Komu ta podivná žena slouží? Kdo jí udělal na krku černé znamení? A proč?

Napadla ho jen jediná osoba dost mocná, aby jí Rasputin prokazoval služby. Záhadný vůdce Belialu. Ten poslední, komu smí Kniha padnout do rukou.

Pozorně si prohlédl znamení na ženině krku. Dívá se skutečně na otisk ruky samotného vůdce, toho, kdo tahá za nitky Belialu? Projel jím třas. A modlil se, aby měl kardinál Bernard pravdu a Belial nemohl Evangelium otevřít. Nacisté to nedokázali. Ani Rusové. Možná je sama Kniha svým nejlepším ochráncem.

Ale krajně nerad nechával něco jen na náhodě.

Rhun odhadl jejich šance. Deset strigoi, Rasputin a vlk. Neměl proti nim šanci, a i kdyby to zkusil, Erin a Jordan by nejspíš zahynuli. Později se však může naskytnout příležitost. Když se teď nechá od Báthory zajmout, zůstane poblíž Knihy a může ji zkusit získat zpět. S vědomím, že nemá na výběr, sklonil souhlasně hlavu.

Rasputin ho několik vteřin zkoumavě pozoroval modrýma očima, než promluvil. „Ne, má drahá. Je příliš ochotný. Slíbil jsem vám tu knihu jako gesto dobré vůle tomu, komu sloužíte. Ale Rhun je můj. Můžete si však vzít jednoho z těch lidí, jestli mi výměnou váš mistr zaručí život, jaký si zvolím.“

„Slib, který jsi nám dal, zněl jinak, Grigoriji.“ Rhun promluvil klidně, Rasputinovi věrní ho však přesto sevřeli pevněji. „Ale jestli si musí někoho odvést, proč ne mě?“

„Ano,“ přidala se Báthory. „Proč ne jeho?“

Rasputin kývl na zbývající farníky a ti váhavě přistoupili blíž k Báthory. „Je to mé rozhodnutí. Nepokoušejte už dál mou trpělivost.“

„Dal jsi nám slovo, Grigoriji,“ řekl Rhun. „Že se nám nic nestane.“

Báthory ho ignorovala. „Omlouvám se, otče Rasputine.“ Pozorně si prohlédla nejdřív Erin, pak Jordana. „Přijímám vaši laskavou nabídku, ale postavil jste mě před těžkou volbu. Kterého z nich?“

„Vezměte si mě,“ mrkl na ni Jordan. „Mnohem víc si užijete.“

„O tom nepochybuji.“ Báthory zkřivila rty do děsivého úsměvu. Pak obrátila stříbřité oči k Rhunovi. Zlomyslně jí zasvítily. „Ale myslím, že si vezmu tu ženu.“

Rhun se na ni vrhl, ale strigoi ho srazili k zemi dřív, než stačil udělat krok, a přitiskli ho k zemi svou vahou. Tři další znehybněli Jordana.

„A teď ty, Rhune.“ Rasputin ho mírně kopl špičkou černé boty. „Vždy držím slovo. Vlastně doslova.“

Rhun se pokoušel osvobodit. Jordan vedle něj také bojoval. Ale bylo to marné. Erin vytřeštila oči. Dva strigoi ji popadli každý za jedno rameno. Také nemohla uniknout. Rhun se proklel, že Grigorijovi tak hloupě uvěřil. Další chyba, kterou udělal.

Rasputin si dal ruce v bok. „Báthory, má drahá, dal jsem slovo, že se té ženě nic nestane, dokud bude v Rusku. A vy můj slib dodržíte. Ale jakmile překročí hranice, má ochrana končí. Jak nebude na ruské půdě, můžete si s ní dělat, co se vám zachce.“

21.04

Erin se vzpírala rukám, které ji držely, ale ty se nepohnuly ani o centimetr. Do místnosti vpadli další Rasputinovi věrní a naplnili ji pachem smrti.

Rhun se postavil na odpor strigoi, kteří ho drželi, bojoval s nimi zuby nehty. Na blízkou zeď vystříkla krev. Vrhli se na něj další.

Jordan také bojoval s útočníky, ale brzy se přestal hýbat. Erin vykřikla. Je mrtvý? Nebo jen omráčený?

Snažila se k němu dostat, ale marně.

Nějaké ruce jí vyškubly olověný kvádr. Další jí svázaly vpředu zápěstí.

Kolem krku se jí zatáhl studený obojek a Grigorijovi nemrtví o krok ustoupili. Když se vzápětí vrhla k Jordanově nehybné postavě, zabodly se jí do hrdla ostré hroty. Cítila krev stékající po krku.

Zalapala po dechu a zastavila se. V krku jí zběsile bušilo. Obojek byl opatřený ostny jako u bojového psa, i když tyto musely být speciálně zaostřené, aby působily větší bolest. Někdo zasunul pod obojek prst a vytáhl jí hroty z ran. Zaťala zuby, aby nevykřikla.

Strigoi, kteří ji obklopovali, sborově zasténali. Všichni zírali na její krk. Ten, který ji držel, se olízl.

„Dost!“ zaburácel Rasputin.

Odstrčil Erin stranou. V ruce držel kožené vodítko. Jeden konec přicvakl na Erinin obojek, druhý pak podal Báthory.

„Děkuji.“ Báthory si ho omotala kolem zápěstí. Druhou rukou pak za něj zatáhla.

Erin se začala dusit, obojek byl tak těsný, že nedokázala ani kašlat. Nemohla dýchat. Zvedla svázané ruce ke krku a snažila se ho prsty uvolnit. Chladné ruce jí je strhly zpět dolů. Zemře.

„Takže teď si rozumíme.“ Báthory přiblížila obličej těsně k jejímu. „Můžeš bolestivě zemřít v Rusku a já neporuším slib daný Rasputinovi.“

Erin hleděla do jejích chladných stříbrných očí a začala se jí podlamovat kolena. Budou ty oči poslední, co kdy uvidí?

„Doufám, že jste to také pochopil, otče Korzo.“ Báthory se podívala na hrozen těl zakrývajících Rhuna na zemi.

Erin se zatmělo před očima.

21.06

Jordan pohřbený pod hromadou Grigorijových nemrtvých se snažil dýchat pod hroznou vahou, která ho drtila, vymačkávala mu vzduch z plic a pomalu ho dusila. Do rukou a nohou se mu zaťaly zuby.

Prosím, Bože, nenech mě takhle zemřít…

Jeho modlitba byla vyslyšena tím nejméně pravděpodobným způsobem.

Z dálky zaslechl Rasputinův výkřik: „Dost!“

Na jeho rozkaz se drtivý tlak zmenšil a těla se z něj odvalila. Ruce a nohy mu od kousnutí krvácely. Hlava mu třeštila, viděl jen rozmazaně, nakonec zvládl zrak zaostřit.

Neuvěřitelně silné ruce ho postavily na nohy. Grigorijovi pochopové postavili i Rhuna. Jeden z nich zůstal ležet na zemi a silně krvácel.

Zdálo se, že Rhun odvedl lepší práci než Jordan.

„Ka-kam ta žena odvedla Erin?“ zamumlal Jordan, přemáhaje závrať. Kolik krve asi ztratil?

„Pryč.“ Rasputin se zasmál svým šíleným způsobem. „Jestli ji Báthory nezabije cestou, mám celkem jasnou představu, kde skončí.“

Rhun vyplivl krev a otřel si hřbetem ruky obličej. „Proč jsi vydal Belialu ji – a Evangelium? Jeho členové jsou rouhači. Musíš přece vědět, co se stane, jestli Knihu otevřou.“

„A může to být pro mě snad horší, než kdyby ji získali sangvinisté?“ Rasputin nasadil zkroušený výraz. „Tvá milovaná církev vlastní bezpočet svatých spisů, Rhune – naplnila jimi své drahé tajné archivy –, a nikdy žádný z nich nepoužili, aby pomohli mně a mým věrným.“

„Ale svět bude trpět, Grigoriji. Celý svět, který stvořil Bůh.“

„Svět trpí už teď.“ Rasputin si prohrábl dlouhé vlasy. „A tvůj Bůh nedělá nic. Tvá církev nedělá nic. Tví lidé nedělají nic.“

Rhun vykročil k Rasputinovi, ale ruští nemrtví ho znovu obklopili a přinutili zastavit se.

„Jestli na tom nesejde,“ ozval se Jordan, „tak nás nechte jít.“

Rasputin se uchechtl. „Je rozkošný, ten tvůj válečník.“

„Co s námi chceš udělat, Grigoriji?“

„To, co jsem vždy plánoval.“ Rasputin se obrátil k odchodu z poničené místnosti. Luskl prsty a jeho temná svita za ním táhla Jordana a Rhuna. „Zamýšlím nechat tvého Boha, aby tě zachránil, Rhune. Není to snad tvé věčné přání, můj příteli? Spasení Jeho rukou.“

21.12

Sípající a s krkem jako v ohni se Erin vlekla tmavou chodbou Báthory v patách, ta si ji vedla jako psa. Žena jí uvolnila obojek natolik, že Erin mohla dýchat – ale jen stěží.

Erin v uších stále zněla Rasputinova slova: Jakmile už nebude na ruské půdě, můžete si s ní dělat, co se vám zachce.

Jestli se jí nepodaří utéct, než opustí Rusko, Báthory ji zabije.

A co Jordan? Není snad už mrtvý?

Odmítla tomu uvěřit.

Rhun byl očividně naživu a zoufale bojoval proti drtivé přesile, když ji vedli pryč, ale Jordan se nehýbal, byl zavalený těly nemrtvých, kteří ho kousali do rukou a nohou.

Nemůže být mrtvý… nemůže.

Erin zvedla bradu ve snaze ulevit tlaku bodců na krk. I tak malý pohyb jí způsobil palčivou agonii pod obojkem, až se jí zatmělo před očima. Měla podezření, že bodce jsou ze stříbra, obojek byl nejspíš určen pro sangvinisty. Ani si nezkoušela představit, o co horší by to muselo být, kdyby na její tělo stříbro účinkovalo jako jed, jak působilo na sangvinisty.

Báthory procházela chodbami bez zaváhání, důvěřovala svému grotesknímu vlkovi, že ji vede správně. Běžel vpředu, tu a tam sklonil čenich k zemi a větřil jako normální pes. Erin přišla přirozenost toho gesta zneklidňující, jako by netvor neměl právo chovat se jako obyčejné zvíře.

„Proč tak nenávidíte Rhuna Korzu?“ Erinin hlas zněl sípavě a nepřirozeně a odrážel se ozvěnou v chodbě.

Vodítko sebou škublo a hrdlo se jí sevřelo strachem, ale Báthory ho nepřitáhla.

„Ten bídák zničil mou rodinu.“

Erin rychle udělala krok, aby jí stačila. „Tak je to pravda. Vážně pocházíte z rodu té Alžběty Báthory? Ale jak přesně ji Rhun zničil?“

„Zabil ji a pak přeměnil. Jako strigoi pak zneužívala poddané, aby uspokojovali její potřeby, tehdy by to prošlo bez povšimnutí, jenže pak se zaměřila na urozené dívky a uherský král ji zbavil bohatství, titulu a poštval proti ní církev. A od té doby…“

Hlas se jí vytratil a dotkla se znamení na krku.

Erin udělala několik dalších kroků, než zkusila navázat: „A od té doby…?“

Báthory nechala prsty klesnout. „Byli jsme na mizině, pronásledovaní. Pak se objevil cizinec a nabídl cestu k záchraně – k pozbytému bohatství a také k pomstě.“ Zvedla ruku, na prstu jí zazářil prsten s velkým rubínem. „Dokonce nám vrátil část rodinných pokladů a klenotů, tajně je zachránil, než nadobro zmizely. Ale za takovou vznešenou laskavost jsme museli tvrdě zaplatit: v každé generaci musí jedna žena sloužit přísnému mistrovi a podléhat jeho bolestivé vůli. A já jsem ve své generaci jediná žena. Takže to vyšlo na mě, ať jsem chtěla, nebo ne.“

Poslední větu pronesla s až drásavou hořkostí.

Erin se užasle odmlčela a ušla několik kroků. Dorazili k zavřeným dveřím, Báthory je odemkla a za nimi se objevilo špinavé schodiště. Vytáhla z kapsy baterku a rozsvítila ji. Schodiště stoupalo a mělo několik odpočívadel. Bude to dlouhý výstup.

„Pojď.“

Báthory dotáhla Erin na schodiště, vlkoběs šel napřed. Obojek se každým krokem zarýval Erin do krku. Cítila, že znovu začala krvácet. Zkusila bolest nevnímat a raději vymyslet způsob, jak uprchnout.

Vlkoběs došel do dalšího patra. Odpočívadlo před nimi mělo dveře. Možná poslední šance, která se jí naskytne.

Když na něj dorazili, zhluboka se nadechla, rychle se skrčila, vykopla jednou nohou a zasáhla Báthory do podkolenních jamek.

Jak žena padala dozadu na příkré schody, Erin jí vyškubla vodítko z ruky. Báthory se začala kutálet po schodech dolů. Erin uhnula stranou. Bodce se jí bolestivě zaryly do krku, ale nedbala na to. Pokud se dostane za dveře a nějak je zajistí, možná svým věznitelům unikne v ermitážském labyrintu.

Výš na schodech vlk zaskučel, jako kdyby cítil bolest své paní.

Sklopil hlavu a rudě žhnoucí oči upřel dolů na Erin.

Rychle skočila ke dveřím a spoutanýma rukama zatápala. Uchopila kliku, stiskla ji – a propadla zoufalství.

Byly zamčené.

21.16

Jordan, přinucený oddílem Grigorijových nemrtvých jít chodbou, ucítil obrovskou páchnoucí medvědici. Při chůzi se mu vybavila lidská lebka, jak se vykutálela z klece, a střelil pohledem po Rhunovi.

Kněz přikývl. Také znal pravdu.

Rasputin je hodlal předhodit šelmě.

Jordan číhal na vhodnou chvíli, ale ti mizerové ho obklopovali jako zeď, vzdálení necelý krok od něj. Znal jejich sílu a věděl, jak je sám vyčerpaný. A také ztratil při boji příliš mnoho krve. Sotva se držel na nohách, k čertu.

Takhle má tedy zemřít, jako medvědí potrava? Vzpomněl si na své zoufalé přání, aby neskončil jako oběť zubů Grigorijových poskoků. Modlitba byla vyslyšena a on za to kupodivu cítil vděčnost. Chřtán medvěda je mu stále milejší než tesáky strigoi.

Pak si vybavil Erininu tvář, vzpomněl si na její rty a horké ruce na své kůži. Musí ji osvobodit. Musí ji najít. Každou vteřinou ji Báthory odvléká dál od sféry Rasputinova vlivu a blíž ke smrti. Viděl, jak se na ni Báthory dívá. Hodlá ji zabít, hned jak bude moci, aby neporušila Rasputinův slib.

A to všechno, jen aby Rhun trpěl.

Tunel končil krátkým průchodem, medvědí zápach se stal nesnesitelným. Jordan spatřil umně tepanou bránu zobrazující hustý les. Nemrtví tlačili jeho a Rhuna dopředu, dokud je nepřimáčkli na zdobné tepání brány.

Uvnitř klece dřímala medvědice. Třeba je příliš unavená, než aby je sežrala.

Rasputin zabušil na bránu dlaněmi naplocho, znělo to jako zvonění k večeři.

Obluda se namáhavě postavila na všechny čtyři.

Nadešel čas krmení.

21.18

Báthory zachvátila zuřivost, stočila se do klubíčka, když padala po schodech, ze kterých ji srazila ta zatracená archeoložka. Cítila, jak jí ostré hrany schodů narážejí do zad, dokud konečně nedopadla na spodní odpočívadlo a zase se rozbalila.

Nad ní se ozvalo dvojí zadunění. Zaslechla hluboké zavrčení a věděla, že je určeno té prokleté archeoložce. Ucítila příliv uspokojení vyzařujícího z Magora, potěšení dravce, který zahnal oběť do kouta.

„Klid!“ zavolala Báthory a sdílela vlkovu radost. Pomohla jí utlumit bolest, když se sbírala na nohy. Bude mít ošklivé podlitiny, ale nic vážného. Žila už tak dlouho se stálou bolestí, že si nové sotva všimla.

Dychtivě vystoupala na vyšší odpočívadlo. Magor přišpendlil ženu k otlučeným dveřím, tlapami se opíral o zeď vedle jejích ramen a vyceněné zuby držel téměř na dotek jejího hrdla. Báthory cítila jeho touhu trhat. Drápy pomalu drásal betonovou zeď.

Archeoložka ho vytřeštěně pozorovala. Vypadala, že každou chvíli omdlí.

Báthory vlastně překvapilo, že to už dávno neudělala.

„Ještě ne, můj milý.“ Popadla konec vodítka a prudce ho přitáhla. „Až to bude možné, slibuji, že si s ní můžeš pohrát, jak dlouho budeš chtít.“

Archeoložka klopýtala zděšeně za ní se svěšenými rameny a na roztřesených nohou několik dalších poschodí.

„Taková hrůza a beznaděje,“ pronesla výsměšně Báthory. „Tos asi nečekala, když ses pouštěla do toho hloupého pátrání v Jeruzalémě, co? Myslela sis, že kvůli proroctví má tvůj život nějakou cenu?“

Došli k bočním dveřím, odemkla je a vystrčila ženu na liduprázdnou ulici. Vítr rozčechral sobolí kožešinu jejího kožichu.

„O jakém proroctví to mluvíte?“ zeptala se archeoložka a předstírala nevědomost… ale mizerně.

Lhaní vyžaduje praxi a zajatkyně v něm zjevně nebyla moc zběhlá.

Báthory ji popadla za rameno a přimáčkla na bok stříbrného SUV, které parkovalo u chodníku.

Magor zavrčel.

„Už nikdy mi nezkoušej lhát. Nejsem pitomá. A nevěřím proroctví. Tak si nemysli, že má tvůj život pro mě nějakou cenu jen kvůli tisíc let staré veršovánce.“

Žena se pokoušela na zledovatělé dlažbě udržet na nohou. Báthory zvedla ruku s vodítkem, až ji donutila stoupnout si na špičky. Kdyby teď žena podklouzla, obojek by ji nejspíš zabil.

Báthory se rozhlédla po pusté ulici. Žádní svědkové. Ale Rasputin by se to stejně dozvěděl. Nebude před ním v bezpečí, dokud se nedostanou z ruské půdy.

Povolila vodítko, otevřela dveře vozu a strčila archeoložku na zadní sedadlo. Magor naskočil za ní a přiblížil čenich ke krku zajatkyně. Jazykem pokrytým pěnou a slinami jí slízl krev, která vytekla zpod ostnatého obojku.

Archeoložka tlumeně vykřikla. Je sice statečná, přiznala jí Báthory, ale také má své meze.

„Klid, Magore. Jestli si kardinál myslí, že ji čeká nějaký zvláštní osud, může nám ještě v naší hře posloužit jako figurka.“

Žena odvrátila obličej od vlka a chraplavě odsekla: „Myslím, že je kardinálovi jedno, co se mnou bude.“

„Tak to ho moc dobře neznáš,“ usmála se Báthory. „Ať je to, jak chce, hlavně si uvědom, že proroctví nikde neuvádí, v jakém musíš být stavu, až se Kniha otevře.“

Báthory vyčetla z archeoložčina zděšeného výrazu, že pochopila.

Chytrá.

Možná je skutečně Vědma.

„Nejspíš tě budeme potřebovat živou,“ oznámila jí s krutým potěšením Báthory. „Ale nezraněnou?“

Zavrtěla hlavou a usmála se.

To ne.

KAPITOLA 53

27. října, 21.20 MČ
pod Sant Petěrburgem, Rusko

Rhun stál v tunelu před branou klece, pozoroval Ursu a Ursa pozorovala jeho. Rudé oči jí svítily starou záští, nenávist k němu ani za století nepolevila. Z tlamy jí ukápla slina a olízla se neuvěřitelně dlouhým jazykem černým jako guma.

Měl podezření, že si stvůra ještě pamatuje, jak chutnal. Noha ho rozbolela a hrozilo, že se pod ním podlomí. I ona si medvědici pamatovala.

Grigorij pevně uchopil kovovou větev dubu vytepanou v bráně. „Jestli tě Bůh miluje, Rhune, zachrání tě z jejího chřtánu. Vzpomínáš na Daniela v jámě lvové? Třeba jí tvá víra zavře tlamu.“

Rhun si pomyslel, že to nebude tak snadné.

Prohlédl si dlaždice pokrývající prostor, kde se křížily tunely, ale neobjevil žádnou trhlinu ani únikovou cestu. Soustředil se tedy na železnou bránu.

Když se odemkne, rozevře se na dvě poloviny a odsune jako francouzské dveře. Dvě silné železné tyče, každá na jedné straně brány, byly zapuštěny do betonu a ukotveny v podlaze a stropu. Zbývala asi třícentimetrová mezera mezi bránou a zdí a umělecky kované mříže měly mezery nepřesahující decimetr.

Jakmile vejde dovnitř, nebude úniku.

Jordan mu položil teplou ruku na rameno. Rhun se střetl s tázavým pohledem jeho modrých očí. Voják střelil významně očima ke Grigorijovi a strigoi. Bylo jasné, že se ptá, jestli by se neměli společně postavit na odpor zde a bojovat dřív, než ho předhodí šelmě.

Rhun k němu pocítil silnou náklonnost. Jordan je nakonec skutečný Válečník. „Děkuji,“ zašeptal. „Ale ne.“

Jordan ustoupil s úzkostným výrazem – ale ten se týkal spíše Rhunova bezpečí než jeho vlastního.

Rhun, neschopný dál čelit takovému ryzímu projevu lidskosti, se otočil k bráně. „Jsem připraven, Grigoriji.“

Nemrtví popadli Jordana za ruce a další drželi Rhuna na místě, zatímco Grigorij odemkl masivní ocelový zámek a pootevřel bránu.

Rhuna pak strčili do klece.

Ursa k němu obrátila hlavu.

„Ano, má drahá,“ zavolal Grigorij. „Pobav se s ním, jak dlouho budeš chtít.“

Rhun se držel co nejdál a přikrčeně ji obešel. Místnost byla velká, zhruba patnáct krát patnáct metrů. Musí ten prostor nějak chytře využít. Když se bestie postavila, sahala až ke stropu. Rhun ji nemohl přeskočit.

Pod nohou mu praskla smrková větev a uvolnila pronikavou vůni jehličí, jedinou přírodní vůni v podzemní sluji. Zhluboka se jí nadechl.

Vtom se na něj Ursa vrhla.

Její obrovská tlapa se nepřirozenou rychlostí mihla vzduchem.

Očekával to. I tehdy vždy začínala útok levou tlapou. Skrčil se pod drápy a překulil se stranou. Tím se dostal doprostřed sluje.

Před ním na zemi se něco zablesklo. Rozběhl se a sebral to. Svatá lahvička. Byl tady obětován i jiný sangvinista. Jak se rozhlédl, objevil další důkazy: osobní krucifix, stříbrný růženec, cár černé sutany.

„Ať je Bůh milostiv tvé duši, Grigoriji,“ zavolal.

„Bůh mou duši zatratil už dávno.“ Grigorij zacloumal bránou. „Stejně jako tvoji.“

Ursa se otočila k Rhunovi.

Rychle přelétl očima místnost. Jestli byl ten zavražděný sangvinista ozbrojený, možná tu zůstala jeho zbraň. Kdyby se k ní…

Ursa zaútočila znovu.

Zůstal stát.

Země se otřásala pod jejími tlapami. Poslouchal, jak se její staré srdce opět rozvášňuje a prudce buší.

Když mu na obličej zavanul její smrdutý dech, padl na záda a nechal ji, ať přelétne setrvačností přes něj. Pár centimetrů nad tváří mu prolétalo moře tmavé kožešiny. Zvedl krucifix a přejel jí jím přes břicho.

Zaskučela.

Nešlo o vážné zranění, ale připomněl jí, že není žádný komár, který se dá snadno rozmáčknout.

Jordan ho z opačné strany brány povzbudil výkřikem.

Rhun se opět překulil a zatápal po předmětech, kterých si všiml těsně před útokem. Na zemi ležely dvě dřevěné hole zakončené stříbrnými hroty. Ty jedinečné zbraně znal. Jeho řádový bratr – Ťiang – zemřel zde. Rhun ho často sledoval, jak s nimi cvičí celé hodiny hluboko pod římskou nekropolí, kde měli sangvinisté svůj domov.

Ursa, stále zmatená popálením, otáčela hlavou ze strany na stranu.

Rhun se skrčil a znehybněl, zkoumavě si měřil své vězení.

V hlavě se mu začal líhnout plán a rozběhl se k železné bráně, která byla nejdál od Grigorije.

Ursa zachytila jeho pohyb a vrhla se k němu.

V posledním okamžiku skočil, ve vzduchu se otočil, praštil jí jednou holí přes čumák a skulil se stranou.

Ohromné zvířecí tělo narazilo přímo do brány a vylomilo jednu z nosných tyčí ze země. Roh brány se ohnul a vznikla škvíra; příliš úzká, než aby se skrz ni Rhun protáhl, ale ani to neměl v úmyslu.

Pak se rozeběhl zpět k místu, kde jejich krvavý sport sledovali Grigorij s Jordanem.

Byla mu v patách. Provedl stejný manévr, ale tentokrát zabrzdila včas a zastavila se pár centimetrů od brány. Vzduchem se mihla její tlapa, a když uskakoval, zasáhla ho do zad. Šlo jen o šikmý úder, ale rozerval mu koženou vestu a drápy se mu zaryly do zad.

Unikl mu výkřik bolesti i vzdoru současně.

Medvědice si sedla na zadní a zvedla zkrvavenou tlapu k čumáku. Sledovala ho malýma očima a přitom si olízala z drápů jeho krev do poslední kapičky; slastně při tom funěla.

Čekal na opačné straně klece u nalomené brány. Nos mu zaplnil kovový pach vlastní krve. Jednu hůl si zastrčil dozadu za límec až za pásek a špici uchytil pod kolárek. Tak mu zůstala v jedné ruce hůl a druhou měl prázdnou.

Přelomil hůl přes koleno a oba kusy položil na zem.

Pak klesl na stejné koleno, sklopil hlavu a zamumlal modlitbu na uklidněnou. Zbožný polibek, který vtiskl na krucifix, mu spálil rty. Jeho bolest se tím stáhla do jednoho bodu a umožnila mu soustředit se.

Dotkl se ukazováčkem čela. „In nomine Patris…“

Dotkl se hrudní kosti. „…et Filii…“

Dotkl se nejprve levého, pak pravého ramene. „…et Spiritus Sancti.“

Pak přes ukazováček přeložil palec a políbil ho.

Uchopil oba kusy hole.

Medvědice se blížila.

Zašeptal: „Znamením kříže zbav mě mých nepřátel, ó, Pane.“

Ursa se hnala na něj, už byla skoro u něj.

V poslední chvíli vyskočil ke stropu a přitiskl se k němu, jak to dokáže jen sangvinista, a vmáčkl se mezi hřbet bestie a strop. Nalezl tam minimum místa s vůlí pár centimetrů.

Ursa pod ním narazila děsivou silou do brány. Ze země se vytrhla i druhá upevňující tyč, brána se nyní ohnula o víc než třicet centimetrů. Kdyby Rhun chtěl opustit Jordana, mohl by nyní uprchnout.

Místo toho se však ve vzduchu otočil a skočil dolů vedle otřeseného zvířete. Než Ursa stačila potřást omámenou hlavou, bodl ji půlkou zlomené tyče do chlupaté tlapy.

Mířil dobře.

Jeho váha a švih prohnaly stříbrný hrot hole tlapou a zarazily jej hluboko do vyvrtané díry, kterou tam kdysi vyhloubili pro úchytnou tyč brány.

Medvědice zavyla bolestí způsobenou zraněním a drahocenným stříbrem.

Než se bestie stačila pohnout, Rhun jí skočil na záda, překulil se přes ně, uchopil druhý kus zlomené hole do pravé ruky a rozmáchl se.

Probodl jí i druhou tlapu a strefil se do druhé díry v zemi, uvěznil jí tak obě končetiny.

Ursa přepadla vpřed, čenich se jí zachytil pod prolomenou bránou a pronikl do tunelu. S předními tlapami rozepjatými do stran její tělo vytvořilo znamení kříže.

Rhun medvědici ukřižoval.

Zavyla.

Skočil jí na hlavu a vytáhl zpoza zad nezlomenou tyč. Nejdřív políbil stříbrný konec a pak jí ho zarazil do oka a dál hluboko do mozku. Svíjela se a funěla ve smrtelné zápase. Vyčetl její skon z ohromných komor jejího prastarého srdce.

Dominus vobiscum.

Sklonil hlavu a udělal nad obrovským tělem netvora kříž. Když dokončil modlitbu, rudý svit ve zbývajícím oku pohasl a zčernalo.

Po staletích byla konečně volná od poskvrněného otroctví.

Rhun se odvrátil od své nemesis, obličej mu zářil rozhodností a triumfem.

21.33

Jordan ucítil, že má volné ruce. Udiveně se rozhlédl. Otřel si ruku o plášť, jako by chtěl prachem smazat místa, kde se ho dotýkali Rasputinovi farníci. Dodrží teď ruský mnich slovo a nechá je s Rhunem odejít? Pokud ne, hodlal bojovat po Rhunově boku.

Rasputin ustoupil od brány klece, modré oči měl vytřeštěné. „Bůh tě skutečně miluje, Rhune. Jsi vskutku Jeho vyvolený.“

Rhun si klekl, zdvihl růženec, stříbrný křížek a lahvičku. Jordan si byl jistý, že patřily jinému sangvinistovi, kterého medvědice zabila.

Rasputin odemkl klec.

Rhunova nenávist k Rasputinovi byla tak zjevná, že mnich o krok ustoupil. Jeho věrní uskočili, jako by je odfoukla vichřice.

„Kam Báthory veze Erin?“ zeptal se Rhun a vztekle odsekával jednotlivá slova.

Rasputin zachraptěl: „Do Říma.“

Rhun do něj zabodl zrak a pátral v jeho tváři, jestli mluví pravdu. „Skončili jsme tu s tvými zkouškami Boha, Grigoriji?“

Rasputin naklonil hlavu. „Proč jsi na mě tak naštvaný, Rhune? Tvůj drahý Bernard si chtěl proroctví vynutit. V minulosti tě poslal k Elisabetě, své domnělé Vědmě… a k jejímu manželovi, mocnému Válečníkovi. A podívej, co z toho tehdy vzešlo.“ Zvedl ruce v gestu žádajícím odpuštění. „Jen jsem dnes chtěl proroctví trochu otestovat. Pokud jsi skutečně ten předpovězený, Bůh tě před medvědicí zachrání.“

„A zde stojím,“ prohlásil Rhun. „Ale tvůj test ještě neskončil, že? Proto jsi poslal Erin pryč. Rozdělil jsi nás, jestli se naše trojice dokáže znovu shledat a naplnit své poslání. A tak pokračuješ ve zpochybňování Boha, jako jsi kdysi zpochybňoval církev.“

Rasputin zavrtěl hlavou. „Vůbec ne. Jediný, koho zpochybňuji, jsi ty, příteli. Tebe přece církev miluje stejně silně, jako mě nenávidí.“

Rasputin se otočil na patě, na mávnutí jeho ruky se nemrtví rozestoupili a otevřeli jim cestu ke svobodě.

Jordan počkal, až k němu Rhun dojde. Společně se pak vydali špalírem mezi Rasputinovým temným stádem. Jordana při každém krku bolela kousnutí. Na šíji se mu zježily chloupky. Byl napjatý a čekal útok zezadu, poslední Rasputinovu zradu.

Žádný však nepřišel.

„Najděte svou ženu, Rhune,“ zavolal za nimi Rasputin. „Dokažte, že církev svěřila svou důvěru do správných, i když krví potřísněných rukou.“

Rhun zamířil tunelem ke chrámu Spasitele v krvi a nestaral se, že na zmrzlé zemi za ním zůstává jeho vlastní krev.

ČÁST PÁTÁ

A zpívali novou píseň: „Jsi hoden přijmout tu knihu a rozlomit její pečetě, protože jsi byl obětován, svou krví jsi Bohu vykoupil lidi…“

Zjevení 5:9

KAPITOLA 54

28. října, 14.55 středoevropského času
Řím, Itálie

Erin se s trhnutím probudila, trápily ji noční můry. Vytřeštila oči do okolní temnoty, ale ta neustoupila. Teprve teď na ni opět plně dolehla plnou váhou její zoufalé situace a naplnila ji ledovou hrůzou, která v ní nezadržitelně probouzela paniku. Rozevřela oči ještě víc – ale ani to nepomohlo. Místo, kde ji uvěznili, bylo tak dokonale temné, že nehrálo roli, jestli má oči otevřené či zavřené.

Přitiskla si dlaně na obličej, zděšená, jak mohla usnout. Ale vyčerpání a naprostá smyslová deprivace ji nakonec musely přemoci.

Jak dlouho jsem spala?

Vzpomněla si na noční let ze Sant Petěrburgu soukromým tryskovým letadlem. Celou dobu měla zakrytou hlavu, ale zaslechla dost úryvků rozhovorů, aby věděla, že cílem je Řím. Let trval asi čtyři hodiny. Když přistáli, další hodinu jim zabrala jízda do pomalu se probouzejícího města. Erin slyšela troubení aut, křik a italské nadávky, a když přejížděli přes jeden z velkých mostů, ucítila i Tiberu.

Pokud se nepletla, mířili zhruba k Vatikánu.

Co má Báthory v plánu?

Co hodlá udělat se mnou?

SUV, které je převáželo ze soukromé přistávací plochy, se konečně zastavilo a Erin, stále se zakrytou hlavou, vytáhli ven na chladný vzduch začínajícího rána. Přes silnou a dlouhou látku neviděla, jestli už začalo vycházet slunce.

Potom šli znovu do podzemí, schodiště, tunely a žebříky – ty byly obzvlášť náročné pro někoho se zavázanýma očima. Museli procházet podzemním světem Říma nejméně hodinu. Město znala dost dobře, aby věděla, že velká část dávného světa stále existuje pod jeho povrchem ve spleti vzájemně propojených katakomb, vinných sklepů, hrobek a tajných podzemních chrámů.

Kam ji ale dovedou?

Na konci cesty ji strčili do temné cely, stále měla kolem krku zakrvácený obojek. Seděla asi deset minut skrčená u zdi, objímala si kolena a neslyšela ani hlásku, teprve pak si stáhla kápi a zjistila, že i obojek je odemčený. S úlevou ho sundala a odhodila. A krátce na to musela usnout.

Teď zvedla prsty a nahmatala kolem celého krku stroupky zaschlé krve.

Vždy měla dobré vnitřní hodiny, odhadla, že ve světě nahoře teď musí být tak půlka odpoledne.

Napjala i ostatní smysly a zaslechla pomalé kapání vody, ozvěna jí napověděla, že prostor okolo ní je klenutý. Vzduch tu byl starý a zatuchlý s nádechem plesniviny. Natáhla ruku a přejela dlaní po zemi. Kámen. Pod bříšky prstů ucítila stopy po dlátu.

Hrobka?

Ruce jí vklouzly do kapes a hledala něco užitečného. Baterku jí pochopitelně vzali, ale v kapse kalhot objevila svůj ústřižek peřinky. Alespoň ten jí nechali.

Dala se do průzkumu na všech čtyřech, rukou tápala vlevo a vpravo ve stále větších kruzích, rozvířila tlustý povlak prachu, až se jí rozslzely oči a několikrát kýchla. Když si ho pak otírala z prstů, odhadla ho na směs dřevěných pilin a kamenné drtě.

Pokračovala dál, až prsty narazily na něco kulatého. Zvedla to a položila do klína. Kost. Hmat jí prozradil, co oči neviděly. Lebka. Ztěžka polkla, ale dál poslepu prozkoumávala její tvar: Prodloužený nos, malá mozkovna, dlouhé zahnuté zuby.

Nepatřila člověku. Dokonce ani strigoi ne.

Velká kočka. Nejspíš lev.

Sedla si zpět a zvážila, co z jejího objevu plyne. Musí být v nějakém římském cirku, v aréně, kde gladiátoři a otroci bojovali proti sobě a divokým zvířatům. Ale šelma, které kdysi lebka patřila, byla pohřbena spolu se zbytky podívané, při které přišla o život.

Připojila zjištění k vědomostem o cestě, kterou právě podnikli městem.

Směrem k Vatikánu.

Znala v té oblasti jediný podzemní cirk. Samotný Vatikán byl postaven na krví prosáklé půdě.

Neronův cirk.

Před téměř dvěma tisíci lety Nero dokončil cirk, jehož stavbu začal Caligula. Měl ohromné řady lavic pro diváky sledující tyto brutální hry. Nejdřív obětoval k pobavení davu lvy a medvědy. Ale vraždění zvířat starým Římanům nestačilo, a tak přešel ke gladiátorům.

A nakonec ke křesťanům.

Krev křesťanských mučedníků brzy skropila půdu arény. Netrhali je jen zvířata a gladiátoři. Mnoho z nich bylo ukřižováno. Sám svatý Petr skončil na kříži hlavou dolů poblíž obelisku uprostřed arény.

Cirk byl také proslulý obrovskou sítí podzemních tunelů používaných k držení zajatců, zvířat a gladiátorů. Stavitelé dokonce postavili hrubé výtahy pro dopravu divokých zvířat nebo bojovníků přímo do arény nahoře.

Erin pohlédla vzhůru a představila si, že na tomto prokletém místě stojí zčásti i bazilika svatého Petra. Během postgraduálního studia v Římě si přečetla jeden text napsaný před sto lety – Pohanský a křesťanský Řím od Rodolfa Lancianiho. Obsahoval i mapu, jak se tyto dvě ohromné stavby protínají – podkovovitý cirk dole a bazilika ve tvaru kříže nad ním.

V temnotě se jí v duchu rozzářil celý plánek.

Pokud by se dostala ze své cely, vystoupila nahoru a unikla ven, měla by se ocitnout v blízkosti Svatopetrské baziliky.

S pomocí na dosah.

S novým odhodláním prozkoumala místnost až ke zdem. Měřila zhruba dva a půl krát tři metry se zabudovanou moderní ocelovou bránou vpředu. Nevšimla si jediného slabého místa.

Potřebovala pomoc. V mysli se jí vybavily dvě tváře: jedna bledá s tmavýma očima, ale vždy vyzařující vznešený cíl; druhá ušklíbající se, se zardělými tvářemi a smějícíma se očima barvy nebe.

Co se asi s Rhunem a Jordanem stalo?

Hned tu myšlenku zase zaplašila.

Ne tady ve tmě.

Po době, která jí připadala jako věčnost, si Erin všimla, že se k ní blíží světlo. Vtiskla obličej mezi mříže. Kamenným tunelem k ní kráčely čtyři postavy a něco jako velký pes, jedna z nich držela svítilnu. Pes se držel vedle ženy s dlouhými vlasy.

Báthory a její vlkoběs.

Za nimi dvě vyšší postavy, co vypadaly jako bratři, táhli uprostřed třetí, jež se jich držela kolem ramen. Při tom pohledu se Erin stáhlo hrdlo. Není to Jordan? Anebo Rhun?

Báthory beze slova došla k cele, odemkla a otevřela dveře.

Erin se napjala. Chtěla utéct, ale nestačila by na chodbě udělat ani dva kroky.

Do cely vběhl vlkoběs.

Báthory a dva muži ho následovali. S nimi dovnitř zavál chladný vítr. Oba bratři byli strigoi.

Hodili jí muže k nohám. Zasténal a převrátil se na záda. Tvář mu pokrývaly zhmožděniny, oči měl oteklé, že na ně skoro neviděl, rukávy košile a nohavicemi prosákla zaschlá krev.

„Profesorko Grangerová?“ ozval se sípavý, leč známý hlas se slabým texaským přízvukem.

Klekla si k němu a vzala ho za ruku. „Nate? Jsi v pořádku… proč jsi tady?“

Znala odpověď na obě otázky a propadla zoufalství, když si uvědomila, že je to důsledek její krátkozrakosti. Nikdy ji nenapadlo, že by Belial mohl jít po jejích nevinných studentech. Vždyť nic nevědí… A vtom jí to došlo. Poslala jim snímky hrobky a nacistického medailonu. Není divu, že Báthory dokázala vystopovat její tým do Německa.

Co jsem to udělala?

Neznala odpověď, a nejen na tuto otázku. „Co Amy?“ zašeptala.

Nate se na ni podíval a oči se mu zalily slzami. „Já… já tam nebyl, abych ji chránil.“

Erin ucukla, jako by dostala políček. Zaslechla, jak Nateovi unikl vzlyk.

„Není to tvoje chyba, Nate.“

Je to její chyba. Studenti byli svěřeni do její péče.

Nate řekl chraptivě: „Nevím, proč jsem tady.“

Erin pocítila, jak v ní roste náklonnost k tvrdému Texasanovi. Stiskla mu ruku.

„Jak dojemné,“ ušklíbla se výsměšně Báthory.

„Proč jste ho zajala?“ Erin se otočila a podívala na ni, vzápětí si vysloužila od vlkoběsa výhrůžné zavrčení. „Chci říct, ty fotografie přece máte. On nic víc neví. A nemá s tím vším nic společného.“

„Možná ne,“ odsekla Báthory. „Ale má něco společného s tebou.“

Erin zaplavil pocit viny. „Tak co chcete?“

„Informace přímo od Vědmy, co jiného?“ Báthory odhalila dokonalé bílé zuby v nepříjemném úsměvu.

„Ale já v to zatracené proroctví nevěřím,“ řekla Erin a myslela to vážně. Zatím jejich trio nadělalo víc škody než užitku. Vůbec to nevypadalo, že mají božské proroctví na své straně.

„Ale mnozí jiní ano.“ Báthory podrbala vlkoběsa na hlavě. „Pomůžeš nám.“

„Ne.“ Raději by zemřela, než aby pomohla Belialu otevřít Knihu.

Báthory luskla prsty. Vlkoběs skočil a přišpendlil Natea předními tlapami k zemi, až mu vytrhl ruku z Erininy. Vlk sklonil čumák k Nateovu hrdlu.

Vzkaz byl jasný, ale Báthory ho i tak vyslovila. „Tvého kovboje nepotřebuji.“

Párkrát na něj zablikala svítilnou. Erin se snažila nedívat se. Místo toho se zahleděla na kamenné zdi, nově postavenou ocelovou bránu a černý strop cely, který jako by se klenul do nekonečna.

Ale oči se jí samy vrátily k Nateovi. Měl zavřené oči, třásl se, ale vypadal tak statečně, že ho toužila obejmout. Zjevně byl vyděšený, ale nežádal o pomoc. Jen čekal.

„Co potřebujete?“ zeptala se Erin Báthory.

„Tvoje nápady o tom, jak otevřít olověné pouzdro, co ukrývá tu knihu.“ Báthory si dala ruce v bok. „Pro začátek.“

„Ale já to nevím.“

Netvor sklonil hlavu ještě blíž k Nateovu obnaženému hrdlu a zavrčel.

„Možná bychom si o tom my dvě mohly promluvit,“ vyhrkla Erin rychle. „Nejdřív ale odvolejte toho vlkoběsa.“

Jako kdyby poslechl neslyšný rozkaz své paní, vlk zvedl hlavu.

Nate se otřásl úlevou.

Erin musela dát té ženě něco výměnou. „Olověná schránka má na povrchu obrázek. Kostru a muže svázané smyčkou provazu.“

„Ano, to víme. Spolu s písmeny alfa a omega.“

Báthory se obrátila k většímu z obou bratrů, byl samý piercing a tetování, který ji sledoval lačným pohledem. Sundal z ramene brašnu, vyndal z ní těžký artefakt a podal ho Erin.

„Co ještě tam vidíš?“ zeptala se Báthory.

Erin opatrně uchopila studený kovový předmět, aby se nedotkla prsty potetovaného nemrtvého. Přála si, aby mohla dodat něco zajímavého. Co vlastně ví o té knize? Pohladila prsty dvojici figur vyrytých do čelní strany: lidskou kostru a nahého muže, zkřížené, držící se a svázané dohromady spleteným lanem.

„Ta kniha je o zázracích,“ spustila Erin. „O Kristových zázracích. O tom, jak využil své božství.“

Vlk přešlápl z tlapy na tlapu.

„To už taky víme,“ odsekla Báthory. „Ale jak ji otevřeme?“

Erin ji ignorovala a snažila se přemýšlet dál. „Zázraky. Jako proměna vody ve víno. Vzkříšení mrtvého opět k životu…“

Překvapeně zmlkla.

Báthory se dovtípila současně s ní. „Všechny velké zázraky jsou o přeměnách.“

„Přesně tak!“ Erin překvapilo, jak rychle Báthory nalezla souvislost. „Jako je transsubstanciace, proměna vína v Ježíšovu krev.“

„Takže možná ten kus olova je vlastně kniha.“ Báthory přešla k Erin a sedla si vedle ní, jako by byly dvě kolegyně řešící vědecký problém. Také se dotkla olověného kvádru. „Alchymisté se vždy snažili objevit způsob, jak proměnit olovo ve zlato.“

Erin přikývla, věděla, kam tím žena míří. „Možná má jejich snaha kořeny v této legendě. Stará vzpomínka na Evangelium, která se předávala věky dál. Jak proměnit olovo ve zlato.“

Báthoryiny stříbrné oči se vpily do jejích. „Možná musí být Evangelium proměněno stejným způsobem. Z fádního bezcenného olova ve zlatou nádheru Knihy?“

Erin si náhle vzpomněla na Piersova slova v bunkru.

Ta kniha není kniha. Ještě ne.

Rozluštil snad starý kněz hádanku, když desítky let visel na kříži a při svém utrpení neměl jinou látku k přemýšlení?

Erin přikývla. „Myslím, že máte pravdu.“

„Zajímavý nápad. Ale jaké alchymické přísady jsou potřeba k takové přeměně?“ Báthory pohladila postavu kostlivce vyrytou do olověného pouzdra. „Podle mě se odpověď skrývá tady v našem kostnatém příteli, ne?“

„Ale co znamená písmeno alfa nad jeho hlavou? Musí jít o nějaké vodítko.“ Erin hleděla na kostru pod písmenem alfa a pak se podívala na nahého muže a na písmeno nad jeho hlavou. „A co znamená to písmeno omega?“

„Alfa kostra, omega muž.“ Báthory sklouzla prstem ke dvěma malým výstupkům na horní hraně kvádru.

Erin si jich doteď nevšimla. Vypadaly jako drobounké nádržky, ve kterých má něco být, možná právě alchymické přísady, o kterých mluvila Báthory. Zkusila si je prohlédnout zblízka.

Než to stihla, Báthory náhle vyskočila na nohy a ve tváři se jí zračilo, že na něco přišla. Vytrhla olověný kvádr Erin z rukou.

„Co je?“ zeptala se Erin. „Co jste uviděla?“

Báthory luskla prsty a vlk ustoupil od Natea.

Mladík si roztřeseně posadil a třel si krk.

Na Erin se usmály tajuplné stříbřité oči. „Děkuji ti za pomoc.“

S tím ona a bratři strigoi vyšli z cely. Zámek s cvaknutím zapadl a světlo zmizelo na chodbě. Erin v předklonu sledovala, jak slábne. Báthory na něco přišla, na něco důležitého.

Nate se sípavě nadechl. „Vrátí se.“

Erin přikývla a dodala: „Ale my tu už nebudeme.“

15.35

Rhun si stáhl tmavou kápi přes oči a skryl je tak před turisty i pozdním odpoledním sluncem, které zaplavilo Svatopetrské náměstí.

Čekali tu s Jordanem.

Na protější straně travertinového náměstí se tyčila bazilika svatého Petra, její kupole tvořila nejvyšší bod v celém Římě. Po stranách náměstí obklopovala obrovskými polokruhy dvojitá Berniniho kolonáda a uzavírala náměstí ve tvaru klíčové dírky. Podle Berniniho měla kolonáda představovat náruč svatého Petra objímající věřící. Na těchto pažích stálo sto čtyřicet kamenných svatých shlížejících na podívanou dole.

Rhun doufal, že ho nevidí. Vybral si toto místo ke schůzce, na otevřeném místě, na slunci, všem na očích, aby Báthoryini strigoi, pokud už dorazila do Říma, nemohli zaslechnout nic z toho, co řekne. Nejspíš byl až příliš paranoidní, ale po tom, co se stalo v Rusku, se už neodvážil nic riskovat.

Jordan si vyhrnul rukávy. Těsně nad loktem odhalil kousnutí od strigoi. Ten muž měl neuvěřitelnou výdrž. Byl zmlácený a pokousaný, ale zjevná starost o Erin ho poháněla dál. Dobrý Válečník, pomyslel si Rhun a zkusil pocítit vděk, že má Vědma takového šampiona.

Kolem něj proudili lidé. Nějaká matka nesla v náruči vykrmené dítě. Vedle ní jí mladý muž zíral na prsa a jeho bušení srdce bylo výmluvné. Skupina školaček v modrých námořnických uniformách živě brebentila pod ostražitým dohledem učitelky ve středním věku s červenými brýlemi.

Žena v dlouhých džínsech, těsném černém tričku, zplihlém slamáku a černých brýlích pomalu procházela shromážděnými davy. Udělala si pár snímků, pak zastrčila malý fotoaparát do batůžku, který jí visel přes rameno. Vypadala jako turistka, ale nebyla.

Nadia.

Konečně.

Rhun čekal, neodvažoval se přejít náměstí, dokud mu nedá znamení, že je to bezpečné. Vůbec se mu nelíbilo, že se musí po Vatikánu plížit. Řím byl po staletí jeho domovem. Jediným místem na světě, kde mohl vždy chodit svobodně – až doteď. Než se pustil do současného úkolu, zvažoval, že se stáhne ze světa, ponoří se do říše meditace, jež se nachází hluboko pod bazilikou. Bude mu někdy takový mír dopřán?

Vydal se zakřivenou kolonádou k prastaré trojpatrové fontáně. Jako mnoho věcí v Římě byla starší než on. Mezi dórskými sloupy si hrála malá holčička na schovávanou se svou energickou matkou. Nejspíš si zahrají ještě jednou, než zamíří domů na večeři.

Rhunovy ostré oči vyhledaly rudý porfyrový kámen umístěný do moře šedé dlažby. Rudý kámen tam zasadili, aby označoval místo, kde byl před třiceti lety postřelen papež Jan Pavel II. Krvavě červený kámen mu připomněl dlažební kostky v chrámu Spasitele v krvi, ta myšlenka jako by přivolala na zdejší svaté místo přízrak Rasputina.

Rhun se zastavil u vysokého kamenného obelisku. Tento sloup byl svědkem ukřižování nesčetných křesťanů v Neronově cirku, dokonce i svatého Petra. Ale od konce šestnáctého století střežil centrum křesťanského světa. Odměřoval čas dlouhým stínem, který vrhal přes náměstí. Do západu slunce jim zbývaly necelé dvě hodiny. Pokud má Belial v Římě strigoi, musí on a Nadia jednat dřív než oni.

Nadia se zastavila vedle něj.

„Kde je ta žena?“ Zaklonila hlavu, jako by si prohlížela kříž na vrcholku obelisku.

„Erin,“ opravil ji Jordan. „Jmenuje se Erin.“

„Odvezli ji i s Knihou.“ Rhun jí vyprávěl o událostech v Rusku a skončil tím, že jí předal Ťiangův růženec a lahvičku. Mohla je odnést do svatyně pod nekropolí Svatopetrské baziliky, kde měl řád sangvinistů svůj domov.

Nadia lahvičku chvíli podržela, než ji zastrčila do batůžku. S Ťiangem často pracovala. „Kardinál se vrátil z Jeruzaléma do Říma. Od chvíle, kdy se dozvěděl o vaší smrti, tráví čas s Odloučenými. Modlí se.“

Rhun pocítil, jak ho zaplavuje pocit viny. Nelíbilo se mu, že Bernardovi lhal. Věděl, že poté, co Nadia kardinálovi oznámí jeho smrt, bude Bernard truchlit. Až zjistí, jak ho Rhun s Nadiou podvedli, bude zuřit a zraní ho to. Neexistoval však jiný způsob, jak před špehem Belialu v jejich středu utajit, co dělají. Ale to mu setkání s Bernardem nijak neulehčí. Pohlédl na apoštolský palác tyčící se nad kolonádou. Pár oken zůstalo otevřených, aby dovnitř vpustila světlo a vzduch.

„Můžeš nás dostat k Bernardovi? Teď už nemáme čas na utajování, když Belial získal Knihu.“

„A Erin,“ dodal Jordan. „Mají i Erin.“

KAPITOLA 55

28. října, 15.40 SEČ
Neronův cirk, Řím, Itálie

„To jako myslíte, že se odtud dostaneme?“ zeptal se Nate.

Erin k němu dotápala v neproniknutelné tmě a chytila ho za ruku, aby mu dodala odvahu. „Musíme uprchnout.“

„Cože? Jak?“

Řekla mu to. Když předtím Báthory přejela svítilnou po kobce, Erin si všimla možné únikové cesty. Rozhodně se nemohli prokopat kamennými stěnami, nové ocelové mříže vypadaly silně a podlahu tvořila pevná skála. Žádná z těchto cest nebyla schůdná.

Ale strop!

Ve světle Báthoryiny svítilny si všimla, že cela žádný strop nemá. Šlo jen o černou šachtu s kolmými stěnami vedoucí vzhůru.

Erin věděla, co to znamená. Ve starověku tudy římští otroci spouštěli na dlouhých lanech zvířata v klecích do tunelů, kterými přišla Báthory. Šlo o zvířata určená do arény, ale nejdříve je museli umístit sem do cely, kde byla nyní s Natem.

Tehdy kamennou podlahu kryla dřevěná platforma výtahu. Ten se během staletí rozpadl na drobné třísky, které Erin našla, když v cele dělala první průzkum. Původně byl výtah vyrobený tak, aby přesně kopíroval tvar místnosti. Z obou stran platformu nejspíš nesly řetězy vedoucí vzhůru. Ty řetězy se pohybovaly ve výklencích na protějších stranách tmavého obdélníku nahoře.

Otroci dopravili klece se zvířaty na platformu. Později shora jiní otroci použili důmyslný kladkový výtah ke zvednutí platformy s klecí z podzemí do arény na povrchu.

Erin s Natem museli doufat, že šachta povede na bezpečnější místo, než je vězení, kde byli nyní zavření.

„Pojď sem,“ pobídla Natea a vzala ho za ruku. „Můžeme vylézt po ocelové bráně a dostat se tak k šachtě.“

Pomohla mu vystoupat po vodorovných prutech mříže. Stále se celý třásl. Zmlácený a dlouho bez jídla byl očividně velmi zesláblý.

„A teď ta zajímavá část.“ Erin ho jednou rukou tiskla k mřížím. „Zahlédla jsem svislý výklenek ve zdi šachty. Kdysi tam vedly řetězy, kterými se platforma výtahu zdvihala šachtou. S trochou štěstí můžeme tamtudy vylézt až na povrch. Půjdu první. A ty za mnou.“

„Ano, madam.“ Nate to pronesl s nádechem sarkasmu a to ji potěšilo.

Ohmatala šachtu nad hlavou a nalezla výklenek. Byl dost široký, aby se do něj vtěsnala. Může v něm použít lezeckou techniku zvanou chimneying.

Odrazila se nohama od brány a přitáhla se do výklenku. Než mohla spadnout, zapřela se nohou o stěnu. Zády tvrdě narazila do protější zdi. Byla uvnitř.

Posunula se o krok výš, pak o další. „Dobrá, Nate. Teď ty.“

Ponořená do tmy slyšela, jak se odrazil od mříží a skočil k ní – a pak spadl se zaduněním na kamennou podlahu.

Seskočila dolů. „Jsi zraněný?“

„Nic mi není.“ Ale neznělo to tak.

„Tentokrát lezeš první ty.“

Erin našla jeho ruku a dovedla ho zpět k mříži. Nate znovu vylezl nahoru a znovu spadl.

„Nechte mě tu,“ zasténal. „Nedokážu to.“

„Chceš říct, že statný Texasan jako ty nemá odvahu překonat v lezení vychrtlou obstarožní ženu jako já?“

„Nejde o odvahu.“ Řekl to rezignovaně.

Nerada ho znovu hecovala, ale udělala to. „Ale houby. Přestaň kňučet a pohni zadkem do toho výklenku. Nepůjdu nahoru sama, jen abych pak vyprávěla tvé malé sestře, že tě zabili, protože jsi byl moc líný, než abys vylezl dírou ven.“

Nate vstal. „Měl jsem vás rád.“

„Tak hybaj nahoru.“

Tentokrát mu podpírala nohy, když se vytahoval vzhůru. Jakmile se dostal do výklenku, nepotřeboval už poraněné ruce, jen záda a nohy.

Když se pomalu posouval vzhůru, padal na ni prach a kamenná drť. Následovala ho, napjala jednu nohu, posunula ji o několik centimetrů a pak se druhou odrazila od stěny a udělala krok. Znovu a znovu. Píď za pídí. Už dřív tuto techniku používala, ale vždy na laně a se světlem.

„Jak se cítíš, Nate?“

„Nejlépe za několik posledních dní.“ Posunul se vzhůru o další centimetry.

Neradostně se usmála. Nejspíš má pravdu.

Pár nových drahocenných decimetrů a pak uklouzl.

Chytila ho za stehno a přitiskla mu ho ke zdi. Vzepřel se a zastavil pád.

Srdce jí divoce bušilo. Málem i s Natem právě spadli až dolů do cely. S trochou štěstí by zemřeli hned při dopadu. Kdyby ne, čekalo by je potěšení být roztrháni na kusy vlkoběsem.

Alespoň by však zemřeli při pokusu o útěk.

Zdola šachtu osvětlil slabý přísvit.

Někdo přicházel.

16.05

V soukromém pokoji apoštolského paláce Jordan zatínal zuby. Nahý od pasu nahoru ležel na břiše na tlusté vlněné dece rozprostřené na lakované dřevěné podlaze.

Nadia si hrála na ošetřovatelku, čistila mu kousance na rameni a zádech – a žádné ne zrovna moc jemně.

„Zvláštní tetování,“ prohodila, když si všimla Lichtenbergova obrazce od úderu bleskem.

„Já vím,“ řekl a zašklebil se. „Kvůli takovému byste musela zemřít.“

Nadia propašovala jeho a Rhuna ze Svatopetrského náměstí tajnou chodbou do apoštolského paláce, kde, jak známo, žije papež. Zavedla je do této prosté místnosti s nabílenými zdmi. Stál tam starožitný dlouhý dřevěný stůl, šestice masivních židlí a na zdi visel ohromný krucifix. Jordan se na něj po setkání s Piersem nemohl ani podívat.

Raději místo toho upřeně zíral na ručník. Byl cítit jako vlhká ovce.

Nadia vyždímala hnědou žínku do mosazné misky, voda od Jordanovy krve zrůžověla.

„Kde je Bernard?“ Rhun přešel přes pokoj, zastavil se, jen aby vyhlédl z okna na dvůr dole.

„Poslala jsem mu zprávu.“ Nadia znovu začala čistit Jordanovy rány.

Au. To snad dělá schválně.

Vytáhla z batůžku lahvičku. „Teď to může zabolet.“

„Tohle jste mi neměla říct,“ zareptal Jordan. „Máte mi přece lhát.“

„Lhaní je hřích.“

„Jako říct kardinálovi, že jsme zemřeli.“

Nadia odšroubovala lahvičku, obsah páchl jako dehet smíšený s koňskou močí.

„Co je to?“ zeptal se, aby změnil citlivé téma.

Zatřásla lahvičkou mezi ukazováčkem a prostředníčkem. „Bude lepší, když to nebudete vědět.“

Otevřel ústa, aby na tom trval – a pak usoudil, že je lepší mlčet. Jestli to rozhodilo i Nadiu, on to netouží znát.

Ukápla balzám do kousance na zádech. Jako by tam nalila oheň.

Zalapal po dechu a okamžitě se zpotil. „Je to jako napalm.“

„Já vím.“ Pracovala rychle a postupně mu zacelila rány.

Prohlédl si kousnutí na rameni. Krvácelo soustavně od chvíle, kdy opustili Rusko, ale palčivá tekutina krvácení zastavila. Zhluboka se nadechl a doufal jen, že se pálení zmírní. „Jaký je plán k nalezení Erin?“

Rhun dál přecházel sem a tam, kroky na starém koberci nebyly slyšet. „Jakmile přijde kardinál, utvoříme tým, který začne pátrat po ní a Knize. Sangvinisté mají hustou síť informátorů, zejména tady v Římě. Najdeme je.“

Jordan mu málem odpověděl, že sangvinistická síť informátorů se zatím moc nepředvedla, ale ničemu by tím nepomohl. Proto mlčel a Nadia mu drsně obvazovala rány. Jako ošetřovatelka by se neuživila.

Pak mu hodila čisté šedé tričko a on si sedl, aby se oblékl. Nyní vypadal jako normální člověk s několika velkými náplastmi, a ne jako ten, kdo přežil útok strigoi.

To je pokrok.

Někdo zaklepal na dveře. Než je stačili otevřít, prudce se rozlétly.

Stál tam kardinál. Rudá sutana a vše ostatní.

Obklopovali ho muži v modrých pantalonech zastrčených do vysokých kožených bot, modrých košilích s dlouhými rukávy a plochými bílými límci, měli bílé rukavice a na hlavách černé barety. Vypadali, jako by přišli z jiného století. Ale pistole Sig Sauer, které drželi v rukou, byly zcela moderní.

16.12

Když světlo dole zesílilo, Erin znehybněla. Nechtěla, aby je někdo zaslechl – ale pak si uvědomila, jak je taková snaha směšná.

Cela měla jen jediný vchod a byli s Natem směstnaní tři metry nad ním. Strigoi mohli slyšet jejich srdce, nějaké schovávání nemělo smysl. Jediná šance k úniku spočívala naopak v útěku.

Nate nad ní přidal na rychlosti. Podle sípavého dechu bylo zřejmé, kolik úsilí ho to stojí. A protože ani jeden z nich nevěděl, jak je šachta vysoká, Erin ani neměla představu, jestli jejich snaha má smysl. Držela se těsně za ním a doufala v zázrak.

Přímo do šachty zaštěkal vlkoběs.

Zvuk se odrazil od stěn, jako by měli v patách celou smečku pekelných psů.

Nate podklouzl.

Erin se co nejvíc zapřela o protilehlé stěny výklenku.

Marně.

Náraz jeho těla byl příliš silný. Společně začali klouzat dolů. Rozepjala ruce a snažila se je zpomalit.

Pak vypadli do prázdného prostoru, Nate nad ní.

Nenarazila však zády na kamennou podlahu, ale na nějakou postavu, kterou srazila pod sebe.

Zkusila Natea odstrčit a odkulit se stranou, ale byl příliš těžký.

Žena vychrlila proud zřejmě maďarských nadávek a ostrými lokty Erin odstrčila na bok. Erin se odvalila z Báthory a cítila přitom nemalé ponuré zadostiučinění.

Mohutný strigoi popadl Erin levou rukou a pravicí Natea. Musel měřit přes dva metry, byl holohlavý a měl slídivé oči. Na strigoi byl hodně snědý a na sobě měl montérky a špinavé bílé triko. Nadouvalo se na jeho svalnaté hrudi. Nikde na horní polovině jeho těla neviděla žádnou zbraň. Podívala se níž. U pasu měl v koženém pouzdře připnutou dýku.

Odhodil Natea ke stěně a pak podal volnou ruku Báthory.

A zarazil se.

Vzápětí rukou prudce ucukl.

Báthory krvácela ze zranění na ruce. Zašpiněný bílý obvaz jí sklouzl až k lokti. Erin ho musela uvolnit, když na ni spadla. Stehy na řezné ráně na tricepsu praskly. Krev ženě stékala po paži. Báthory se na ni podívala a zaklela, pak si obvaz vytáhla zpět. Znovu jí sklouzl.

Vlkoběs jí strčil čumákem do nohy a zakňučel.

„Zpátky.“ Báthory vlka drsně odstrčila, skoro zoufale. „Magore, drž se dál.“

Netvor ucouvl o krok a posadil se.

Erin přimhouřila oči. Moc zajímavé.

Báthory se bez cizí pomoci postavila na nohy. Kapka krve jí z ruky skanula na zem. Měla zvláštní barvu, ale Erin se k ní nemohla sehnout a prozkoumat ji blíž, protože jí strigoi svíral ruku jako v kleštích.

„Jsi samé překvapení.“ Báthory si oprášila kalhoty.

„První povinností každého vězně je pokusit se o útěk,“ namítla Erin.

Strigoi dále vytřeštěně zíral na Báthoryinu zraněnou ruku.

Erin ještě nikdy neviděla strigoi zareagovat na krev jinak než s dravčí dychtivostí. Zranit Báthory zjevně bylo hodně špatné.

„Půjdu si převázat ránu.“ Báthory zvedla ze země svou svítilnu. „Hned se vrátím.“

Co se stane pak?

Báthory se otočila ke strigoi svírajícímu Erin. „Mihire, zůstaň tu a hlídej je. Ať je ani nenapadne pokusit se znovu o útěk.“

Mihir sklonil hlavu.

Báthory hvízdla na vlkoběsa a zamířila tunelem pryč. Venku se postavil na stráž další strigoi. Zavřel dveře a opřel se o mříže, nejspíš aby se ujistil, že zůstanou zavřené, než se vrátí Báthory.

Erin byla znovu uvězněná v cele, tentokrát navíc se vzteklým strigoi jako spolubydlícím. Odstrčil ji ke zdi a musela se zkroutit, aby nepřistála na Nateovi.

Mihir si posvítil vzhůru do šachty a podél výklenku, ze kterého právě spadli Erin s Natem.

Erin se sklonila k Nateovi. „Jsi v pořádku?“

Namáhavě otevřel oči. „Tohle je zdaleka ten nejhorší turnus vykopávek.“

Usmála se. „Až se z toho dostaneme, slibuju, že ti napíšu nejlepší doporučení.“

Mihir zamířil k nim, přičemž širokým obloukem obešel jedinou kapku krve, která Báthory ukápla na zem. Výhrůžně se nad ně naklonil. „Už ani slovo.“

Zrak mu padl na čerstvou krev na Erinině krku. I jí se pádem otevřely staré rány. Viděla, jak se mu v očích rodí narůstající hlad.

Zaťala zuby. Neměla by se bát. Její srdce ignorovalo uklidňující slova a rozbušilo se. Ať se bojí, nebo ne, jeho touhu po krvi využije ve svůj prospěch.

Místo aby se stáhla, což byl její první popud, vstala a popošla k Mihirovi; naklonila hlavu na stranu, věděla, že tak lépe ucítí její krev a uslyší její vyděšené srdce. Rhun se sotva dokázal ovládnout, když spatřil tekoucí krev. A Mihir je určitě slabší než kněz.

Upřeně jí zíral na krk a začal ztěžka dýchat. Levou ruku spustila volně k tělu. Má jen jediný pokus – pokud jí bude přát štěstí.

Mihir si olízl rty, ale držel se zpátky.

Potřeboval silnější podnět. Obrnila se a přejela si prsty přes poraněný krk. Nespustila z něj oči a otřela mu zakrvácené špičky prstů o rty.

Mihir ji oslepující rychlostí popadl za krk. Nate varovně vykřikl a na okamžik rozptýlil netvorovu pozornost.

Ten okamžik jí stačil.

Erin klesla na koleno, vytrhla strigoi dýku z pochvy a vrazila mu ji do hrudi.

Zapotácel se dopředu. Na triko mu vystříkla krev.

Nate se protlačil kolem ní. Vytrhl dýku z Mihirova těla a jediným rychlým pohybem jí přejel strigoi přes krk. Mihir se zhroutil na zem, temná krev vyšplíchla na skálu. Do vzduchu se vznesl obláček kouře, když se jeho krev dotkla kapky, kterou prolila Báthory.

Nate nad ním zůstal stát a třásl se od hlavy k patě.

Mihirovi zeskelnatěly oči a pak vyhasly. Krev kolem něj vytvořila kaluž.

„Nate?“

Otočil se k ní a pozvedl dýku.

„Nate,“ řekla chlácholivě, „to jsem já.“

Nechal dýku klesnout. „Promiňte. To, co mi udělal… těma zubama…“

„Já vím,“ řekla. Sice nevěděla co, alespoň ne přesně, ale Nate potřeboval slyšet soucitné slovo. „A teď musíme nahoru šachtou, než se ta čarodějnice vrátí.“

Tentokrát lezla první ona a přejela Mihirovou svítilnou stěny kobky. Nate si zastrčil za pásek zakrvácenou dýku a následoval ji s větší energií než předtím, zjevně nabušený adrenalinem z bitvy.

Erin posvítila nahoru. Šachta nevedla přímo do arény, jak doufala. Končila nějakým kovovým poklopem, který je uzavíral uvnitř. Nemohli se dostat ven přímo.

Přitiskla se opět ke zdi a stačila se zachytit právě včas, aby nesklouzla na Natea.

Pak prozkoumala stěny šachty a oči jí padly na boční tunel, který se otevíral v jedné z nich. Nejspíš určený pro druhou dávku zvířecích klecí. Mohl někam vést.

Ale i tak malá naděje byla stále lepší, než zůstat zde.

„Nate!“ zavolala a namířila kužel světla k boční šachtě. „Podívej!“

Usmál se. „Jdeme na to.“

S dostatečným osvětlením a novým odhodláním vylezli kolmou šachtou a dosáhli odbočky. Jednalo se spíš o malý předpokoj než o dlouhý tunel.

Posvítila si na jeho zdi. Kdysi další cestu uzavíraly mříže, avšak teď už z nich zůstaly jen pahýly a kupa rzi.

Erin přes ně přelezla a ocitla se v další chodbě.

Zamžourala a pak zakryla rukou svítilnu, aby se chodba zatměla.

Daleko vpředu se objevila tenká čárka bledě žlutého světla.

Cesta ven.

KAPITOLA 56

28. října, 16.30 SEČ
Vatikán

Kardinál Bernard se prohnal chodbami apoštolského paláce jako bouře.

Rhun ho následoval obklopený oddílem švýcarské gardy s tasenými zbraněmi. Nadia se držela po jeho levici zjevně nevzrušená; Jordan poklusával po pravé straně a vypadal spíš naštvaně než ustaraně. Rhun byl vděčný za to, že je má vedle sebe.

Toporně vzpřímená záda kardinála Bernarda prozrazovala, jak jím cloumá vztek. Karmínově lemovaná sutana za ním jen vlála. Bylo jasné, že zuří, protože mu Nadia lhala o Rhunově smrti.

Rhun se ohlédl na zástup švýcarské stráže. Úplně na konci cupital otec Ambrož a ani se nesnažil zakrývat škodolibý úsměv.

Rhun by s Nadiinou pomocí snadno všechny gardisty přemohl, ale neměl v úmyslu utéct. Chtěl, aby Bernard pochopil, co se stalo, a pomohl jim získat zpět Erin a Knihu. Modlil se, aby bylo ještě dost času.

Bernard odemkl dveře přijímacího pokoje a odvedl je dovnitř.

Kardinál přešel přes místnost a ztěžka dosedl za kulatý mahagonový stůl, pak pokynul Rhunovi, ať se posadí jako obyčejně po jeho pravici. Možná není zas tak naštvaný, pomyslel si Rhun, když odsunul vysokou starožitnou židli čalouněnou jantarovou látkou a sedl si na ni.

„Rhune!“ Bernardův přísný tón ihned zaplašil chvilkovou naději. „Lhal jsi mi. Mně!“

„Já vám lhala,“ opravila ho Nadia. „Veškerá vina padá na mě.“

Bernard jen mávl přezíravě rukou. „Ale dovolil, aby se to stalo.“

„Ano.“ Rhun sklonil hlavu. „A přebírám za to plnou odpovědnost.“

Nadia zkřížila ruce na prsou. „Výborně. Jestli nenesu odpovědnost, mohu odejít?“

„Nikdo odtud neodejde, dokud mi všechno uspokojivě nevysvětlíte.“

„Chceš mou zpověď?“ zeptal se Rhun. „Ale na tom teď nesejde. Belial má Knihu.“

Bernard se opřel dozadu. „Aha.“

„Belial je v Římě.“ Rhun se opřel dlaněmi o stůl, jako by se chystal vstát. „Musíme je najít.“

„Zůstaň,“ vyštěkl Bernard, jako by byl Rhun pes. „Nejdřív mi pověz, jak k tomu došlo.“

Rhun se naježil. Popadl svůj růženec a zkusil se uklidnit, pak se pustil do líčení událostí v Rusku. Mluvil rychle, ale Bernard ho zpomaloval neustálými dotazy a rozpitvával jednotlivé podrobnosti příběhu. Jeho teologická mysl pátrala po nesrovnalostech a snažila se odkrýt lži.

A minuty zatím rychle ubíhaly.

Rhun už během vypravování nevydržel sedět, začal přecházet sem a tam, zastavoval se u okna a vyhlížel ven, jak se pomalu začíná stmívat. Na náměstí si lidé oblékali bundy a sbírali své věci. Blížil se západ slunce, zbývala zhruba půlhodina a pak budou strigoi volní. Každá vteřina snižovala naději, že Rhun s Jordanem najdou Erin živou nebo získají zpět Knihu. Jenže kardinál ho zpovídal dál.

„Jestli nás hodláte vyslýchat celý den,“ neudržel se Jordan, „tak co kdybyste zatím poslal někoho hledat Erin a tu knihu, hrozí totiž, že jsme všechno tohle podnikli jen proto, abychom si tu s vámi mohli povídat.“

„Tak s kardinálem nesmíte mluvit!“ loupl po něm očima Ambrož.

„Vážně ne?“ Jordan se zvedl od stolu, zjevně připravený udělat s Ambrožem krátký proces.

Nadia se na židli napjala. Stačilo Rhunovo slovo a oba se pustí do boje.

Rhun zvedl výstražně ruku. „Uklidněte se. My…“

Na dveře někdo tiše zaklepal.

Rhun se zaposlouchal. Pět mužů a jedna žena. Usmál se, když poznal jedno z tlukoucích srdcí. Musel se přemáhat, aby hned nepadl na kolena a nezačal Bohu vzdávat díky. Udělá to později.

Nadia to slyšela také a podívala se na něj.

Jordan hleděl střídavě z jednoho na druhého, jeho hezká tvář vyjadřovala naprostý zmatek.

Ambrož nasadil ten nejopovržlivější výraz a otevřel dveře.

Dovnitř vešla Erin.

Báthoryin obojek jí na krku zanechal četné rány a stopy zaschlé krve. Obličej a ruce měla pokryté špínou a vypadala, že je na pokraji sil. Mladý muž, který vešel za ní, na tom byl ještě mnohem hůř.

Ale byla živá.

16.40

Jordan objal Erin tak, jak už to dlouho nezažila. Zavřela oči a položila mu hlavu na hruď. Přála si, aby takhle mohla zůstat hodně, hodně dlouho.

„Jak jste se sem dostala?“ ozval se Rhun. „A kdo je váš společník?“

Erin se oddělila o zubícího se Jordana. „To je Nate Higsmith. Patří k mému týmu v Caesareji. Báthory ho zajala a přivezla do Říma.“

Nate všem potřásl rukama a vrhal přitom na Jordana podezřívavé a žárlivé pohledy, když viděl jeho neskrývaně vřelé objetí s Erin.

Zdálo se, že si toho Jordan nevšiml a dál byl samý úsměv. Stále zíral na Erin a ona se také nedokázala ubránit úsměvu. Když ji Báthory odvlekla a nechala Jordana a Rhuna v Rasputinových spárech, bála se, že už ani jednoho nikdy nespatří.

Jordan ji rychle informoval, co se stalo za posledních několik hodin.

Ona na oplátku vysvětlila, jak s Natem uprchli tunely z Neronova cirku do Vatikánu. Tam pak požádala, že chce vidět kardinála Bernarda, a švýcarská garda ji doprovodila k němu.

„Zříceniny cirku!“ vyhrkl Rhun. „No ovšem. Ten prokletý labyrint chodeb představuje pro Belial dokonalý úkryt.“

„Proč?“ zeptal se Jordan.

„Je pod zemí a chráněný před světlem, takže Báthoryini strigoi se tam mohou volně pohybovat i ve dne,“ vysvětlil Rhun. „Ale co je ještě důležitější, cirk je nejvíce znesvěcené místo v Římě, jeho půda je navždy poskvrněna krví křesťanů, které tam umučili. Taková zkaženost jen posiluje jejich moc a oslabuje naši.“

Kardinál Bernard pokynul jednomu z gardistů a Ambrožovi. „Pošlete do cirku naše jednotky. Sangvinisty i lidi. Musí propátrat tunely a získat zpět Knihu. A informujte i Jeho Svatost.“

Voják s knězem přikývli a odešli.

Kardinál prošel s Erin a Natem znovu jejich zážitky a zajímal se o podrobnosti. Trvalo mu to dlouho, ale nakonec zřejmě uvěřil, že mu říkají pravdu.

„Popište mi ještě jednou tu knihu.“ Kardinál zavřel oči a sepjal prsty.

„Bude lepší, když vám ji nakreslím,“ prohlásila Erin a požádala o papír a tužku.

Kardinál přikývl a podal jí kreslicí potřeby. Erin začala rychle načrtávat přibližnou podobu rytiny na povrchu Knihy.

„Je to olověný kvádr velikosti zhruba Guttenbergovy bible,“ řekla a stručně popsala obrázek: kostru a muže, jak se překrývají a svazuje je spletený provaz, prohlubeniny jako malé kalamáře a řecká písmena.

„Alfa a omega,“ zamumlal kardinál, když skončila. „To pochopitelně znamená Ježíš.“

„Tím si nejsem tak jistá.“ Erin nechtěla rozpoutat hádku, ale něco jí říkalo, že se kardinál mýlí.

„Ovšemže ano! Já jsem Alfa i Omega, první i poslední. Z knihy Zjevení.“ Jeho hnědé oči dostaly pobouřený výraz.

„Ale alfa a omega jsou také první a poslední písmeno řecké abecedy.“ V mysli se jí začalo cosi nejasně vynořovat. „První a poslední.“

Když dokončila náčrtek, něco jí na něm udeřilo do očí – a pak náhle znala odpověď. Zaplavila ji chladná jistota. Podobný obrázek viděla na knize v apoštolském paláci. Ten ikonický symbol tam byl všude – dokonce i na tužce, kterou držela v ruce.

Vzhlédla k ostatním a oči se jí začaly rozšiřovat. „Myslím…“

Vtom do dveří za jejími zády vpadl švýcarský gardista, až sebou trhla. Vběhl dovnitř a v zardělém obličeji se mu zračila panika. „Vaše Eminence, někdo se vloupal do papežské hrobky v nekropoli!“

Erin se otočila a pohlédla na něj. „A něco udělal s kostmi svatého Petra, že?“

Překvapeně ucouvl. „Ně-někdo je ukradl.“

Kardinál zalapal po dechu a Rhun s Nadiou vyskočili.

„No jistě!“ prakticky vykřikla Erin a srdce se jí prudce rozbušilo. „Je to jasné!“

Oči všech se k ní obrátily.

„Už vím, jak tu knihu otevřít!“ zvolala.

Vzpomněla si na výraz Báthoryiny tváře, když spolu mluvily o transformaci Knihy a o chemických přísadách, které by byly potřeba k urychlení přeměny obyčejného olova ve zlaté slovo Kristovo.

Báthory již zjistila, co je alfa a omega.

Všechny hlavy se otočily k Erin.

„Tak mluv,“ vyzval ji Jordan.

„Kniha má klíče ke svému otevření na obalu.“ Hlas se jí třásl. „A Báthory na to už přišla.“

„Tak nám to radši rychle vysvětli,“ vybafl Jordan.

Erin zvedla papír a ukázala na papežský znak v hlavičce.

Zobrazoval dva klíče – zlatý a stříbrný klíč svatého Petra – překřížené uprostřed a svázané červenou šňůrou. Papežský znak a znamení na Knize si byly neuvěřitelně podobné – jen místo klíčů na papežském znaku měla Kniha stejným způsobem zkřížené dvě postavy.

Erin se pustila do vysvětlování: „Svatý Petr Knihu ukryl před dvěma tisíci let. Musel vidět obrázek na Evangeliu, znak, který se v průběhu staletí stával známějším a známějším – a z utajování přešel ve veřejnou známost někdy během dvanáctého století, kdy se začaly používat zkřížené klíče a staly se heraldickým symbolem papežů. Ale zdroj tohoto znaku musel vycházet z podoby vyryté na Krvavém evangeliu a vytvořené svatým Petrem.“

Poklepala na papežskou pečeť. „Klíče představují papežství. Postavy také. Kostra a muž.“ Odhrnula si vlasy z čela. „Alfa označuje prvního. Proto je pod ní kostra.“

„Ano?“ Rhun se naklonil blíž, upíral na ni tmavé oči tak intenzivně, jako kdyby z její tváře mohl vyčíst odpověď.

„Tento symbol představuje kosti prvního papeže.“

„Svatého Petra!“ doplnil kardinál. „Proto tedy ukradli jeho kosti.“

„Aby je použili jako první přísadu k otevření Knihy. Myslím, že některá z kostí svatého Petra má po rozemletí posloužit jako náplň do první kalamářovité prohlubně na obalu Knihy.“

Jordan se zavrtěl. „To se nám Piers možná snažil říct v Německu. Pořád opakoval kniha – a kosti.“

„Přesně tak.“ Potom ukázala na druhou polovinu obrázku. „A zobrazení živého člověka znamená současného papeže. Papeže Omega. Posledního papeže.“

„Takže potřebují kosti i současného papeže?“ zeptal se Jordan skepticky.

Zavrtěla hlavou.

„Tak co tedy potřebují?“ neudržel se Rhun.

„Co má člověk, a kostra ne? Začala vypočítávat: „Život. Maso. Krev.“

„Krev?“ přerušil ji Jordan. „Piers ji zmínil, ale německy. Blut.“

„Druhá přísada…“ Když Erin došlo, co logicky vyplývá z toho, co právě řekla, ucítila, jak jí chladnou ruce. „Musí získat krev současného papeže.“

16.48

Rhun a Nadia běželi za Bernardem, zaujali místa po jeho bocích a utvořili vlastní triádu. Už se nestarali o to, jestli odhalí svou nepřirozenou podstatu, hnali se nejvyšší rychlostí jako stíny míhající se chodbami apoštolského paláce. Lidé zůstali daleko za nimi. Ale to nebyl jejich boj.

Rhun uháněl dlouhou chodbou vedoucí k ložnici Jeho Svatosti. Kolem něj ubíhaly stěny vykládané drahým dřevem. Lemovaly je krucifixy a ztmavlé náboženské obrazy. Umělecké poklady, ale ani ty nestačily zachránit starému muži život. To mohli jedině oni.

Dejž nám, ó, Bože, Svou ochranu a v ochraně sílu.

Dveře papežovy ložnice byly dokořán a vrhaly do tmavé haly světlo.

Uvnitř tancovaly stíny.

Bernard vběhl dovnitř, ani se nenamáhal zaklepat, Rhun s Nadiou dál drželi formaci těsně za ním. Smysly jim zahalil opar krve. Přišli pozdě.

Jeho Svatost papež ležel na boku na zemi. Krev mu vytékala z rozříznutého krku na svatou bělostnou sutanu. Na podlaze vedle těla ležela rozevřená břitva, nejspíš jeho vlastní. Poblíž staré bílé hlavy stály papežské boty, úhledně vyrovnané u postele. Obvykle pečlivě učesané vlasy měl rozcuchané, vrásčitou tvář zsinalou šokem a vřelé modré oči zavřené.

Klečel u něj Ambrož. Krev mu pokrývala ruce. Snažil se zastavit krvácení, ale marně.

Bernard si klekl vedle něj, Nadia nahlédla do sousedící koupelny a Rhun prohledal ložnici, jestli nehrozí další nebezpečí. Silné sametové závěsy byly pečlivě zatažené, prosté mosazné lůžko rozházené a prázdné, křeslo přiražené těsně ke starožitnému stolku, police s knihami netknutá.

Rhun pochopil.

Překvapili papeže v posteli, když odpočíval a příliš se nebránil.

Rhun zavřel oči a napjal ostatní smysly. Jediná tlukoucí srdce v místnosti patřila Ambrožovi a Jeho Svatosti. Cítil jen pachy, které důvěrně znal: Ambrožův, Jeho Svatosti, ostatních sangvinistů, papírů, prachu a stopy kadidla. Vše ale přehlušoval pach starcovy prolité krve.

Obrátil pozornost zpět k Jeho Svatosti. Obličej už ztratil i ten prchavý odstín barvy, kterou ještě měl, když dorazili. Dech mu trhaně vycházel pootevřenými ústy.

„Přišel jsem ho informovat a on… on…“ Ambrož se zakoktal. „Potřebuje lékaře. Sežeňte mu lékaře!“

Bernard pevně přitiskl dlaň na papežovu ránu. Nadia na kardinála kývla, aby věděl, že je koupelna čistá, pak vyběhla z pokoje rychlá jako vítr.

Ambrož si otřel ruce o svou černou sutanu. Srdce mu prožitým šokem tlouklo jako zběsilé. Byl tak bledý a zmatený, až ho Rhunovi přišlo líto.

Rhun položil ruku Bernardovi na rameno. „Musíme ho vzít na operaci. Možná mu jeho lékař ještě dokáže pomoci.“

Bernard na něj jen šokovaně zíral.

„Bernarde!“ vyštěkl ostře.

Kardinál zaostřil oči. „Ovšem.“

Dál pevně tiskl Jeho Svatosti ránu na krku, druhou ruku mu podsunul pod záda. Rhun přiskočil a také uchopil papeže. Tak křehké tělo hladce unesou. Starcovo srdce bilo nepravidelně, každý úder je vysiloval. Bez pomoci už dlouho nepřežije.

Rhun s Bernardem raněného zvedli a zamířili s ním k pohotovostnímu operačnímu sálu. Nadia přivede lékaře přímo tam.

Tentokrát nepostupovali chodbou tak rychle. Rhun měl čas všímat si starých obrazů v masivních rámech. Byla to zeď světců a každý z obrazů vyprávěl příběh o bolesti a mučednictví.

Švýcarští gardisté přibíhali chodbou a s nimi Erin, Jordan a Nate.

„Jeho Svatost je velmi těžce zraněná.“ Bernard mluvil formální italštinou svého dávného dětství. Rhun takový přízvuk neslyšel už mnoho let. Kardinál musí být stále v šoku.

Stráže se rozestoupily jako voda a nechaly je projít.

Jak Rhun doufal, Nadia už je čekala na sále s neupraveným mužem v bílém plášti. Zřejmě ho právě vytáhla z postele a přinutila celou cestu běžet.

Když spatřil, koho nesou, zbledl.

Prošli kolem něj do moderního operačního sálu. Vybavení z nerezové oceli se lesklo a přístroje čekaly pod plastovými povlaky. Na zdi visely jen prosté kulaté hodiny a masivní železný kříž.

Rhun s Bernardem položili Jeho Svatost opatrně na čistě bílé lůžko. Bernard stále držel dlaň na ráně. „Jde o řez břitvou,“ vysvětlil.

Dovnitř vběhl druhý lékař.

„Všichni musíte odejít,“ prohlásil první doktor. „Může tu zůstat jen lékařský personál.“

Jak se lékaři začali věnovat Jeho Svatosti, Rhun se modlil, aby našli způsob, jak ho zachránit. Sangvinisté už pro něj víc udělat nemohli.

Vyšel ven na chodbu. Na dřevěné podlaze zářily kapky papežovy krve. „Kam zmizela Nadia?“

„Vzala si oddíl gardistů a vrátila se zpět,“ vysvětlil Jordan. „Najít toho, kdo to udělal.“

Jestli se dá útočník najít, Nadia to dokáže. Rhun se opřel o dřevěné obložení. Bernard ho objal kolem ramen a on se k němu přitiskl. K úspěšnému atentátu na papeže nedošlo už celá staletí.

„Co to znamená pro Báthory, Erin?“ zeptal se Jordan.

Její oči prozradily Rhunovi vše, co potřeboval vědět. „To znamená, že Báthory má obě přísady nutné k otevření Knihy.“

KAPITOLA 57

28. října, 17.05 SEČ
Vatikán

Erin stála před operačním sálem a přála si, aby měla lepší zprávy. Belial získal Knihu a nástroje pro její otevření. Bude to stačit k jejímu přeměnění? Skutečně zlo zvítězilo?

Nate se zapotácel a sedl si na podlahu vedle ní. Nohavicí mu začala prosakovat čerstvá krev. Ještě nikdy ho neviděla tak bledého. Opřel se hlavou o zeď.

Jordan vytáhl z kapsy pláště lahev a vtiskl mu ji do rukou.

Nate upil dlouhý doušek. Jak dlouho je to, kdy se naposledy napil? Erin vůbec nenapadlo se zeptat, jestli nemá žízeň, a vlastně jej od chvíle, kdy ho strčili k ní do cely, nutila neustále k fyzickému vypětí.

Bernard navázal oční kontakt s jedním ze švýcarských gardistů. Ukázal na Natea. „Ten muž potřebuje lékařské ošetření. A ta žena také.“

„Vezměte si zatím Natea,“ řekla Erin. „Přijdu tam za minutu.“

Bernard zaváhal, pak ale přikývl. Gardista pomohl Nateovi na nohy.

„Jsem v pořádku.“ Nate se napřímil, pak se ale zády opřel o zeď a začal klouzat zpět dolů po dřevěném obložení z tmavého dubu.

„No jasně, že jsi,“ ujistila ho. „A já taky. Ale udělej jim radost. Hned za tebou přijdu.“

Nate skepticky povytáhl obočí, ale když ho dva gardisté odváděli chodbou, neprotestoval. Ten hoch má tuhý kořínek. Bude v pořádku. Zkusila nemyslet na to, jak sledovala, když Heinricha odnášeli pryč. Natea jistě zase brzy uvidí.

Jordan vytáhl svou lékárničku. „Určitě nechceš jít s ním?“

„Ten krk se zdá být horší, než je,“ řekla.

„No, vypadá dost hrozně.“ Jordan vyndal ubrousek zvlhčený alkoholem, ten pach byl pro Erin něčím důvěrně známým. Zaťala zuby, když k ní natáhl ruku, ale dotýkal se jejího krku lehce jako pírko.

„Tak co bude dál?“ Jeho tak známé modré oči znovu hleděly do jejích.

Srdce se jí rozbušilo. „Jak dál?“

„Co teď udělá Báthory? Kde se pokusí Knihu otevřít?“ Podle toho, jak se ptal, si nejspíš myslel, že zná na jeho otázku odpověď.

Zkusila pomluvit a nemyslet na to, jak blízko u ní stojí a jak něžně se dotýká jejího krku. „Knize velice záleží na tom, jak bude otevřená a kde.“

„Mluvíš o ní jako o něčem živém.“ Jordan jí odhrnul pramen vlasů z krku a otřel jí ho jemně tamponem od čelisti ke klíční kosti.

Otřásla se a dupla nohou, aby to zakryla. „Divila bych se, kdyby neměla nějaký druh vědomí a nenesla stopu toho, kdo ji napsal.“

„Souhlasím.“ Bernard si narovnal rudou čepičku, kterou nosil na stříbrných vlasech. „Tak si od začátku vysvětluji proroctví. Kniha musí být otevřena jen v Římě. Ale kde v Římě?“

„Jestli je pro sangvinisty důležitá svatá půda,“ řekla Erin s pocitem, že na něco přišla, „tak pro Knihu také. Jaké je nejposvátnější místo v Římě? Svatopetrská hrobka.“ Odstoupila od Jordana. Potřebovala přemýšlet jasně, a to znamenalo osvobodit se od jeho tepla a mužné vůně. „Ale kdyby Belial chtěl otevřít Knihu tam dole, nejdřív by si obstaral papežovu krev a teprve pak kosti, aby ji mohli otevřít hned vedle Petrovy hrobky.“

„To dává smysl,“ přikývl Jordan. „Proč se tam vloupávat dvakrát, jednou kvůli kostem a podruhé kvůli otevření Knihy?“

Rozezněl se zvon. Rhun s Bernardem si vyměnili pohled.

„Co to znamená?“ Jordan vytáhl balíček gázy.

„Švýcarská garda spustila poplach,“ vysvětlil Bernard. „Evakuují z Vatikánu turisty.“

„Tak to Báthory nezbývá moc času.“ Kdyby jen tušila, kam ta čarodějnice může jít. Pak jí svitla jiskřička naděje. „Počkat! Bazilika. Je postavená nad Petrovým hrobem. Nejposvátnější místo nejsvatějšího chrámu v Římě.“

Než stačila dokončit větu, Rhun s Bernardem jí zmizeli z očí jako dvojice přízraků. Rozběhli se neuvěřitelnou rychlostí chodbou. Ten, kdo je spatřil, nemohl ani na vteřinu uvěřit, že jsou lidé.

Jordan potřásl hlavou. „Počítám, že už jim nesejde na jejich utajení.“ Pozvedl obočí a napřáhl k ní ruku. „Cítíš se ještě na jeden běh?“

Přikývla a nechala se zdvihnout na nohy.

Když si Jordan vzal svůj samopal Heckler & Koch, který mu Nadia laskavě přivezla z Německa i s pistolí Colt, přešel do klusu. Erin ho následovala prostornými chodbami apoštolského paláce k náměstí. Nikdo se je nepokusil zastavit.

Seběhli po schodišti, brali dva schody najednou, do rozlehlé haly vedoucí k bronzovým dveřím a ven na Svatopetrské náměstí.

Vpředu dva švýcarští gardisté v obřadních modro-červeno-žlutě pruhovaných tunikách a punčochách již otevírali vrata Rhunovi a kardinálovi.

Jordan zrychlil a zkusil je dohonit.

„Jsme tady s nimi!“ zaječel Jordan.

„Nechte je projít,“ zavolal kardinál přes rameno už z náměstí.

Stráže ustoupily, když se dvojice prohnala kolem nich.

Dveře se hned za nimi s rázným zaduněním opět zabouchly. Nikdo se už dovnitř nedostane.

Erin pospíchala ze schodů a sotva popadala dech. Po obou stranách se tyčily mramorové sloupy do výšky téměř osmi metrů. Měřítko všeho kolem v ní vyvolalo pocit, že je jen školačka, co se vloupala do domu nějakého obra.

Dosprintovali na otevřené náměstí, kde se Jordan smykem zastavil.

Náměstí přetékalo lidmi. Proudili z baziliky a kolonád, hromadili se okolo obelisku a fontán, všichni mířili k východu a do okolních ulic. Zapadající slunce jim barvilo obličeje teple oranžově.

Švýcarská garda je popoháněla vpřed, jako by hnala stádo dobytka.

Bernard s Rhunem daleko před nimi zpomalili, jak se pokoušeli prodrat přes neustálý proud těl.

„Chytni se mě za pásek!“ zavolal Jordan přes rameno.

Erin zahákla prsty za pevnou kůži.

Jordan se prodíral náměstím jako hráč amerického fotbalu. Místo aby se probíjel přes střed s nejhustšími davy jako sangvinisté, běžel po obvodu a ruku měl zdviženou. Lidé se před ním sami rozestupovali.

Erin byla těsně za ním a snažila se s ním udržet krok. Jordan odrazil levým ramenem utíkajícího turistu. Na této straně byl zraněný, ale ani se nezachvěl.

Když doběhli k bazilice, zahnul vlevo ke dveřím. Vpředu Rhun s kardinálem už jako záblesk šarlatu a černé sprintovali dovnitř.

Erin vzhlédla. Nad masivní kupolí baziliky obloha získala jantarově oranžový odstín.

Slunce zapadlo.

Zděšená tím, co to znamená, zahlédla mnicha, když už bylo pozdě. Narazil do ní, až se pustila Jordanova opasku. Mnich zamumlal omluvu, zřejmě v polštině, a natáhl ruce, že jí pomůže.

„To je v pořádku,“ ujistila ho.

Jordan si nevšiml, že se ho už Erin nedrží, a dál se prodíral ke dveřím o kus před ní. Dva švýcarští gardisté u dveří byli příliš zaměstnáni vycházejícími turisty, avšak v poslední chvíli jí i tak zabránili, aby vklouzla dovnitř.

Jordan, který tam už pronikl, se k ní obrátil.

„Běž dál!“ zavolala. Rozhodně toho zmohl proti Báthory víc než ona.

Přikývl a zmizel v nitru baziliky.

„Budova se vyklízí, slečno.“ Zdvořilá slova kontrastovala s nekompromisností, s jakou jí sevřel paži. „Obávám se, že vás musím požádat, abyste…“

Z baziliky vyšlehl zlatý záblesk, oslepující jako výbuch supernovy. Vzápětí zavanula sladká vůně a tóny ohlušující hudby, omamující sluch.

Gardista pustil Erin, otočil se a zahleděl dovnitř chrámu.

Stalo se to…

Erin potřebovala vše vidět, proto rychle uskočila před gardistou a přeběhla přes práh. Když byla uvnitř, proběhla sloupořadím a odstrčila turistu, který tam stál stejně ztuhlý jako strážný.

Pronikla vnitřními dveřmi do hlavní chrámové lodi. Vpředu se zdvihal les mohutných kamenných sloupů držících umně zdobenou střechu baziliky. Pohlédla přes ohromný vnitřní prostor ke vzdálenému papežskému oltáři uprostřed chrámu. Zlaté světlo vycházelo zpod masivního černo-zlatého baldachýnu, který stínil oltář. Bronzová konstrukce jako by se v té záři chvěla jako blikající fata morgána nad horkým pouštním pískem. Anebo byla energie projevující se září příliš silná, než aby ji v sobě udrželo jakékoli dílo lidských rukou.

Erin se bez přemýšlení rozběhla ke světlu a prodírala se mezi prchajícími turisty mířícími opačným směrem. Většina baziliky však už byla prázdná a cestu měla brzy volnou.

Bylo to jako sprintovat přes fotbalové hřiště až na to, že se nacházelo pod střechou. Věděla, že bazilika svatého Petra je největším chrámem na světě. Už ji mnohokrát navštívila, ale ještě nikdy v ní neběžela. Když nyní utíkala, oči měla upřené na zář linoucí se zpod baldachýnu.

Jak se dostala blíž, zarazila ji ohromná velikost baldachýnu. Mramorové podstavce vysoké jako člověk tvořily platformu pro černé kroucené šalamounské sloupy tyčící se do výšky osmnácti metrů. Držely masivní bronzový baldachýn se zdobenými okraji nahoře se sochami a křížem.

Pod baldachýnem přímo ve středu baziliky stála Báthory.

Její rudé vlasy zářily ve zlatém světle vycházejícím z předmětu, který držela v rukou. Jas zaléval každý výklenek a kout chrámu. Všechny sochy a fresky pulzovaly niterným mystickým světlem, jako by se chtěly připojit svou září ke svitu vycházejícímu zpod baldachýnu.

Kniha v Báthoryiných rukou se proměnila z olova ve zlato.

Transfigurace, pomyslela si Erin.

Měla jsem pravdu.

Proběhla kolem posledních soch lemujících chrámovou loď. Jordan vpředu zpomalil, aby ho mohla dostihnout. Chytil ji za ruku a spolu se pak rozběhli chrámem ke světlu.

Ještě dál vpředu stáli Rhun s Bernardem na okraji baldachýnu jako sochy.

Zastavila je svatost, která ohromila dokonce i je.

KAPITOLA 58

28. října, 17.11 SEČ
Vatikán

Báthoryina krev zpívala štěstím, jak jí zlaté světlo zalévalo tělo.

Koupala se v teple a lásce. Bolest, která jí protékala žilami od chvíle, kdy se stala ženou, začala ustupovat. Cítila, jak jí černé znamení na krku bledne a jas ho smývá. Jak by mohla sebevětší temnota odolat takovému světlu?

Olověný blok se jí v dlaních zahřál. Pulzoval vlastním srdečním rytmem jako každá živá bytost. A každou vteřinu vážil méně a méně, dokud neměla pocit, že se jí vznáší nad prsty.

Kvádr v jejích rukou nahradilo čisté zlaté světlo.

Ta záře ji omamovala. Zalila jí oči, ale nespálila je. Mohla na ni hledět navždy, koupat se v tom světle a donekonečna zkoumat jeho tajemství. Vysoko nad ní zlaté slunce namalované na spodní straně baldachýnu obklopovalo obrázek bílé holubice. Holubice letící svobodně do světla.

Tak jako ona.

Ale ne dlouho.

Hnali se k ní archeoložka a voják. Rytíři ji obklíčili a blížili se. Švýcarští gardisté vběhli do chrámové lodi. Byla v pasti. Zabijí ji, rozlijí její krev na knihu, ukradnou jí její světlo.

Jako kdyby záře cítila její strach, pohasla, až jí v rukou ztěžkla a byla z ní opět kniha.

Hleděla na ni jako přimražená.

Svazek měl desky z obyčejné ovčí kůže a povrch prostý a nezdobený. Hladila špičkami prstů ošoupanou kůži a do nosu jí stoupala vůně starověkého písku.

Jak mohlo něco tak jednoduchého a obyčejného vydávat takový jas?

A pak náhle znala odpověď.

Vybavila si Kristovu podobu – obyčejná mužská tvář skrývající zdroj božství.

Slzy jí skanuly po lících, když se jí do krve vpálila známá prudká bolest.

Aniž se musela dotknout krku, věděla, že se černé znamení vrátilo na své místo.

Potřásla hlavou, aby si ji pročistila od záře, která jí stále naplňovala mysl. Připadala si, jako by právě procitla. Ale nemohla si dovolit luxus rozptýlení.

Rozhlédla se po bazilice a věděla, co musí udělat. Potřebuje únikovou cestu a hodlala si udělat vlastní východ.

Pohybovala se rychle, uskočila od oltáře do apsidy a stáhla se k obrovskému trůnu z černého mramoru vypínajícímu se u stěny. Šlo o trůn svatého Petra obklopený papeži, anděly a paprsky zlatého světla, které však vypadalo matně ve srovnání s tím, čeho se stala právě svědkem.

Jakmile byla dost daleko od oltáře, sáhla do kapsy, našla vysílačku, kterou tam ukryla, a stiskla tlačítko rozbušky.

Výbuch zazněl jako vzdálená ozvěna, jako zahřmění za horizontem. Podlaha se jí pod nohama otřásla. Umístila nálože hluboko v nekropoli přímo pod oltář, kde stála.

S uspokojením sledovala, jak se mramorová podlaha před ní láme a praská pod těžkým baldachýnem jako led. Masivní bronzová nebesa se otřásla – a pak se dívala, jak se celá stavba vlastní vahou propadla pod zem a zmizela v otevřené jámě.

Základna dopadla do nekropole s ohlušujícím zaduněním, jako když se přibouchne nebeská brána.

Tak ať.

Vytřela si z očí prach a kouř a hleděla, jak se pád baldachýnu s prudkým trhnutím zastavil, většina ho zmizela pod zemí. Jen nebesa dál zůstávala viditelná z chrámu, pouze se s velkým skřípotem naklonila.

Její nálože zafungovaly dokonale.

Na opačné straně jámy se švýcarský gardista s výkřikem propadl do kráteru, když se pod ním prolomil kus podlahy.

Nalevo sangvinisté uskočili jako vyplašení lvi do příčné lodě chrámu. Archeoložka s vojákem se skryli napravo. K místu zkázy se doprostřed centrální lodi začali sbíhat další švýcarští gardisté.

Avšak armáda strigoi číhající dole v nekropoli na nic nečekala. Slunce už zapadlo, tak začali vylézat po kroucených sloupech propadlého baldachýnu jako horda démonů povstávajících z podsvětní temnoty. Vyhrnuli se přes kovová nebesa a zaplavili baziliku jako mravenci proudící z mraveniště. I když je oslabovala svatost křesťanského chrámu, měli by se rychle vypořádat se švýcarskou gardou a získat Báthory čas k útěku.

Seskočila z okraje pukliny v podlaze na jednoho z ohromných andělů na horní straně nebes baldachýnu. Knihu držela v jedné ruce a druhou objala pozlacené křídlo.

Práskly výstřely určené jí.

Přehoupla se, aby dostala anděla mezi sebe a střelce. Rychle strčila knihu pod košili, aby si uvolnila ruce – pak si lehla na břicho a spustila nohy přes okraj nebes, chodidly nahmatala stupy na ornamentální výzdobě sloupu. Vzhledem k bohatým dekoracím představoval baldachýn skvělý třicetimetrový žebřík vedoucí dolů do tunelů nekropole, města mrtvých, které se prostíralo pod bazilikou.

Když našla oporu, začala Báthory rychle sestupovat po krouceném sloupu baldachýnu a nacházela chyty na kovových girlandách na jeho povrchu.

Hluboko dole zavyl Magor touhou po ní.

Usmála se, když ucítila na prsou váhu Knihy.

Společně uprchnou z Říma – a možná dokonce i Jemu.

KAPITOLA 59

28. října, 17.15 SEČ
Vatikán

Jordan se odkulil z Erin. Neublížil jí? Srazil ji poměrně nekompromisně na mramorovou podlahu, když je zasáhl výbuch.

„Erin?“

Ukázala za něj.

Oblak prachu zakryl většinu baziliky za jeho zády, ale Jordan vytáhl svůj malý samopal Heckler & Koch zpod pláště, když se otáčel. Vystřelil jednou, zasáhl do ramene strigoi, který se vynořil ze závoje kouře a prachu. Na bílý kámen vystříkla tmavá krev. Strigoi náraz kulky odhodil, ale mnohem pomaleji, než očekával, jako kdyby se pohyboval pod vodou. Jordan na něj zamířil, ale měl strach v bazilice střílet, aby neminul.

Dostali se už všichni civilisté ven?

Oblakem prachu neviděl dost daleko, aby si tím mohl být jistý, všiml si však otevřené jámy s černou konstrukcí, která nakřivo trčela z jejího jícnu. Musel obdivovat zručnost nepřátelského demoličního experta.

Levou rukou pomohl Erin na nohy a podal jí svůj Colt 1911.

Vzala si ho s očima upřenýma na raněného strigoi. „Vypadají nějak omámeně.“

„Musí je oslabovat zdejší posvěcená půda.“ Držel samopal připravený ke střelbě. „Ale omámení neomámení, blokují nám cestu k východu.“

„Tak co uděláme?“

Táhl ji za sebou. „Půjdeme do rohu, kde nás nikdo nemůže zaskočit zezadu.“

Erin se mu vzepřela a ukázala na kouřící kráter v podlaze. „Musíme za Báthory. Nesmí nám utéct s Evangeliem.“

Rezignovaně si povzdychl, věděl, že kdyby odmítl, šla by po té ženě sama. „Ty jsi tu šéf.“

Usmála se tomu, jak to řekl.

Využili prachu z exploze jako krycí clony, obešli apsidu a přiblížili se k otvoru. Erin se držela krok za Jordanem, pistoli zvednutou a kryla mu záda.

Většina strigoi se soustředila na švýcarské gardisty vbíhající do baziliky a pálící již od vchodu. Jejich střelba bez zábran naznačovala, že všichni civilisté jsou již v bezpečí.

Užitečná informace, pomyslel si Jordan.

Dostali se s Erin k zadnímu okraji kráteru, aniž by si jich někdo všiml. Před nimi se opile nakláněl celý baldachýn, nebesa měl šikmo na stranu. Když ještě stál na podlaze baziliky, zdál se vysoký přes třicet metrů. Nyní ho vyčnívalo jen šest metrů, což znamenalo, že je čeká sestup do temnoty v hloubce čtyřiadvaceti metrů – a dole číhají strigoi.

Závoj prachu napravo se rozvířil a objevily se dvě postavy v černém, jedna s karmínovým lemováním.

Rhun a kardinál.

„Odveďte tu ženu ven ze svatého Petra,“ poručil kardinál.

„Tak jí to zkuste říct,“ vyzval ho Jordan.

Aby Erin dokázala nemožnost cokoliv „té ženě“ nařídit, skočila z drolícího se mramorového okraje podlahy na bronzová nebesa. Zapotácela se dozadu, pak se zachytila jednoho z menších andělíčků, který držel ve vzduchu korunu.

Jordan s Rhunem skočili současně, přistáli každý z jedné strany vedle ní a oba ji podrželi, aby neupadla. Kardinál je vzápětí následoval, doskočil výš až tam, kde se nad nebesy zvedal kříž. Zatím šlo všechno dobře.

„Jestli chcete pokračovat,“ varoval ji Rhun, „držte se za mnou.“

Aniž čekal na odpověď, začal slézat po jedné straně baldachýnu.

Než se Erin stačila vydat za ním, Jordan ji chytil za rameno. „Jakmile se dostaneš pod nebesa, lez po vnitřní straně sloupu. Využij, že jsou z bronzu a mohou tě zaštítit, kdyby došlo na střelbu.“

Naklonila se a rychle ho políbila na rty – pak se pustila andělíčka a pomalu sklouzla po nakloněném bronzovém povrchu a zmizela za okrajem.

Jordan se srdcem až v krku zůstal chvíli šokovaně stát, pak si pospíšil za ní. Ať se stane cokoli, musí se postarat o její bezpečí.

Na okraji si lehl na břicho, spustil nohy dolů a objevil mnoho chytů a stupů. Za okamžik už vyměnil světlo nahoře za tmu dole. Přísahal si, že až tohle skončí, vystoupí na nejvyšší budovu, jakou najde, sedne si na střechu a stráví celý den zíráním na slunce a tím, že se nechá ovívat čerstvým větrem. Nyní však slézal dolů, už zase, a následoval blonďatou korunu Erininých vlasů. Držela se jeho rady a sestupovala po vnitřní straně sloupu.

Vtiskával prsty do mělkých zlatých vírů zdobících sloup, pohyboval se rychle a doufal, že se dostane stejně hluboko, jako kdyby se pustil a spadl.

Pak se kolem něj přehnal temný stín s rudým odleskem.

Kardinál.

„Buďte opatrní!“ zavolal na něj Bernard, když ho míjel. „Nepřátelé jsou všude okolo!“

Skvělé.

Za okamžik se už Jordanovy boty dotkly kamenné podlahy. Rozsvítil baterku připevněnou na samopalu. Ze všech stran se k němu blížily temné postavy, vynořovaly se z tmavých tunelů nekropole.

Napravo spatřil Báthory – doprovázenou jejím mohutným vlkoběsem. Dvojice zahnula za roh a zmizela v černém tunelu.

„Támhle!“ zaječel Jordan a ukázal směr.

Rhun s kardinálem vytvořili formaci s Bernardem v čele. Jordan se postavil nalevo za něj a strčil Erin mezi sebe a Rhuna. Nic moc, ale bylo to pro ni nejbezpečnější místo. Zvedla pistoli a vypálila do temnoty.

Jordan se otočil a zahájil palbu ze samopalu.

Na hrubé kamenné stěny vystříkla tmavá krev.

Kardinál vpředu bojoval tělo na tělo se třemi strigoi a prokazoval svou zdatnost.

Tímto tempem se ale nikdy do tunelu nedostanou.

Pak se Jordanovi u ucha ozval hlas, jako by se zhmotnil z čirého vzduchu.

„Přivedl jsem posily.“

Otočil se a spatřil po svém boku cherubínského brýlatého bratra Leopolda. A za jeho malou postavou oddíl sangvinistických mnichů – dvacet siláků – se jako déšť snesl z baldachýnu a obklopil Jordanovu skupinku, dali se do boje dřív, než se dotkli nohama země.

Leopold se připojil k Jordanovi a posunul si brýle výš na nos, vypadal spíš jako školák než jako nesmrtelný rytíř Kristův.

Jeden ze strigoi, jako kdyby si vybral nejslabší cíl, se hned vrhl ze tmy na malého učence, jediným varováním byl záblesk meče.

Jordan zareagoval čistě reflexivně. Zvedl samopal a zasáhl čepel, odrazil ji od Leopoldova krku. I tak ale zanechala na rameni mladého sangvinisty krvavý šrám.

Učenec vytřeštil oči.

Strigoi se rozzuřeně otočil k Jordanovi. Měl mohutné tělo, tmavou kůži s vybledlým tetováním a v nose a uších piercingy. Jordan si vzpomněl, že ho viděl už v Německu po boku Báthory. Usoudil, že jde zřejmě o velitele jednotek Belialu – což znamená, že musel pomáhat i s organizací útoku v Masadě.

Netvor se usmál a vycenil zuby.

„Leopolde, zpátky,“ varoval Jordan učence, připravený utkat se s tím parchantem, který se dál vyzývavě usmíval.

Mladý mnich vytřeštěně zíral na Jordana – nebo spíš za něj.

Voják si všiml odrazu v jeho brýlích, které zachytily rychlý pohyb.

Otočil se a současně tasil svůj bowie nůž.

Vrhla se na něj vyzáblá verze mohutného velitele strigoi připomínající spíše kostru, neuvěřitelně široce rozevřené čelisti mu mířily na hrdlo.

Jordan pokračoval v otočce a zarazil postříbřenou čepel mezi chňapající čelisti až po jilec.

Nažer se.

Netvor zaječel, nadskočil jako čertík z krabičky a vytrhl Jordanovi rukojeť nože z ruky. Ještě ve vzduchu mu vystříkla z úst a týlu záplava kouřící a vřící krve.

Pak jeho tělo dopadlo zpět na zem, již mrtvé.

Za Jordanem se ozvalo vzteklé zavytí. „Rafíku!“

Dravčí oči plné žalu se upřely na Jordana.

„Bolí to, co?“ zavrčel Jordan. „Ztratit toho, koho miluješ.“

Strigoi na něj skočil, letěl vzduchem a jeho plášť za ním vlál jako křídla nestvůrného ikaropa.

Jordan klesl na koleno, zvedl samopal, přepnul ho na nepřerušovanou dávku a vystřílel netvorovi do hrudi zásobník čistého stříbra. „To je za moje muže.“

Velitel strigoi dopadl na skálu, z těla se mu kouřilo. Byl však stále živý a v agonii se začal plazit k probodnutému Rafíkovi.

Leopold zvedl odhozený meč, stejný, jaký ho před chvílí málem zabil. Vykročil k namáhajícímu se strigoi.

Netvor byl téměř u cíle, natáhl zakrvácenou ruku, prsty se napínaly k tomu, kterému říkal Rafík, aby se ho naposledy dotkl.

Leopold nemilosrdně švihl mečem, až se rozmazaně zableskl.

Strigoi odskočila hlava od těla a natažená paže bezvládně klesla na zem.

Prsty nikdy nedosáhly na jeho bratra, zůstali tak už navždy odděleni.

Leopold se otočil, rozhlédl po jeskyni a zatvářil se udiveně. „Kam všichni zmizeli?“

Jordan se prudce obrátil k místu, kde ještě před půlminutou stála Erin.

Byla pryč.

A Rhun s ní.

KAPITOLA 60

28. října, 17.34 SEČ
nekropole pod bazilikou svatého Petra, Vatikán

Erin uhnula, když po ní švihla čepel strigoi.

Pak tu byl Rhun. Málem ji zvedl ze země a odstrčil za sebe. Udělal rychlý krok vpřed a přejel strigoi dýkou přes krk a podťal ho jako mladý stromek.

Rozhlédla se a zjistila, že jsou momentálně sami v tunelu, kterým uprchla Báthory. Podívala se zpět. V hlavní nekropoli další sangvinisté slézali po sloupech a zapojovali se do bitvy v podzemí.

„Vraťte se k Jordanovi, až to bude bezpečné,“ poručil jí nekompromisně, nepřipustil žádné námitky a kývl zpět k bojujícím. „Já se zatím postarám o Báthory.“

Pak za ním zavířila sutana a zmizel v tmavém tunelu.

Erin neměla na výběr, sledovala bitevní pole, slyšela výkřiky a cítila krev. Pátrala pohledem mezi bojujícími, dokud nespatřila Jordana. Stál zády u jednoho z kamenných podstavců baldachýnu a pálil do jiného tunelu, ze kterého proudili strigoi.

Výsledný chaos připomínal oživlý výjev z Boschova obrazu pekla.

Přes takovou bitevní vřavu se k němu nikdy nedostane. Pokud ji nezabije strigoi, tak zbloudilá střela některého ze sangvinistů. Otočila se zpět do prázdného tunelu, kterým odběhl Rhun. Byla to nejlepší volba.

Světlo držela nízko v levé ruce, pravou se dotýkala stěny tunelu, aby ucítila, kdyby narazila na odbočku. Pokud dojde na křižovatku a nebude vědět, kam Rhun zabočil, musí se vrátit.

Zepředu k ní dolehly výstřely z místa, kde zpoza zatáčky tunelu pronikalo šedé světlo.

Rozběhla se kupředu – pak ji zarazilo divoké hrdelní zavrčení, zpomalila do ostražitějšího tempa.

Vytáhla Jordanův kolt nabitý stříbrnou municí. Postupovala mnohem opatrněji, až dorazila do ohybu tunelu. Krok za krokem pomalu vyšla ze zatáčky.

Ozval se výstřel z pistole, až nadskočila.

Spatřila, jak kousek před ní Rhun proskočil neuvěřitelnou rychlostí kolem těla vlkoběsa, připravený pokračovat v honu za Báthory, která nebyla nikde na dohled – ale pak se skluzem zastavil a otočil, vše nesmírně ladně.

Přes vlkoběsovo tělo se jejich pohledy střetly. Nejspíš zaslechl, jak jí buší srdce, nebo si všiml, že se zakomíhaly stíny, když na ně zamířila baterkou.

A nebyl sám.

Vlkoběs se otočil, pohlédl na ni, vycenil zuby a svaly se mu napjaly ke skoku.

„Erin, utečte!“

Netvorovy uši se natočily k Rhunovi, ale od Erin se neodvrátil.

Rhun se rozběhl zpátky, zvedl pistoli a vystřelil vlkoběsovi do zad.

Získal si tím jeho pozornost.

Netvor se s ohlušujícím zavytím obrátil, skrčil zadní nohy a vrhl se na Rhuna. Erin ho ztratila z dohledu, blokovalo ho ohromné zvířecí tělo.

Zazněly další výstřely.

Zamířila svým koltem, ale nevypálila, bála se, že by mohla zasáhnout stříbrnými kulkami Rhuna.

Pak vlk trhl silným krkem – a v čelistech svíral Rhuna. Mohutný netvor jím zatřásl jako hadrovou panenkou. Na stěnu tunelu vystříkla krev. Rhun upustil pistoli, snažil se vytáhnout svou dýku.

Erin věděla, že mu musí nějak pomoci, vypálila na vlka a zasáhla ho do ramene. Otřásl se, ale jinak nezareagoval. Pálila novu a znovu, doufala, že ho větší dávka stříbra třeba zastaví. Z boku mu odlétly chomáče chlupů, stále si jí však nevšímal, praštil Rhunem o zem a popadl ho za krk.

Rhun se nehýbal.

Erin se rozběhla blíž – když náhle do tunelu dolehl vysoký hvizd.

Báthory.

Vlkoběs pustil kněze, oklepal si z čumáku krev a odběhl tmavým tunelem pryč.

Zastrčila teď už zbytečnou pistoli, doběhla k Rhunovi a klekla si k němu. Džínsy měla náhle prosáklé krví – ale ne svou vlastní.

Posvítila baterkou na Rhuna. Krev mu tekla z obou stran potrhaného krku. Vybublávala mu z úst, jak se snažil promluvit.

Přitiskla mu obě ruce na rány. Studená krev jí naplnila dlaně a prosakovala skrz prsty.

Zakašlal, vyčistil si krk natolik, že jí mohl dát rozkaz: „Vraťte se.“

„Hned jak přestanete krvácet.“ Jeho zranění byla tak hluboká, že nechápala, jak by to bylo možné, ale vzpomněla si, že dokázal v kardinálově rezidenci v Jeruzalémě ovládat svou krev.

Zavřel oči a krev z jeho krku přestala proudit, jen kapala.

„Dobře, Rhune, dobře.“ Zkoušela mu odepnout od pasu jeho lahev.

„To nestačí…“

Lahev jí vyklouzla ze zakrvácené ruky a třeskla o zem. Zvedla ji, otřela si dlaň o kalhoty a otevřela zátku. Povedlo se jí to až na třetí pokus. Má mu víno nalít na rány? Anebo mu ho dát vypít? Vzpomněl si, že ho Nadia použila nejdřív na rány.

Řídila se jejím příkladem a nalila mu trochu na krk.

Rhun zasténal a vypadalo to, že omdlel.

Zatřásla mu ramenem, aby ho probrala. „Řekněte mi, co mám dělat. Rhune!“

Pomalu otevřel oči, ale díval se skrze ni, hleděl na strop, než se mu oči opět obrátily v sloup.

Tehdy v Rusku Rasputin smísil s vínem lidskou krev. Vypadalo to, že právě ta směs vyléčila Rhuna lépe než jen samotné svaté víno.

Erin věděla, co potřebuje.

Ne víno.

Ne teď.

Rhun potřebuje lidskou krev.

Polkla naprázdno. Přejela rukou přes rány po vpiších, které jí na krku zanechal obojek, jenž ji přinutila nosit Báthory.

Podívala se do tunelu. Po Báthory nebo jejím vlkovi ani stopy. Věděla, že tu ženu sama nikdy nepřemůže. Největší nadějí na záchranu Evangelia byl stále Rhun. Jestli Báthory unikne z Říma i s Knihou, svět už nikdy nebude jako dřív.

Je ale připravená to udělat? Vsadit vše jen na víru, že její krev Rhuna vyléčí? Každá buňka jejího vědeckého mozku se proti té myšlence vzpírala.

Poté, co unikla ze sekty, odmítala se podřizovat pověrám a samotné víře nepřisuzovala žádnou hodnotu. Příliš dobře věděla, co se stalo, když její otec s matkou přestali logicky myslet. Svěřili osud její novorozené sestry Emmy do rukou lhostejného Boha – a Emma kvůli té slepé víře zemřela.

Jenže v posledních dnech Erin viděla neobyčejné věci. Nemohla je popřít a nedokázala je vysvětlit jen pomocí logiky a vědy. Je však připravená svěřit svůj život zázraku?

Podívala se dolů na Rhuna.

A má vlastně na výběr?

I kdyby se dokázala probít zpět k Bernardovi a dalším sangvinistům a varovat je, než by je přivedla zpět sem, Báthory by už dávno byla pryč.

Báthory nesmí s Knihou uprchnout. Nebezpečí pro svět je příliš velké, než aby Erin nezkusila všechno – dokonce i moc víry.

Sklonila se nad Rhuna a přiložila mu obnažený krk k chladným ústům.

Ani se nepohnul.

Zvedla ruku ke krku a nehty strhla stroupky po ranách. Znovu vytryskla krev. Opět přiložila krvácející hrdlo k jeho otevřeným rtům.

Zavrčel a odvrátil hlavu, odmítal se napít.

„Musíte.“

Dokázal jen namáhavě zašeptat: „Jak jednou začnu, možná už…“

Zbytek si domyslela: Jak jednou začne, možná už nedokáže přestat.

Nejdůležitější slovo bylo možná.

Zdálo se, že ke splnění tohoto úkolu se musí spolehnout nejen na víru, ale také na Rhuna.

Jestli to nezkusím, tak Belial zvítězí.

Naklonila hlavu a sklonila krk k jeho ústům.

Skanulo na ně pár kapek krve.

Zasténal z hloubi hrdla, tentokrát se však už neodvrátil.

Erin se zběsile rozbušilo srdce. Stále v ní zůstalo dost zvířete s instinktem utéct – nakonec však není jen zvíře. Zůstala pevná a upřela se na představu Daniela v jámě lvové.

Dokážu to.

Zvedla oči a přinutila se podívat na Rhuna. Hleděl na ni jasným zrakem, jako by ho těch několik kapek krve dokázalo oživit.

Přejel si jazykem rty a polkl. Pak ji uchopil za ramena a jemně ji stáhl na zem.

Napjala se, věděla, že ho ani takto oslabeného nedokáže zastavit. Tělo jí dál nařizovalo, ať se spasí útěkem. Místo toho se zhluboka nadechla a spolehla na svou víru.

Rhun se nadzvedl, položil ji vedle sebe na kamenné dno tunelu a zvedl se na loket, v temných očích mu svítila otázka.

Rozechvěla se až do morku kostí.

„Erin.“ Zdůraznil n na konci jejího jména. „Ne. Ani kvůli něčemu takovému ne.“

Prosebně namítla: „Nedokážu zastavit Báthory a jejího vlkoběsa. Jedině vy můžete zachránit Evangelium.“

Vyčetla z jeho očí porážku, věděla, že nemůže zpochybnit její logiku.

„Ale…“

„Jsem si vědoma následků,“ ujistila ho a použila stejná slova, jako když sestupovala do pukliny v Masadě. A tohle jsou ty následky. „Musíte to udělat.“

Pomalu k ní sklonil rty, rysy mu změkly něhou. Jeho výraz ji udivil.

Přesto se však znovu zarazil. „Ne… ne vás…“

„Vzpomeňte si na svou přísahu.“ Zaťala pěsti. Myslela na všechny životy, které budou zmařeny, pokud teď někdo z nich před svou povinností couvne. „Kniha je důležitější než pravidla.“

„Chápu to… kdybyste to nebyla vy, tak možná. Ale…“ pevně jí stiskl rameno, „nemohu se nakrmit z vás.“

Hleděla mu do očí a spatřila, co zůstalo skryto kolárkem i jeho zataženými zuby – muže.

Odhrnul jí prameny vlasů z obličeje, měl chladné, ale velice něžné prsty, a dlaň jí položil na tvář.

Nemohla říct nic, čím by ho přesvědčila, aby porušil kněžskou přísahu.

Nemohla nic udělat, co by mu jakožto sangvinistovi zvětšilo touhu po krvi.

Mohla udělat jen jediné.

Chovat se k němu jako k muži.

A být ženou.

Zvedla hlavu z kamene a vpila se očima do Rhunových. Přečetla si v jejich hloubce náhlý záblesk strachu. Bál se stejně jako ona, možná i víc. Zabořila mu prsty do hustých vlasů a zvedla rty k jeho. Rhun zavřel oči a ona ho políbila. Jeho chladné rty jí do úst přenesly chuť krve.

Když ho k sobě přitáhla, ucítila, jak jeho odpor ustal – sevřené rty mu zvláčněly a nechal ji, ať se přitiskne ještě těsněji. Rozevřel rty, ona také, bylo to přirozené, jako když se na úsvitu rozevírá květ.

Posunul se nad ni a ucítila jeho váhu.

Měl být studený, její žár však dokázal zahřát oba.

Její jazyk našel jeho a dodal mu odvahy. Zasténal spojenými ústy – anebo možná ten zvuk vyšel od ní. Ucítila, jak v jeho ústech pomalu roste cosi ostrého jako brána, která se za ní uzavírá, ale necouvla. Nahmatala jazykem hrot ostrý jako trn a nabodla se na něj.

Vyřinula se jí krev a naplnila jim oběma ústa.

Ale místo aby cítila chuť železa a strach, vybuchly jí smysly samou esencí jejího života, sladkostí a spalujícím žárem, který odvál veškerý strach. Téměř chutnala své vlastní božství – a chtěla víc.

Přitiskla se k němu pevněji.

Sevřel ji s příslibem chladného kovu a extáze.

Intenzita prožitku ji ohromila. Její tělo ho nemohlo vydržet, prohnulo se pod ním extází předávání života mezi nimi, rychle a rytmicky, jak jí tlouklo srdce.

Oddálil rty od jejích, byly na dosah, ale přesto se nedotýkaly. I taková malá vzdálenost v ní však zanechala bolestnou prázdnotu. Zasténal, jako by cítil totéž. Jeho dech jí ovanul rty.

Hleděl dolů na ni, oči měl větší a temnější, než u něj kdy viděla, a nabízely záblesky toho, co leží v záhrobí.

Místo aby cítila strach, rozzářila se v té temnotě jasem vlastního světla a žárem svého těla.

Prohnula krk a nabídla mu své hrdlo, dovolila mu pít z toho zářivého pramene – toužila po tom každým vláknem svého bytí.

Přijal to.

Píchnutí tesáků, zkusmý dotek – a pak se pohroužily hluboko do ní.

Horko z ní vyprchalo, zahřálo chladné rty na jejím hrdle.

Zasvíjela se pod ním, otevřela se slasti. Okraje zorného pole jí začala zastírat temnota. S každým pulzem ji nasával do svého těla.

Prázdné okamžiky mezi údery srdce zaplnila extáze.

Nejdřív byly drtivě rychlé, jak se její tělo vydávalo vstříc čiré slasti. Pak se čas zpomalil a rozkoš se prodlužovala a ještě sílila. Čekala, až se jí srdce úplně zastaví a ona navěky utkví v tom vrcholném pocitu. Na ničem jiném nezáleželo.

Jen na této blaženosti.

Pak ji pomalu obklopilo měkké světlo a prostoupilo do ní – spolu s láskou větší, než kdy zakusila. Toto byla láska, kterou chtěla od své matky, otce, malé sestřičky, která nikdy nedostala příležitost vyrůst.

Někde daleko na pozadí Erin věděla, že umírá – a byla za to vděčná.

Vdechovala světlo, jako by šlo o její vůbec první nádech.

A pak je spatřila.

Její matka stála v tunelu plném světla. Vedle ní byla malá holčička. Emma. Měla přes rameno přehozenou svou dětskou peřinku a ustřihnutý růžek byl obrácený k Erin. Otec stál za nimi ve své staré červené flanelové košili a džínsech, jako kdyby se právě vrátil ze stáje.

Zvedl ruku a pokynul jí, ať se k nim připojí. Poprvé za mnoho let k němu necítila nenávist, ale jen lásku.

Natáhla ke všem ruce. Otec se usmál a ona se usmála na něj. Odpustila mu – a sobě také.

On byl svázaný svou vírou, ona zase svou logikou.

Teď však byli oba svobodní.

Pak se to světlo nevinnosti roztříštilo.

A nahradila ho chladná temnota.

Otevřela oči. Rhun se od ní odtrhl. Odkulil se z ní a opřel se celý roztřesený o zeď. Hřbetem ruky si otřel ústa. Setřel si krev.

Její krev.

Víčka jí opět klesla, ucítila osten odmítnutí.

„Erin?“ Jeho chladné prsty ji pohladily po tváři.

Třásla se chladem a osamělostí, pohltila ji bolest z toho všeho, co právě ztratila.

„Erin.“ Rhun ji zvedl do náruče a přitiskl k sobě, jednou rukou jí hladil vlasy v týle, druhou jemně mnul záda.

Přinutila se otevřít oči, pohlédnout do jeho a vyslovit nemožné. „Běž.“

Stiskl ji tak pevně, až to zabolelo.

„Běž,“ zopakovala pevně.

„Budeš v pořádku?“

Slyšel její srdce. Věděl, že nebude.

„Nepromarni mou krev, Rhune. Nedovol, ať vyjde nazmar.“

„Omlouvám se,“ vyhrkl. „Nemohl jsem…“

„Odpouštím ti,“ vydechla. „A teď běž.“

Strhl si z krku krucifix a položil jí ho na hruď. Ucítila jeho váhu na srdci. Vyzařovalo z něj teplo.

„Ať tě ochraňuje Bůh,“ zašeptal. „Já teď nemohu.“

Položil ji na špinavé kamenné dno tunelu, zakryl svým pláštěm a pak ji opustil.

KAPITOLA 61

28. října, 17.44 SEČ
nekropole pod bazilikou svatého Petra, Vatikán

Rhun byl na lovu a běžel.

Erinina krev mu teple a silně proudila v žilách. A zpíval v něm její život. Ještě nikdy necítil tak mocný příval energie. Mohl by běžet věčně. Mohl by přemoci každého nepřítele.

Boty lehce klouzaly po kamenném dnu tunelu, připadalo mu, že se ani nemusí dotýkat země. Rychle a ještě rychleji. Vzduch ho hladil po tváři, závany větru mu rozevlávaly vlasy.

Dokonce i v takovém vytržení truchlil pro Erin. Obětovala pro Evangelium všechno. A pro něj. Své vědomosti, svůj soucit – a on to vše nechal ležet slábnoucí tam za sebou. Měla tam na zemi umírat jeho temnota, ne její světlo.

Ale její oběť nepromarní.

Truchlit bude až potom.

Pižmový zápach vlkoběsa jasně značkoval cestu před ním. Z toho pachu vyčetl každé jeho zaškobrtnutí, každou kapku krve, kterou vycedil, dokonce i to, jak se netvor uzdravoval a krvácení se mu zastavilo.

Stejně mu však neunikne.

Najde je. Získá Knihu zpět. Uctí Erininu oběť.

Nikdy nebude zapomenuta, ani jeden z nekonečných dnů, které ho ještě čekají.

17.55

Jordan běžel tunelem a pátral po Erin.

Leopold se držel hned za ním.

Spolu se probili přes první vlnu strigoi, aby si otevřeli cestu do tunelu. Jordan doufal, že Erin s Rhunem už dostihli Báthory a vzali jí Knihu.

Po všem tom krveprolití a prožitých hrůzách se už jen toužil vrátit domů.

A když si vzpomněl na domov – vybavila se mu Erinina tvář.

„Támhle!“ vyhrkl Leopold a ukázal dopředu, jeho ostrý zrak odhalil tělo zhroucené u stěny tunelu.

Ať to není Erin. Jen ať to není Erin.

Jordan se vrhl vpřed, pro jednou byl rychlejší než sangvinista. Běžel v čele a světlo jeho baterky ozářilo nehybnou postavu.

To ne…

S tepem zběsile bušícím v uších se zhroutil vedle ní, okamžitě jí sáhl na krk a zkusil nahmatat pulz. Kůži měla studenou, ale ucítil, jak jí na krku slabě tepe žíla.

„Je naživu,“ řekl Leopoldovi.

„Ale jen tak tak.“

Mladý mnich si klekl a rozhalil Erin vlkoběsí plášť. Krev jí promáčela bílou košili, měla ji až k pasu rudou. Leopold vytáhl ze svého hávu mast. Když krabičku otevřel, Jordan si všiml, že je cítit stejně jako mast, kterou Nadia použila k ošetření jeho kousanců.

Ale bude to stačit?

Leopold začal odříkávat latinskou modlitbu a natíral při tom Erinino zranění.

Jordan přihlížel, tajil dech a celý se třásl.

Během několika vteřin krvácení zesláblo a nakonec ustalo.

Erin však dál ležela na zemi v bezvědomí, na tmavé skále byla bílá jako duch.

Leopold jí prohlédl ruce a nohy, zřejmě hledal další zranění. „Jen ten krk.“

Jordan si svlékl plášť a přikryl ji, aby se zahřála. Třel jí studené ruce. „Erin?“

Víčka se jí zachvěla, jako kdyby se jí zdál sen – a pak je pomalu rozevřela. „Jordane?“

„Jsem tady.“ Pohladil ji po ledové tváři. „Budeš zase v pořádku.“

Vyčerpaně se pousmála. „Lháři.“

„Nikdy nelžu,“ opravil ji. „Byl jsem rover, vzpomínáš?“

Ale lhal. Vůbec nevypadala, že je v pořádku.

Leopold se naklonil k Jordanovi a dotkl se kousance na jeho ruce, který stále krvácel; ránu způsobil jeden z Rasputinových nemrtvých a znovu se mu otevřela během boje v bazilice. „Jakou máte krevní skupinu?“

„Nulu negativní. Jsem univerzální dárce.“ Jordanovi poskočilo srdce a obrátil se k mnichovi. „Můžete jí provést přímou transfuzi ode mě?“

Leopold vytáhl z kapsy lékárničku a potichu mu dal potřebné instrukce. Ruce se mu míhaly s neuvěřitelnou rychlostí, vyndal injekční stříkačku, napojil ji na hadičku a na druhý konec připojil další hadičku.

Zatímco mladý mnich pracoval, Jordan odhrnul Erin z obličeje přilepené vlasy. Hladil ji po čele a tvářích. „Ještě vydrž.“

Nevěděl, jestli ho slyšela, nebo ne. Co ji napadlo? A kde je Rhun? Podíval se do tunelu, jestli někde neuvidí i knězovo tělo. Ale tunel byl prázdný. Že by Rhuna zajali?

Leopold otevřel balíček lihových tamponů a očistil Erin paži, pak použil další tampon na Jordanovu ruku.

„Musím vás požádat, abyste byl naprosto tiše, Jordane,“ vyzval ho vážně Leopold. „Potřebuji slyšet obě vaše srdce, abych poznal, kolik krve už jste si vyměnili. Nechci vás při tom zabít.“

„Prostě ji zachraňte.“ Jordan se opřel o kamennou stěnu a díval se na Erinin bledý obličej.

Leopold zabodl jehlu nejdřív do ruky jí, pak i Jordanovi. Ten si toho sotva všiml.

Čas ubíhal, bez konce a ve tmě.

Leopold přiložil Erin na krk obvaz. „Máme štěstí. Je to čistá rána. Strigoi nebývají obvykle tak ohleduplní, když se krmí.“

Jordan se otřásl při představě, jak se jeden z těch netvorů přisál Erin ke krku.

Měl jsem ji lépe hlídat.

Po několika minutách Leopold vytáhl Jordanovi jehlu z paže a na vpich přitiskl vatový polštářek. „To je vše, co můžete postrádat.“

„Můžu postrádat tolik, kolik ona potřebuje.“ Narovnal se. „Udělejte, co je třeba.“

Leopoldovy kulaté brýle se zableskly, jak zavrtěl hlavou. „Nesnažte se mě zastrašit, seržante.“

Než Jordan stihl přijít s lepším argumentem, Erin otevřela oči; vypadala sice zbědovaně, ale byla již mnohem silnější než ještě před několika minutami. „Ahoj.“

Jordan si sedl vedle ní, opřel se o stěnu a usmál se. „Vítej zpátky.“

„Má silný pulz,“ prohlásil Leopold. „Až si trochu odpočine, měla by být zase v pořádku.“

Jordan se zeptal, i když už znal odpověď. „Kdo ti to udělal?“

Erin zavřela oči a mlčela.

Jordan zvedl ruku a ukázal, co našel, když jí Leopold sundával plášť. Držel v ruce osobní krucifix. „Rhun?“

Leopold sebou zděšeně trhl.

„Erin?“ Jordan se pokusil před ní ovládnout hněv. „Udělal ti to Rhun?“

„Musel.“ Sáhla si na obvaz na krku. „Jordane, já ho o to prosila.“

Sotva ji slyšel, jak ho zaplavil vztek.

Ten bídák vysál Erin a nechal ji tu samotnou, aby zemřela.

S námahou se posadila, aby mu to vysvětlila.

Jordan ji vzal do náruče a přitiskl si ji k hrudi. Něžně ji objímal. Stále byla hrozně studená, už se jí však do obličeje vrátilo trochu barvy.

„Museli jsme to udělat, Jordane, abych ho vyléčila a on mohl zabránit Báthory, aby nezmizela i s Evangeliem. Rhun byl skoro mrtvý.“

Jordan ji stiskl ještě pevněji a ona mu položila hlavu na rameno.

Leopold je přikryl pláštěm, pak se od nich odvrátil. Pomalu couval a střídavě otáčel hlavu z jedné strany tunelu na druhou.

Jordan si opřel bradu o temeno Erininy hlavy. Byla cítit krví. Pod pláštěm se stočila do klubíčka a přitiskla se k němu. Rozechvěle se nadechl a opět vydechl.

Leopold stál nad nimi – až příliš strnule.

„Co se děje?“ zeptal se Jordan.

Leopold se k němu otočil. „Blíží se další strigoi. Ještě není po všem.“

18.24

Erin sebou škubla, když ji Leopold stavěl na nohy. Druhou rukou postavil Jordana, jako by nevážil víc než figurka. Jordan se zapotácel, dokud nenašel rovnováhu. Byl slabší, než dával najevo. Krevní transfuze si vybrala vysokou daň.

Dal si Erininu ruku kolem krku a uchopil ji kolem pasu. Chtěla namítnout, že může jít sama, ale měla podezření, že by se zmohla jen na pár kroků. Teď nebyl čas na falešné hrdinství.

„Běžte dopředu.“ Leopold je postrčil, oči měl upřené na opačnou stranu tunelu.

Pokusila se udržet na nohou. Spolu s Jordanem se snažili přejít do běhu, ale i na lidská měřítka byli hrozně pomalí.

Leopold s taseným mečem tvořil zadní voj.

Ozvěna k nim zezadu donesla stále hlasitější vrčení.

„Vpředu je ohyb,“ řekl Jordan. „Můžeme se jim postavit tam.“

Leopold je však hnal dál – a pak mávl, ať pokračují. „Zůstanu tady. Utíkejte.“

„Ne.“ Jordan se zastavil.

„Jste trojice z proroctví,“ namítl Leopold. „Mým posláním je sloužit vám. Najděte Rhuna. Zachraňte Knihu. To je zase vaše poslání.“

Jordan zaťal zuby, ale neřekl nic.

„Bůh vás provázej.“ Leopold se zastavil v ohybu tunelu a jeho meč se stříbrně zaleskl, když se otočil, aby čelil nepříteli.

Erin neměla jinou možnost než prchat s Jordanem dál, ale pronásledoval ji pocit viny, že opustili Leopolda. Ale kolik dalších už obětovalo život, aby oni mohli jít dál? Museli uctít jejich krvavou oběť tím, že se nevzdají.

Za ní se ozval stále hlasitější křik doprovázený třeskem oceli.

Chlapecký učenec tam sám čelil divokým strigoi – ale jak dlouho je dokáže zdržet?

Soustředila se na každý obtížný krok a odmítla kapitulovat.

Jak běželi, Jordanova baterka poskakovala nahoru a dolů, osvětlovala střídavě hladkou kamennou zem, masivní kvádry tvořící dno tunelu a hrubou kamennou klenbu zdvihající se jim nad hlavami.

Ztratila pojem o čase a vzdálenosti, kterou urazili. Svět se jí zúžil jen na vůli udělat další krok.

Daleko před nimi se objevilo matné světlo.

Jordan ji táhl vpřed stále blíž k tomu přísvitu.

Světlo sílilo.

Jeho zdroj byl zřejmě za nejbližší zatáčkou. Vycházelo z baterky upevněné na hlaveň pistole. Jako temná silueta na pozadí světla tam stála Báthory, rozcuchané rudé vlasy jí padaly na ramena, byla k nim zády.

Mířila zbraní na Rhuna.

Ten o několik metrů dál bojoval s vlkoběsem – uvězněný pod jeho tělem.

Netvor mu vrčel do obličeje, snažil se ho znehybnět a rozervat mu hrdlo. Jenže tentokrát měl Rhun dost sil, aby si ho držel od těla, nyní byli vyrovnanými soupeři. Ale kněze to stálo veškerou nově nabytou energii.

Báthory zaujatá bojem si zatím nevšimla náhlého objevení Jordana a Erin. Blížila se k bojující dvojici s napřaženou pistolí, zjevně rozhodnutá ukončit vyrovnaný boj dávkou smrtícího stříbra.

Erin třesoucí se vysílením mlčky strčila do Jordana s tichým rozkazem.

Pomoz mu!

Jordan zachovával kamenný výraz. Stál bez hnutí a nesáhl po své zbrani.

Tak už dost…

Erin proklouzla kolem něj a vytáhla pistoli Colt. Předtím vystřílela do vlkoběsa skoro celý zásobník. Kulky však skoro nevnímal. Svou zbraní ho nemohla zabít.

Musela však něco udělat.

Báthory, stále zády k nim, přistoupila blíž k vlkovi a zamířila Rhunovi na hlavu.

„A teď nás oba osvobodím.“

Erin si všimla obvazu, který měla Báthory na paži. V přísvitu bíle zářil.

Při tom pohledu si Erin vzpomněla na Neronův cirk. Jak jí pádem otevřela ránu, jak Báthory vyděšeně odstrčila vlka a jak si Mihir od její krve udržoval uctivý odstup. Erin ještě nikdy neviděla, že by strigoi zareagoval na krev tímto způsobem, Mihir se bál přiblížit dokonce i k jediné kapce. Pak si vybavila, jak Mihirova prolitá krev začala vřít, když se dotkla té stříbřitě rudé kapky na podlaze cely.

Erin už věděla, co musí udělat.

Poodešla od Jordana stranou, až se Báthory ocitla mezi ní a vlkem, propočítávala úhly. Pevně sevřela pistoli oběma rukama, srovnala si cíle a zhluboka se nadechla.

Při výdechu stiskla ukazováčkem spoušť.

Hlasitě třeskl výstřel.

Báthory se zapotácela vpřed a vlkoběs zavyl v agonii.

Jordan k Erin překvapeně otočil hlavu, ale ona dál hleděla na Báthory a propočítala si druhý výstřel.

Vlkoběs odskočil od Rhuna, začal se točit v kruhu, chňapal si po ramenu. Kulka prošla Báthoryiným tělem a zasáhla vlka potřísněná její krví. Srst se mu v místě vstřelu začala škvařit a z rány vytryskl proud kouře.

Báthoryina krev byla toxická pro strigoi – a také pro blasfemar, které stvořili.

Báthory se otočila, aby čelila Jordanovi a Erin. Košilí jí prosakovala krev z rány těsně nad pravým bokem. Upřela oči na své nepřátele. Rty se jí zkřivily pohrdavým úsměvem. Pozvedla svou zbraň.

Erin chladnokrevně třikrát vypálila.

Střely shodně prolétly Báthory hrudí – a skončily ve vlkoběsových slabinách.

Báthory se zapotácela dozadu a opřela se o zeď, hruď jí zrudla krví. Pak se skácela k zemi, ve vytřeštěných stříbrných očích se zračil úžas. Její pistole třeskla o skálu poblíž poraněné ruky.

Vlkoběs se zaduněním také klesl k zemi. Z těla mu prudce tryskala krev přeměněná v páru a z tlamy vytékal proud pěny. Už nedokázal vstát, začal se s kňučením plazit. Zůstávala za ním široká tmavá krvavá stopa.

Dolezl k Báthory a položil jí hlavu do klína. Objala ho oběma rukama.

Za nimi namáhavě vstal Rhun a zvedl Báthoryinu pistoli.

Když se narovnal, pohlédl na Erin. Jak ji spatřil, obličej se mu rozzářil vyčerpaným úsměvem, ulevilo se mu, že ji vidí – a možná v tom bylo i víc. Tak nebo tak to byl první ryzí a upřímný úsměv, který u něj zaznamenala.

Náhle vypadal mladě, zranitelně a velice lidsky.

Vykročila mu vysíleně v ústrety, ale Jordan ji strhl zpět. „Drž se od něj dál.“

Měl tasenou zbraň a mířil na Rhuna.

Rhun se přestal usmívat.

A svět byl hned zase temnější.

KAPITOLA 62

28. října, 18.54 SEČ
nekropole pod bazilikou svatého Petra, Vatikán

Magore…

Báthory objímala obrovskou vlčí hlavu, která jí ležela v klíně. Cítila jeho agonii, slyšela jeho steny, jak ho otrávila její krev. Další stříbřitě rudé praménky jí stékaly po hrudi a slévaly se v klíně, kde jí ležel, spalovaly mu kůži a působily mu muka.

Prosím, běž… neumírej mi takhle…

Snažila se ho odstrčit, ale sám se tiskl do té bolesti, jen aby mohl být s ní.

Byla příliš slabá, než aby s ním bojovala, sklonila se k němu, když na ni upřel oko. Zazpívala mu poslední ukolébavku. Neměla slova. Už je nedokázala zformovat. Její píseň vycházela z větší hlubiny než jazyk, kde letní slunce svítí na malého chlapce chytajícího na zelené louce s vysokou trávou motýly do bílé síťky. Její píseň byla smích a láska a prosté teplo toho, kdo objímá někoho milovaného.

Svět jí začal postupně od okrajů tmavnout, až se omezil jen na láskyplně ji pozorující zarmoucené oko. Sledovala, jak v něm odumírá rudý svit a mění se v jemně zlatavý, když kletba dohasínala a z Magora se opět stával obyčejný vlk… a nechával za sebou veškerou zlobu a zášť.

Jak se nad ním skláněla, opustila jeho velké krásné tělo i všechna bolest.

Bolest zmizela i z její krve a zůstal pouze mír.

A když je oba pohlcovala temnota, poslala věrnému druhovi poslední myšlenku.

Pojďme najít Hunora…

KAPITOLA 63

28. října, 18.57 SEČ
nekropole pod bazilikou svatého Petra, Vatikán

Rhun klečel před duchem Elisabety.

Držel na klíně Evangelium a modlil se za její duši. Jak jemná a mladá vypadala její tvář ve smrti, oheň nenávisti vyhasl, zanechal jen čistotu a nevinnost, které byly před staletími pošpiněny částečně i jeho vinou.

Hleděl na bledost jejího dlouhého krku.

Na černé znamení, které jí kdysi znetvořilo krásu, otisk po škrcení neznámou rukou. Vzpomněl si na Rasputinova slova v Ermitáži o tom, že v každé generaci Báthoryiny rodové linie je jedna žena odsouzena k životu v bolesti a otroctví.

Trvá to od doby, kdy poskvrnil Elisabetu.

Kdo mohl něco takového udělat? Belial? Pokud ano, jaký mohl mít zájem na Elisabetině rodu? Nešlo snad jen o to, aby ho ta řada žen pronásledovala a mučila? Co tady přehlíží? Proč tak týrají potomky Elisabety Báthory?

S jakým cílem?

Teď, když je ta žena mrtvá, uvědomil si, že se odpovědi na tyto otázky možná už nikdy nedozví a možná se řetěz konečně přetrhne.

Když vstal a dokončil modlitby, pohlédl dolů na obyčejnou knihu, kterou jí vzal.

I když byl bytostí, jejíž život zatížilo prokletí, přinesl do světa toto velké dobro. Možná Evangelium skrývá tajemství, jak mu vrátit jeho duši. Obával se i pouhé touhy stát se znovu člověkem, kterému buší srdce a má teplé tělo.

Erin stála několik kroků napravo od něj, čekala, Jordan vedle ní s namířeným a připraveným samopalem. Poté, co jí před chvílí udělal, to vojákovi nemohl vyčítat.

„Neotevřete ji?“ zeptala se Erin.

Rhun rozevřel knihu a natočil ji tak, aby stránky mohli vidět i Erin a Jordan. „Ano,“ řekl.

První strana obsahovala jen jediný odstavec napsaný řecky. Zbytek stránek byl prázdný, možná čekaly na další zázraky, než se objeví další text. Ale i to, co obsahovala, bylo příliš děsivé.

Dvojice se přiblížila, přitáhla je zvědavost, která v těch, kdo žijí tak krátce, plane obzvlášť silně.

„Co to k čertu je?“ zasténal Jordan. „Takový povyk jen kvůli jednomu odstavci? Doufám, že stojí za to.“

Erin zírala na stránku, jako by mohla jen silou vůle vyvolat objevení dalších slov. Přeložila to, co viděla. „Blíží se velká válka na nebesích. Aby zvítězily síly dobra, musí být z tohoto evangelia sepsaného mou vlastní krví vykována zbraň. Trojice z proroctví musí přinést knihu Prvnímu andělovi, aby ji posvětil. Jedině tak mohou zajistit spásu světa.“

„Jste údajně kněz.“ Jordan o krok ustoupil. „Jestli kniha potřebuje posvětit, tak do toho, posvěťte ji.“

„Nejsem První anděl.“ Rhun pohladil hladké kožené desky, toužil vědět, co jiného ještě může skrývat, ale uvědomil si, že drží jen začátek vyšší pravdy. „Knihu musí posvětit První, někdo čistého srdce i skutků. Jedině tak bude zjeveno víc.“

„Tak to jste ze hry, co?“ odsekl Jordan.

„Jordane!“

„Má pravdu.“ I když se Rhun s Knihou nechtěl rozloučit, podal ji Erin. „Nejsem čistý. Prokázaly to dokonce i mé dnešní činy.“

„Kdybychom neudělali, co jsme udělali, Kniha by už byla pryč.“

Rhun sledoval, jak se Erin mírně červená a jak se jí rychleji rozbušilo srdce. Jaké to pro ni muselo být, když se z ní sytil, že se stydí i při pouhé vzpomínce? Připomněl si dávnou noc, kdy došlo k jeho přeměně.

„Neschvaluju cenu, kterou Erin zaplatila.“ Jordan ho probodával pohledem.

„Ale to nezáleželo na tobě.“ Erin si přitiskla oběma rukama Knihu k tělu a odvrátila se. „Jen na nás.“

Vydala se zpět cestou, kterou přišli, jednou rukou se při tom opírala o stěnu. Rhun ji chtěl podepřít nebo nést, ale sám sobě nevěřil, co by udělal, kdyby se jí opět dotkl.

19.04

Jordan bojoval s nutkáním Rhuna zastřelit.

Rhun, jako kdyby to věděl, rozepjal ruce. „Ona teď potřebuje nás oba.“

Ten mizera má pravdu; on i Erin potřebují Rhunovu ochranu, aby se dostali z téhle podzemní márnice. Jordan ji tu dole nemůže chránit. Rhun by mohl.

Sklonil zbraň. „Ale ne navždy.“

Rhun přikývl. „Až bude v bezpečí, musíte se řídit svým svědomím.“

Jordan šel za Erin. Klopýtala vpřed a opírala se o stěnu. Dal si její ruku kolem krku a druhou ji uchopil kolem pasu.

Napjala se a ucítil z ní vztek.

Proč je na mě naštvaná? Já ji přece nenechal umřít.

Zaťal zuby a vydal se vpřed. Naklonila se k němu, nejspíš už sama nezvládala jít dál.

Rhun proklouzl kolem nich a zaujal pozici několik metrů před nimi. Vypadal čerstvě, připravený vyřídit jednou rukou celou tlupu strigoi. Jestli má Erin pravdu a byl na pokraji smrti, její krev mu rozhodně dala spoustu energie.

Jordanovi třeštila hlava, rány ho bolely, ruce a nohy měl jako z olova. Transfuze ho hodně oslabila.

Rhun zrychlil a Jordan ho ztratil z očí.

Uchopil Erin pevněji a zkusil se Rhuna udržet, proklínal při tom Rhunovu zatracenou rychlost.

Důvod knězova spěchu se vysvětlil hned, když zahnuli za roh.

Rhun klečel u ležící postavy v kutně.

Bratr Leopold.

Rhun ho uchopil a zvedl. Leopold vypadal příšerně, ale byl stále naživu.

„Kniha?“ zasípal malý učenec.

„V bezpečí,“ ujistil ho Rhun.

Když mnich uslyšel vytoužené slovo, znovu se zhroutil. Rhun ho vzal do náruče a vydal se dál směrem k nekropoli.

Na konci tunelu ho uvítal pohled na těla rozesetá kolem propadlého baldachýnu. Podlaha byla plná krve strigoi i sangvinistů, a když překonávali bitevní pole, museli si dávat pozor, aby nepodklouzli.

Tolik obětí kvůli Knize, kterou má u sebe Erin.

Jak by mohla stát za takové ztráty?

Jordan se přerývaně nadechl. Erin se ho chytila pevněji a přitáhla se k němu. Kniha v jejích rukou ho tlačila do zad. Když k ní sklonil hlavu, otřel se tváří o obvaz na jejím krku.

Tak tohle nikdy Rhunovi neodpustí.

KAPITOLA 64

29. října, 5.44 SEČ
svatyně pod bazilikou svatého Petra, Vatikán

O půl noci později Erin kráčela mezi Jordanem a Rhunem, když sestupovali hlouběji pod Řím, mnohem níž, než se nacházela nekropole, kde vybojovali vítěznou bitvu. Zbývající strigoi byli pobiti nebo zahnáni. Jednoho z nepřátel dokonce získali pro řád a začal dlouhou cestu, aby si vysloužil sutanu sangvinisty.

Erin pokračovala po schodech dolů a nesla Knihu. Z jejích kožených desek začala znovu vycházet měkká záře a osvětlila hladké kamenné zdi. Čím sestupovali hlouběji, tím svit sílil, jako by se blížili ke zdroji energie. Ale kam míří? Rhun jim ještě neprozradil jejich cíl.

Jak pokračovali dál a dál dolů, cítila se silnější než kdykoli během posledních dní. Strávila s Jordanem několik hodin tím, že ji intenzivně ošetřovali, dozvěděla se, že papežova operace byla úspěšná a očekává se jeho plné uzdravení. Stařec byl odolnější, než vypadal.

I Nate si vedl dobře.

Erin se najedla, zdřímla si, vykoupala se a konečně na sobě měla šaty, které nebyly nasáklé krví. Jordan vedle ní vypadal také jako znovuzrozený. Bylo to odpočinkem, anebo milostí zlatého světla Knihy, které je teď obklopovalo? Každým krokem se do Erin vlévala energie. Teplo a světlo se šířilo nejen chodbou, ale také pronikalo jejím tělem a možná i duší.

Přesto si vzpomněla na Báthory skloněnou ve smrti nad jejím vlkem. I když její smrt byla nutná, nemohla se Erin zbavit pocitu viny za to, že jí vzala život; cítila, že Báthory byla spíš oběť než pachatel. Takové myšlenky však zatím potlačila a soustředila se na úkol, který mají před sebou.

Zlaté světlo zalévalo vápencové zdi okolo ní, zdi vytesané v hlubinách země kdysi dávno kladivy a dláty a končící vysoko nad nimi klenbou jako gotická katedrála táhnoucí se míle do podzemí. Postavit něco takového muselo trvat několik lidských životů.

Podlaha pod jejich nohama byla hladká jako led, uprostřed prošlapaná nesčetnými chodidly. Toto byl nový druh starobylosti, ne opuštěná hrobka ani stará ulice, po které se teď pohybují místo kopyt a bot pneumatiky aut. Dole v této podzemní katedrále i pomalé proudění vzduchu vypadalo sice neměnné, ale živoucí.

Tunel ústil do obrovské síně. Klenuté stěny se spojovaly patnáct metrů nad jejich hlavami a Erin připomněly baziliku svatého Petra.

Avšak tato síň postrádala okázalost chrámu nahoře. Toto místo bylo nezdobené. Jeho krása vycházela z prostoty linií, hladkosti křivek, jež nutily oči zvedat se stále výš. Nebyly tu žádné předměty vyrobené lidskýma rukama, které by rušily nebo přikrášlovaly celkový dojem.

V tepaných železných držácích upevněných do kamene byly zasazeny plápolající pochodně. Vysoko nahoře klenutý strop pokrývaly stopy sazí.

Zdi vroubily polokruhové výklenky. Každý z nich obsahoval prostý válcový podstavec. Na většině z nich stály detailně provedené sochy mužů a žen, většinou vychrtlých jako býval Piers, ale tyto vypadaly smířeně a blaženě, ne sklíčeně.

Erin se zastavila, aby si jednu prohlédla. Zlaté světlo Knihy ozářilo nádhernou ženu s vlasy spadajícími jí až k pasu, oči měla zavřené, výrazné lícní kosti, záhadný úsměv a ruce sepjaté pod bradou. Stříbrný krucifix kolem krku se koupal ve světle Knihy.

Erin nikdy neviděla nic krásnějšího. Výraz, který ulpěl na tváři sochy, jí připomněl matku, když jí zpívávala pozdě v noci ukolébavky, otec už dávno spal a ony se k sobě tulily v Erinině posteli.

Kniha, kterou k sobě tiskla, konejšivě tepala, odnášela pryč pocit ztráty a připomínala jí, že nic není nikdy zcela ztraceno.

Jak hleděla na ženu, uvědomila si, že se nejedná o sochy; byli to sangvinisté ponoření do hluboké meditace. Rhun se o nich již zmínil.

Odloučení.

Usmála se a vykročila dál, mířila hlouběji do katedrály.

„Měli bychom zůstat raději u vchodu,“ prohlásil Jordan a podezřívavě se rozhlížel v šeru.

Podívala se na něj. Od chvíle, kdy našli Leopolda, na Rhuna nepromluvil.

„Chci se dozvědět víc o Prvním andělovi.“ Obrátila se k Rhunovi. „Proto jsme přece tady dole, ne?“

Rhun sklonil souhlasně hlavu. „Hledáme nejstaršího z nás. Jediného, kdo může posvětit Knihu. Vzkříšeného.“

Erin poskočilo srdce. Dokonce i Jordan vypadal otřeseně.

Vzkříšený?

V posledních dnech viděla Erin už dost zázraků, aby Rhunova slova nezavrhla. Vybavila si krucifix nad svou postelí v sektě.

Mohla by se skutečně setkat s osobou na tom kříži?

S tím, kdo povstal ze smrti tři dny poté, co byl ukřižován?

5.52

Rhun přebíral svůj růženec a odříkával modlitby, aby si zklidnil mysl. Vzkříšený ho fascinoval, to on umožnil existenci jejich řádu, ten, kdo naučil takové jako Rhun, že i zatracení mohou dojít odpuštění. Bez něj by se z Rhuna stalo jen přeměněné zvíře.

Kráčel dál hlouběji do svatyně.

Jordan nadskočil, když se jedna z postav ve výklencích pohnula a otočila k nim hlavu. „Ty sochy jsou živé. Jako Piers.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Rhun. „Ne jako Piers. Nejsou uvězněni a netrpí. Sami tuto svatyni vyhledali.“

Erin se rozhlédla. „Proč?“

„Po mnoha letech služby se mnozí rozhodli se sem uchýlit, aby strávili věčný život rozjímáním.“

Věděl, že někteří jsou tu už tisíc let udržováni při životě jen minimálními doušky posvěceného vína.

Jordan pozvedl obočí.

Rhun se usmál. „Také jsem chtěl odejít ze světa na toto místo.“

„A co ten plán narušilo?“ Jordan nevypadal moc potěšeně, že Rhun nezůstal u původního rozhodnutí.

„Kardinál Bernard mě povolal do služby.“

A Rhun byl vděčný, že jeho výzvu uposlechl. Objevil Knihu, ano, ale také našel Jordana a Erin a nový život. Možná s pomocí Knihy by mohl své prokletí zlomit, kráčet na slunci bez bolesti, jíst prostá jídla a žít životem smrtelného kněze.

Erin se zavrtěla, tak teplá vedle něj.

Anebo by možná mohl žít jako smrtelný muž mimo církev.

Kniha v Erininých rukou se rozzářila jasněji.

Rhun poklekl a sklonil prosebně hlavu.

Kniha znala i jeho nejhlubší tužby.

Pak se z temnoty před nimi ozvaly kroky jako z tůně času.

Vzkříšený přišel.

5.53

Erin klesla na kolena vedle Rhuna a Jordan se k nim připojil. Kniha se jí v rukou roztřásla. Není připravená.

„Povstaňte,“ poručil chraplavý hlas.

Všichni vstali současně, hlavy nechali dál sklopené.

„Přinesl jsi mi Knihu, Rhune?“

„Ano, Eleazare.“

Erin unikl překvapený povzdech. Eleazar? Vzpomněla si, že tak znělo jméno toho, kdo ukryl Knihu v Masadě. Nestojí zde tedy vzkříšený Ježíš Kristus, ale jiný oživlý zázrak.

Ten, kdo byl vzkříšený hodně dávno.

Jordan naklonil hlavu, aby se na ni podíval, v očích měl otázku. Neměl tušení, před kým stojí.

Ona ano. Nestojí před Kristem.

Eleazar je starověká podoba jména nyní překládaného jako Lazar.

Zde je duchovní vůdce sangvinistické větve katolické církve, stejně jako je papež duchovním vůdcem lidské větve katolické církve.

Stále se skloněnou hlavou mu nabídla Knihu a on ji přijal.

„Můžete všichni vzhlédnout.“

Zvedla hlavu, stále se bála pohledět přímo na něj. Ale udělala to. Postava před ní byla vysoká, vyšší než Jordan. Dlouhé bílé vlasy lemovaly tvář bez vrásek. Hluboko zapadlé oči byly temně hnědé, měly olivový tvar a jeho přísná tvář se na ni usmívala.

Otočil Knihu, aby na ni všichni viděli, a pak ji rozevřel.

Ze stránky prýštilo zlaté světlo, ale rudá písmena textu ve staré řečtině, napsaná Kristovou vlastní rukou, se dala snadno přečíst. Erin si je již zapamatovala.

Blíží se velká válka na nebesích. Aby zvítězily síly dobra, musí být z tohoto evangelia sepsaného mou vlastní krví vykována zbraň. Trojice z proroctví musí přinést knihu Prvnímu andělovi, aby ji posvětil. Jedině tak mohou zajistit spásu světa.

Zdálo se, že Lazar obsáhl text jediným pohledem. „Jak vidíte, Kniha je v bezpečí. Vedli jste si dobře. Tuto bitvu jste vyhráli a bez vašeho vítězství by veškerá naděje byla ztracena.“

„To zní slibně,“ podotkl Jordan.

„Avšak stále je před námi válka. K vítězství musíte vyhledat Prvního anděla.“

Erin na něj zůstala nevěřícně zírat.

„To nejste vy?“ vyhrkl Jordan.

„Ne,“ odpověděl Lazar. „Nejsem.“

Erin se rozhlédla po obrovské jeskyni. „Tak kdo je První anděl?“

čas neznámý
místo neznámé

Tommy zápolil s tkaničkami. Aljoša mu slíbil, že dnes půjdou ven. Byl tam zavřený teprve několik dní, připadalo mu to však jako věčnost. Chtěl vidět oblohu, cítit na tváři vítr a chtěl utéct.

Před pár dny, když hráli videohry, vypadl Aljošovi z kapsy nůž s perleťovou střenkou. Tommy ho zakryl polštářem a pak schoval pod matraci. Nyní ho měl v kapse. Nevěděl, jestli by někomu dokázal ublížit. Ani ve škole se nikdy nepopral.

Rodiče ho vždy učili, že násilí nic nevyřeší, ale usoudil, že tenhle problém by vyřešit mohlo. Zdvořilé prosby prostě nezabíraly.

Dveře se otevřely. Stál v nich Aljoša a držel kabát ze sněhobílé kožešiny. Ten podivný kluk nosil jen kalhoty a lehkou košili a nikdy se neobtěžoval s bundou. Možná proto byl pořád tak hrozně studený.

Tommy si navlékl podivný kabát. „Z čeho je?“

„Z hranostaje. Hodně teplý.“

Tommy kožešinu pohladil. Byla to ta nejměkčí věc, jaké se kdy dotkl. Kolik těch malých tvorečků museli zabít a stáhnout, aby vyrobili tenhle kožich?

Aljoša ho vedl dlouhou chodbou, pak vzhůru po schodišti a za tlusté ocelové dveře natřené načerno. Když za nimi Aljoša dveře zabouchl, kusy barvy oprýskaly do sněhu.

Tommy se pomalu rozhlédl kolem dokola. Nacházeli se ve městě na opuštěném parkovišti. Špinavý sníh byl zbrázděný mnoha stopami. Nebe bylo zatažené a tmavě šedé, jako by v noci měla přijít bouře.

Tommy uviděl příležitost k útěku a zkusil poodejít, ale najednou stál Aljoša před ním. Tommy zahnul vpravo, doufal, že proklouzne kolem něj a uteče podél zdi budovy. Aljoša však znovu skočil před něj. Tommy to zkusil vlevo.

Jenže Aljoša ho opět zastavil.

Tommy vytáhl nůž. „Jdi mi z cesty!“

Aljoša zaklonil hlavu a rozesmál se směrem k lhostejným šedým mračnům.

Tommy se zkusil otočit a utéct, ale na ledu podklouzl, v poslední chvíli získal zpět rovnováhu, než stačil upadnout do špinavého sněhu. Aljoša si s ním jen hrál. Nikdy mu nedokáže utéct. Zůstane tu navždy, navěky připoutaný k tomuhle krutému klukovi.

Aljošovi zasvítily šedé oči škodolibostí. Tommymu připomínal ťuhýka. Byli to hezcí malí ptáčci, ale nabodávali svou kořist na trny a čekali, až vykrvácí k smrti. Kolem jejich hnízd se vždy povalovala spousta kostřiček menších ptáčků a myší.

„Nenecháš mě odejít, co?“ zeptal se Tommy.

„Nemůže tě nechat odejít,“ zaduněl za nimi mocný hlas.

Tommy se otočil tak rychle, že upadl. Šedivá břečka mu poskvrnila kožich. Aljoša mu bolestivě sevřel paži a trhnutím ho zvedl.

Blížil se k ním nějaký kněz v černé sutaně, kterou tahal po sněhu. Tommyho nejdřív napadlo, že je to ten kněz z Masady, protože měl na sobě stejnou uniformu. Ale tenhle byl vyšší a statnější a jeho oči byly modré, ne hnědé.

„Čekal jsem na tebe hodně dlouho, Tommy,“ řekl kněz.

„Jste ten, o kom Aljoša říká, že je jako já?“

„Aljoša?“ Muž se zarazil, ale pak se usmál, jako by šlo o soukromý vtip. „Aha, to je… jak tomu říkají Američané? Slangové jméno. Jeho plný titul zní Alexej Nikolajevič Romanov, ruský carevič a následník pravoslavného trůnu Ruské říše.“

Tommy se zamračil, myslel, že si muž dělá legraci. „Neodpověděl jste na mou otázku.“

Kněz se usmál. Tommymu přeběhl po páteři mráz. „Jak hrubé ode mě. Ne, nejsem jako ty. Jsem jako Aljoša.“

„A kdo jste?“

„Jsem Grigorij Jefimovič Rasputin. A stanou se z nás velcí přátelé.“

Nad mužovou hlavou zakroužilo hejno šedých holubů – a v jejich středu se vysoko vznášel sněhově bílý pták, který zachytil v jinak šedém dni paprsek světla. Tommy se na něj zahleděl, vzpomněl si na zraněného ptáka z Masady, na holuba se zlomeným křídlem. Vzpomněl si, jak ho zvedl – těsně před tím, než se mu rozpadl život.

Znamenal snad ten skutek laskavosti a milosrdenství jeho prokletí?

Hleděl vzhůru, když se bílý pták náhle snesl níž a přeletěl nad nimi. Podíval se dolů na Tommyho – nejdřív jedním okem, pak i druhým.

Tommy se otřásl a odtrhl zrak od oblohy.

Oči ptáka zářily zeleně jako drobečky leštěného malachitu.

Stejně jako oči holuba v Masadě.

Jak je to možné? Jak je všechno tohle možné?

Každou chvíli se určitě probudím v nemocničním pokoji, jak do mě trubičkami pumpují drogy.

„Chci se vrátit ke svým starým kamarádům,“ řekl a nestaral se, jestli mluví jako rozmazlené dítě.

„Uděláš si spoustu nových kamarádů během svého dlouhého předlouhého života,“ odpověděl pan Rasputin. „Je to tvůj osud.“

Tommy se znovu podíval po ptácích. Toužil být s nimi nahoře a svobodně si létat. Proč nemůže být tohle jeho osud?

Mít křídla.

KAPITOLA 65

29. října, 5.54 SEČ
svatyně pod bazilikou svatého Petra, Vatikán

Rhun se dotkl svého kříže. Vyhráli bitvu. Otřásl se, když si uvědomil, jak blízko se ocitli porážce. Ale nakonec triumfovali.

Eleazar se odmlčel. Otočil Knihu zpět k sobě a přečetl si řádky znovu, ukazoval si při tom prstem, jako kdyby napoprvé něco špatně pochopil. Slova však zůstala stejná.

„Takže jsme vyhráli první bitvu,“ podotkl Jordan.

„Ale co ta ‚válka na nebesích‘… a ‚První anděl‘?“ zeptala se Erin.

„Našli jsme tu knihu,“ prohlásil pevně Jordan. „Dokážeme najít i anděla. Vsadím se, že anděl je větší než kniha. Tak co na tom může být těžké?“

Erin se rozesmála a opřela o něj. „Správně.“

Voják měl pravdu. Už jednou dokázali nemožné. Rhun pohlédl na Eleazara. „Odkud začneme?“

Eleazar se zamračil. „Proroctvím. Vrátíme se k proroctví.“

Rhun čekal.

Eleazar ho odrecitoval. „Přijde den, kdy Alfa a Omega vlije svou moudrost do Evangelia svaté krve, které synové Adamovi a dcery Eviny mohou použít v den nejvyšší nouze.

Do onoho dne tato svatá kniha bude skryta v tůni nejhlubší temnoty Dívkou poskvrněné nevinnosti, Rytířem Kristovým a Válečníkem.

Podobně další trojice vrátí knihu světlu. Pouze Vědma, Rytíř Kristův a Válečník mohou otevřít Kristovo evangelium a zjevit Jeho slávu světu.“

„To jsme udělali,“ podotkl Jordan. „Co potřebujeme dál, abychom našli toho anděla?“

Eleazar zavřel Knihu. „To možná nebude nikdy vyjeveno.“

„Proč ne?“ zamračil se Jordan. „Knihu jsme přece našli, nebo ne?“

Eleazar si povzdychl a při tom zvuku naděje z Rhuna vyprchala. „Je možné, že se vaše trojice už rozpadla,“ varoval je Eleazar.

Co to Vzkříšený říká? pomyslel si Rhun. Jak by se mohla jejich trojice rozpadnout? Jsou tu přece všichni. Jednou rukou se dotkl Jordanova rukávu, druhou Erinina.

Pak Erin zavřela oči a zbledla.

„Co se děje, Erin?“ vyhrkl Jordan.

Odkašlala si. „Co když já nepatřím k trojici? Co když já nejsem Vědma?“

„O čem to mluvíš? Jasně že jsi. Rozluštila jsi záhadu Evangelia. Bez tebe bychom ho nikdy nenašli. Byla jsi u toho, když jsme ho proměnili v knihu.“ Voják mluvil s jistotou a hlas mu zněl pevně.

Ale Rhunovi přejela po páteři mrazivá ruka.

„Vzpomeň si na přesné znění proroctví,“ namítla. „Říká, že trojice otevře Kristovo evangelium a zjeví Jeho slávu světu.“

„No a?“ nechápal Jordan.

Erin zoufale potřásla hlavou. „Nebyla jsem u toho, když se Kniha otevřela. Dokud z knihy nevyšlehlo to zlaté světlo, ani jsem nepřekročila práh baziliky. Ty ano. Rhun také. Ale já ne. Pořád jsem byla venku s tím gardistou.“

„A myslíš, že to hraje nějakou roli?“ zaprotestoval Jordan. „Co sejde na jednom kroku přes práh?“

„Já prostě nejsem Vědma, byla to Báthory.“ Erin se znovu zhluboka nadechla. „A já ji zabila.“

Rhun zkusil najít v její logice nějakou skulinu, ale jako vždy marně. Všichni předpokládali, že Vědma je Erin: byla v Masadě, v Německu, v Rusku i v Římě. Ale Báthory také byla na všech těch místech. A vždy krok před nimi. Sledovala stopy, které vedly ke Knize, a zjistila, jak a kde má být otevřena. A právě ona držela knihu, když se přeměnila.

Rhun zavřel oči a přiznal si pravdu.

Nemohl mít kardinál Bernard celou dobu pravdu o Elisabetě Báthory? Nezačal proto Belial vybírat jednu Báthory v každé generaci a zavazovat ji ke svému temnému záměru, aby měl Vědmu ve svých řadách?

Jestli je to pravda, jak mohou vůbec doufat, že najdou Prvního anděla?

Podle kardinála Bernarda byla žena zabitá v nekropoli poslední Báthory v celé rodové linii.

Ale Rhun věděl, že to není celá pravda.

„Mluvíte nesmysly,“ přerušil jeho myšlenky Jordan. „Erin udělala všechnu špinavou práci. A Báthory je mrtvá. Jestli je ta kniha tak chytrá, proč by ukládala nesplnitelný úkol?“

„Válečník je moudrý,“ promluvil Eleazar. „A možná má pravdu. Proroctví je často dvousečný meč, který kosí ty, kdo se je pokoušejí interpretovat.“

Erin nevypadala moc přesvědčeně.

Eleazar sklonil hlavu a zahleděl se na Rhuna.

Rhun poznal, že zatím není vše ztraceno.

„Musím si ještě o něčem promluvit s otcem Korzou,“ oznámil Eleazar ostatním. „Můžete nás nechat chvíli o samotě?“

„Jistě,“ řekla Erin a odvedla Jordana pryč.

Když jim zmizeli z dohledu, začal Eleazar šeptem mluvit. „Musíš se té ženy vzdát, Rhune. Nahlédl jsem do tvého srdce, to se nesmí stát.“

Rhun poznal, že jde o pravdivá slova, cítil to v kostech. „Učiním to.“

Eleazar ho dlouho probodával tvrdým pohledem, jako by chtěl proniknout skrz jeho maso až na holé kosti. Ten pocit nebyl zas tak nereálný, což dokázala hned následující Eleazarova slova. „Je tu ještě někdo z rodové linie Vědmy?“

Rhun před pohledem těch pronikavých očí sklopil hlavu. Věděl, co se po něm žádá. Musí přiznat všechny své hříchy, odkrýt veškerá tajemství, jinak může být celý svět ztracen.

Pohlédl na Eleazara a do očí mu vstoupily slzy. „Žádáš příliš mnoho.“

„Musí to být vykonáno, můj synu.“ Eleazarův hlas zněl smutně. „Nemůžeme se před svou minulostí skrývat navěky.“

Rhun věděl, kolik toho sám Eleazar obětoval pro tento svět – a věděl, že i pro Eleazara přišel čas, aby čelil své minulosti.

Rhun sáhl do nejhlubší kapsy sutany a vytáhl panenku, kterou zachránil z prašné hrobky v Masadě. Šlo o potrhanou loutku sešitou z kůže, která už dávno ztvrdla a jíž chybělo jedno oko. Vložil tento kousek bolestné minulosti Eleazarovi do otevřené dlaně.

Eleazar žil už tak dlouho, že se z něj více než z ostatních Odloučených stala spíš socha, pevná, nehybná, spíše z mramoru než masa.

Nyní se však ty kamenné prsty roztřásly a téměř nedokázaly udržet malou křehkou hračku. Místo toho ji Eleazar přitiskl k hrudi a pochoval, jako kdyby šlo o živé dítě, které tak dlouho oplakával.

„Trpěla?“ zeptal se.

Rhun si vzpomněl na tělíčko visící na stěně Masady, probodané stříbrným šipkami, které ji spalovaly, dokud neskonala.

„Zemřela při službě Kristu. Její duše došla pokoje.“

Rhun vstal a zanechal Vzkříšeného s jeho žalem.

Když se odvracel, všiml si, že lidský mramor dostal trhliny.

Na panenčin zašlý obličej dopadla slza a pomalu skanula pryč.

KAPITOLA 66

29. října, 6.15 SEČ
svatyně pod bazilikou svatého Petra, Vatikán

Rhun běžel temnotou nadpřirozenou rychlostí a v ruce svíral kladivo. Uplynulo mnoho staletí od doby, kdy kráčel těmito naprosto tmavými tunely, ale cesta se před ním otevírala, jako kdyby jeho tělo vždy vědělo, že se sem jednou vrátí.

Sestoupil hlouběji, než se nacházel chrám Odloučených, hlouběji, než se odvážil i nejtroufalejší dobrodruh. Tam ukryl své největší tajemství. Bernardovi lhal; porušil svůj kněžský slib; činil za to pokání, ale nikdy ne dostatečné.

A nyní byl jeho hřích jedinou věcí, která je mohla zachránit.

Zastavil se před neporušenou zdí, přiložil na ni dlaň, necítil žádné spáry. Zakryl je před čtyřmi sty lety.

Pozvedl kladivo vysoko nad hlavu a udeřil do zdi. Kámen se pod jeho úderem otřásl. A pukl. Sice tenoučce, ale pukl.

Bušil znovu a znovu. Odlamovaly se kusy, až se objevil malý otvor. Tak těsný, že se jím sotva protáhl. Víc nepotřeboval.

Prolezl mezi drsnými kameny, nestaral se, jestli si odře kůži. Ocitl se v malém prostoru za zdí.

Uvnitř zapálil svíčku, kterou si přinesl s sebou. Kolem se rozlila vůně medu a včelího vosku a probudila pachy kamene, rozkladu a zatuchliny.

Bledý žlutavý plamínek ozářil leštěný povrch černé mramorové rakve.

Zvedl víko a položil ho na hrubou kamennou podlahu cely.

Ven unikla vůně posvěceného vína. Černá hladina pohlcovala světlo.

Než vytáhl ponořený obsah, Rhun nabral na dlaň trochu vína a napil se. Pro úkol, který má před sebou, bude potřebovat každý kousek svaté ochrany. Ale před silou přišlo pochopitelně nejdřív pokání.

Rhun putoval do Říma. Týdny pochodu ve dne i v noci mrazivými a temnými horskými průsmyky mu rozedraly nejdříve boty, potom i chodidla. Když už nemohl dál, našel si v některém z odlehlých horských klášterů útočiště, vypil doušek vína a pak se sám vyhnal znovu do divočiny.

Bernard ho čekal v Římě a zavedl ho hluboko pod baziliku svatého Petra, kam se odvážili jen nejstarší jejich řádu. Tam Rhun činil své pokání. Postil se. Modlil se. Umrtvoval tělo. Ale nic z toho neulehčilo jeho hřích.

O deset let později jej Bernard vyslal opět do světa lidí, tentokrát na novou misi za čachtickou paní na poslední pokání, aby zbavil svět metly, kterou stvořil jeho hřích.

Ozbrojení muži kolem něj měli meče neustále tasené. Strach jim čišel z tváří, svíral jim zděšeně bušící srdce. A měli se čeho bát.

Palatin a hrabata jeli v čele a nervózně se ohlíželi po svých mužích, jako by se báli, že ani oni je nedokáží ochránit. A ani nemohli. Rhun však mohl. Modlil se však, aby nemusel. Aby pověsti nebyly pravdivé. Aby se netýkaly jeho nečisté lásky.

Ale slyšel i jiné příběhy… o zrůdných pokusech uprostřed noci, naznačující, že v ukrutnostech, které páchá, je jakýsi zvrácený smysl, že jí zůstalo něco z bývalé inteligence, z léčitelských schopností, avšak zvrhlo se to ve zlý záměr. To ho děsilo ze všeho nejvíc – ve stvůře stále přetrvává část její skutečné podstaty, nyní však pokleslé k páchání zvěrstev.

Když dojeli k bráně, muži se seřadili a jejich rychlý dech v chladném vzduchu tvořil obláčky páry.

Palatin zabušil na silná dubová vrata vyrobená tak, aby odolala i beranidlům. Na okamžik se Rhun modlil, aby se nikdo neozval a museli sídlo hraběnky Báthory oblehnout, ale otevřela jim Anna. Znamínko jí stále hyzdilo jednu tvář, jinak však byla k nepoznání. Vychrtlá jako kostra a pokrytá jizvami měla na sobě vzdor bodavému mrazu jen zašpiněnou košili.

Palatin ji přinutil, aby bránu otevřela dokořán. Uvnitř vše zahalovala tma, ale Rhun ucítil, co tam asi najdou. A hluboko pod tím zachytil slabý zápach hnijícího heřmánku.

Hrabě Zríni si pospíšil zažehnout louč, vůně hořícího dřeva na okamžik překryla přetrvávající všudypřítomný pach smrti.

Palatin vzal louč a vstoupil do sídla. Světlo padlo na mladou dívku ležící na ledové podlaze. Bílé tělo měla zohyzděné podlitinami. Zmrzlá krev jí pokrývala zápěstí, krk a vnitřní strany stehen.

Palatin se pokřižoval.

Za nimi se jeden z vojáků pozvracel do sněhu. Rhun si svlékl sutanu a zakryl tělo. Ale církev neměla dost sutan, aby zakryla jeho hanbu. Zabil tuto dívku stejně jistě, jako kdyby jí sám prořízl hrdlo.

O pár kroků dál se dvě dívky v objetí skrývaly pod špinavým dřevěným stolem. Světlovlasá byla na pokraji smrti. Srdce jí sláblo. Poklekl k ní a dal jí poslední pomazání.

„Děkuji vám, otče.“ Hlas tmavovlasé se sotva prodral z poraněného hrdla.

Zahanbeně sklopil zrak. I tuto smrt měl na svědomí stejně jako smrt všech ostatních, které zabila Elisabeta. Láska sangvinisty přináší jen smrt a trápení.

Jeden voják zdvihl přeživší dívku a odnesl ji k vyhaslému krbu. Zabalil ji do svého pláště a rozdělal oheň, oči měl křečovitě upřené na své ruce. Rhun mezitím její přítelkyni zatlačil oči. Obě byly tak mladé, prakticky ještě děti.

Sídlem se náhle rozlehl výkřik. Palatin naklonil hlavu, jako kdyby chtěl zjistit, odkud zvuk přichází. Rhun to věděl. Z Elisabetiných soukromých komnat.

Vstal a vedl ostatní.

Jeden z vojáků se mu držel těsně v patách. Zdálo se, že palatin ztratil chuť velet a okolkoval vzadu. Elisabeta ho kdysi oslovovala „bratranče“. Palatin si vybral ostatní šlechtice kvůli jejich vazbě k ní. Každý měl za ženu jednu z jejích dcer. Měla být zatčena v přítomnosti šlechticů, jak vyžadoval její stav.

Rhun otevřel dveře Elisabetiny ložnice. Uvnitř v temném koutě plakalo dítě. Jiná dívka byla zavřená v ostnaté kleci vytažené vysoko do vzduchu. Pod ní stála nahá Elisabeta. Dva sluhové houpali klecí ze strany na stranu, aby měkké dívčino tělo naráželo na ostré hroty. Na Elisabetinu bílou pleť se snášel rudý déšť.

Zděšený Rhun potlačil slzy. Musel to ukázat ostatním.

Vojáci vtrhli dovnitř, zatkli sluhy a zastavili rozkývanou klec.

Nyní předstoupil znovu palatin. „Vdovo Nádasdy, jménem krále vás zatýkám.“

„Za tohle obtěžování draze zaplatíte.“ Elisabeta se nepokusila zakrýt nahotu. Černé vlasy jí sklouzly na bílá záda, když se k nim otočila.

Jakmile je poznala, tvrdly jí rysy. „Aha.“ Na rtech jí zahrál krutý úsměšek. „Přišli jste sem zemřít.“

Rhun se postavil mezi ni a muže. Všechny je mohla snadno zabít, jeho ale ne. Vytáhl z rukávu nůž.

„Prosím,“ oslovil ji. „Nenuť mě to udělat.“

Zapotácela se zpět. „Co dalšího mi ještě chceš vzít, Rhune?“

Trhl sebou, pak podržel nůž tak, aby ho viděla.

Její krásné stříbrné oči ulpěly na čepeli. „To je všechno, co do mě chceš zabodnout, knězi?“

Přiblížil se k ní. Pach teplé krve, který stoupal z její kůže, ho omamoval. Bojoval se svým nutkáním.

„Opatrně, můj drahý,“ zašeptala. „Tenhle tvůj výraz znám až moc dobře.“

Zamumlal modlitbu, pak jí kolem holých zápěstí omotal hedvábný provaz a svázal jí je dohromady.

„Uvnitř je posvěcené stříbro,“ upozornil ji. „Jestli se pokusíš osvobodit, spálí tě až na kost.“

„Zahalte ji,“ nařídil pak palatinovi.

Palatin jí přes zakrvácená ramena přehodil špinavou deku.

Propletla si prsty, jako kdyby se modlila. Jejich oči se setkaly. Vyčetl z nich smutek, lítost a ještě stále lásku.

Čekal, až se vrátí z minulosti a obydlí tuto vlhkou celu.

Jakmile byl plně při smyslech, ponořil ruce hluboko do spalující lázně svěceného vína. Na dně našel, co hledal, a vynesl to nahoru po staletích spánku zpět na svět.

Víno jí poskvrnilo krásný zelený plášť červenými skvrnami, avšak její alabastrová tvář zářila stejně čistě jako v den, kdy ji sem ponořil, místo aby ji zabil, jak nařídil Bernard. Odhrnul jí dlouhé černé vlasy z obličeje, pohladil vysoké čelo a křivku lící. Byla stejně krásná jako v okamžiku, kdy ji před čtyřmi sty lety uviděl poprvé. Ještě než zničil její duši a udělal z ní strigoi, to byla dobrá žena. Léčitelka. A skoro vyléčila i jeho.

Skoro.

Rhun zašeptal modlitbu.

Elisabeta otevřela mírné šedé oči a upřela je na něj.

Rty se jí pohnuly, ale nevyšel z nich zvuk, jen dech.

Rhun však přesto porozuměl, co se snažila říct, pohroužená ještě do snu, takže nechala zuřivost někde daleko v minulosti a zůstala jen dvě slova zřetelně naznačená jejími dokonalými rty.

Má lásko…

6.30

Erin klopýtala dlouhým tmavým tunelem. Bez zlatého světla Knihy, které by je vedlo, Jordan musel rozsvítit baterku. Ve srovnání s Knihou působilo bledé modré světlo studeně a mdle. Celou dlouhou cestu nahoru Erin držel kolem ramen.

Konečně došli ke zhroucenému baldachýnu, jehož základna spočívala na dně tunelu a nebesa vyčnívala do baziliky. Mrtvá těla už zmizela a sangvinisté prolitou krev překrývali vrstvou písku.

Erin se pokusila projít kolem hromad, ale písek byl všude. Skřípal jí pod podrážkami, připomínal jí poušť okolo Masady i její vykopávky v Caesareji. Jak by se věci vyvinuly, kdyby zůstala ve výkopu s Heinrichem, strhla ho před koněm do bezpečí a neodvezla ho pak helikoptéra? Byl by stále naživu, ale Belial by získal Knihu. Naděje by zemřela. Otevřeli Pandořinu skříňku a veškeré zlo uniklo, jen naděje zůstala. A nejen naděje, ale i cesta vpřed, jak udržet svět v bezpečí.

„Stát!“ Jeden sangvinista jim zastoupil cestu. Byl hubený s dlouhými pavoučími prsty. „Seržant Jordan Stone,“ představil se Jordan. „A tohle je doktorka Erin Grangerová.“

„Aha, dva členové trojice.“ V hlasu muže zazněla úcta. „Omlouvám se.“

Sangvinista pokynul k žebříku opřenému o baldachýn.

„Dámy první,“ řekl Jordan.

Erin vylezla nahoru, tam potřebovala pomoc, aby mohla krkolomně překročit ze žebříku zpět na mramorovou podlahu baziliky. Znovu ji udivily ohromné rozměry budovy. Všechno zde bylo mnohokrát větší a mohutnější než v normálním světě. Od baldachýnu, který nyní spočíval na podzemních hrobech až ke vznosným stropům, na kterých Michelangelo vytvořil falešnou oblohu. Pomalu se otočila a hleděla na bílé zdi, bohaté zlacení, ladné sochy a vytříbená umělecká díla. Lidé na tomto místě dokázali skvělé věci.

Při tom pohledu se jí v hrudi zrodilo pevné rozhodnutí.

Najdou Prvního anděla a postarají se, aby takovéto zázraky zůstaly zachovány.

Jordan vylezl k ní a vzal ji za ruku. I zde kupky písku na leštěné podlaze vsakovaly krev a označovaly místa, kde zemřeli strigoi, sangvinisté i lidé.

Hleděla na složité tvary zapracované do mramorové podlahy a soustředila se na chůzi, aby se vyhnula písku. Energie, již načerpala z Knihy, byla dávno pryč.

Jordanovy nohy je bezpečně vedly k hlavním dveřím.

Zastavili se, než došli do krytého sloupořadí, a zahnuli nalevo.

Zvedla oči od země a spatřila, co přilákalo jeho pozornost. Michelangelova Pieta. Mramorové sousoší zobrazující Marii na Golgotě, jak drží nedávno ukřižovaného syna. Kristus jí spočíval v klíně, hlavu zvrácenou dozadu a ruka mu bezvládně visela. Marie měla skloněnou hlavu a obličej poznamenaný smutkem. Truchlila pro ztrátu milovaného syna. Tato smrt v dávné době vyvolala všechny nedávné události.

Jordan upřeně hleděl na sousoší.

Erin si odkašlala. „Jordane?“

„Jen myslím na rodiny, které budu muset navštívit, až všechno tohle skončí: Sandersonovy, Tysonovy, Cooperovy a McKayovy. Matky, které budou vypadat přesně takhle.“

Objala ho kolem pasu.

Nakonec ji vzal opět za ruku a vyšli spolu z baziliky na čerstvý ranní vzduch.

Vedl ji ke schodišti na vrcholek chrámu.

„Je to dlouhý výstup.“ Jeho oči se zeptaly, jestli to chce podniknout.

„Půjdu první,“ odpověděla nahlas a namířila ke třem stům dvaceti schodům. Obloha vybledla do světle šedé. Brzy na obzoru vyjde slunce.

Když došla nahoru, sotva popadala dech. Jordan přešel na východní stranu kupole a usadil se tam. Poplácal místo vedle sebe a Erin si k němu přisedla.

Obloha už téměř zbělala.

„Víš, že jsi s Vědmou nejspíš vedle, co?“ zeptal se.

Pokusila se o úsměv. Ocenila jeho snahu. „A co když ne?“

„Chci tě mít v týmu, ať už jsi součástí nějakého proroctví, nebo ne. Nebýt tebe, motali bychom se tu jako tlupa mamlasů.“

„Lidé obětovali životy, aby zachránili Vědmu,“ povzdychla si. „Ale zachránili jenom mě.“

„Nejsi zas tak špatná.“ Políbil ji na temeno. „Byla to válka, Erin. A oni byli vojáci. V bitvě se může stát leccos. Lidi umírají. Musíš ale pokračovat – kvůli sobě i kvůli nim. Rozhodující je bojovat dál.“

Napjala se mu v náruči. „Ale to proroctví…“

„Tak hele,“ začal počítat. „Za prvé: kdo našel medailon v ruce té holčičky? Ty. Za druhé: kdo objevil, kde je ten bunkr? Zase ty. Za třetí: kdo přišel na to, že Knihu otevře krev a kosti? No ty. Mám z tebe hotový komplex, jak jsi v tom dobrá.“

Usmála se. Možná na tom něco je. Až do úplného konce to byla Báthory, kdo jen sledoval jejich stopu, ne obráceně.

Vytáhla z kapsy ústřižek peřinky a položila si ho na dlaň. Poprvé při pohledu na něj nepocítila hněv. Ten z ní vyprchal, když u brány smrti dole v tunelech svému otci odpustila.

„Co je to?“ zeptal se Jordan.

„Kdysi dávno jsem někomu dala slib.“ Pohladila špičkou prstu peřinku. „Slíbila jsem, že nikdy nezůstanu stranou, když mi srdce řekne, že něco není v pořádku.“

„A co ti říká srdce teď?“

„Že máš pravdu.“

Zakřenil se. „To se mi líbí.“

Erin uchopila drobný kousek látky jen mezi palec a ukazováček a nechala ho vlát ve větru. Pak ho pustila. Ústřižek odlétl pryč do shonu a života jménem Řím.

Otočila se k Jordanovi. „Jde o víc než duchovno a zázraky. Jde i o logiku a zvídavé srdce. A my toho Prvního anděla najdeme.“

Jordan ji k sobě přitiskl. „Jasně, že najdeme. Našli jsme tu knihu, nebo ne?“

„Našli.“ Položila mu hlavu na hruď a poslouchala, jak mu klidně buší srdce. „A protože jsme to dokázali, máme naději i teď.“

„To mi zní jako skvělý začátek pracovního dne,“ prohlásil Jordan zjihle.

Nad obzor se vyhouplo slunce. Zlaté paprsky zahřály Erin na tváři.

Nastavila jim obličej. Jordan ji pohladil hřbetem ruky po líci a pak jí položil dlaň na šíji.

Natáhla se a políbila ho. Měl teplé a měkké rty, úplně jiné než Rhun, prostě přirozené. Vklouzla mu rukama pod košili a přejela dlaněmi po teplé kůži. Zasténal, přitáhl si ji blíž, nyní ji uchopil za záda.

Nakonec se od něj odtrhla. Oba zrychleně dýchali.

„Příliš rychle?“ zeptal se Jordan.

„Ne.“ Erin se k němu znovu naklonila. „Příliš pomalu.“

A POTOM

konec podzimu
Řím, Itálie

Bratr Leopold hodil bankovky na přední sedadlo taxíku, dost na zaplacení jízdy a malé spropitné. Jako pokorný služebník církve nemá v životě místo pro extravagance.

Muž mu zasalutoval na znamení díků, Leopold zabouchl dveře a vklouzl do nejbližší postranní uličky. Odtamtud propátral sluncem ozářenou ulici. Nikdo ho z Vatikánu nesledoval. Několikrát poručil taxikáři, ať změní směr, trval na náhlých obratech, zajížďkách do slepých uliček a opakovaně i přejezdu do protisměru. I pak nechal řidiče zastavit několik bloků od skutečného cíle.

Čekal tak dlouho a pracoval tak tvrdě, že v posledním okamžiku nesmí selhat. Kdyby ano, tak Ten, komu slouží, by ho zlikvidoval. Leopold nebyl tak pošetilý, aby si o sobě myslel, že je nenahraditelný.

Zamířil úzkou ulicí k mrakodrapu ze skla a železa se stříbrnou kotvou namalovanou na horních skleněných panelech. Bylo to logo Argentum Corporation. Kotva ve svém tvaru ukrývala i kříž, Crux Dissimulata, symbol užívaný prvními křesťany, aby mohli ostatním křesťanům ukázat, že rovněž věří v Krista, a neměli přitom strach z odhalení. A dnes také slouží jako tajné znamení.

V budově sídlí hlava Belialu, Ten, kdo uzavřel smlouvu mezi strigoi a lidmi a vede je ke Svým cílům. On sám však není ani člověk, ani netvor – je mnohem víc, osoba prokletá samotným Kristem, aby žila navěky.

A to vše kvůli jediné zradě.

Leopold se jen při tom pomyšlení celý roztřásl, věděl, že on sám zradil církev už mnohokrát, nosí svatý oděv, ale pod ním má srdce zrádce, jak mu to On nařídil.

Ale mohl snad neuposlechnout?

Sáhl na logo u vchodu a dotkl se kříže ukrytého uprostřed symbolu Argenta; načerpal sílu z vědomí, že Jeho důvody jsou upřímné a oprávněné. Je jedním z nemnoha, kdo kráčí po správné cestě.

S čerstvě posílenou rozhodností vstoupil do budovy a na recepci řekl své jméno. Člen ostrahy s tvrdým pohledem zkontroloval, jestli je jeho jméno na seznamu a v online databázi, než ho vpustil do výtahu pro VIP. Ten zastavuje jen v jediném patře a pouze tehdy, když má dotyčný k němu klíč.

Poté, co se dveře výtahu zavřely, přetáhl si Leopold přes hlavu krucifix, rozevřel ho a vyndal tajný klíč. Zastrčil ho do zámku ovládání výtahu. Zelené světlo mu prozradilo, že je vše v pořádku. Vydechl úlevou. Ještě nikdy předtím ho nepoužil.

Dveře výtahu se otevřely u recepční v drahých černých šatech, která seděla za impozantním stolem. Leopold zašeptal rychlou ochrannou modlitbu a vystoupil.

„Ano?“ Když k němu zvedla hlavu, její ametystové náušnice zazářily. Měla hnědé oči daleko od sebe a plné rty. Tvář jako z renesančního obrazu.

„Bratr Leopold.“ Nervózně se naklonil k jejímu vysokému skleněnému stolu. „Byl jsem povolán.“

Stiskla prstem s dlouhým rudým nehtem tlačítko a promluvila do telefonu. Dostala jednoslabičnou odpověď.

Ano.

Nevěděl, jestli má cítit úlevu, nebo se vyděsit.

Vstala a vedla ho dlouhou naleštěnou chodbou ke dveřím z kartáčovaného hliníku, při chůzi kývala boky.

Otevřela mu a ustoupila.

Dovnitř musel sám. Uslyšel zvuk padající vody.

Vstoupil do ohromné místnosti, kam prosklenou stěnou vrhalo paprsky jasné římské slunce.

Středu místnosti dominovala velká obdélníková fontána. Na šedé břidlici jasně zářily červené lekníny. Voda padala přes kulatý, smaragdově zelený kámen. Zvuk měl nejspíš působit uklidňujícím dojmem, ale Leopoldovi zurčení drásalo nervy.

Zahleděl se na muže, který ho povolal. Byl odvrácený od fontány k oknu, asi se díval na Tiberu hluboko dole. Šedé vlasy měl přistřižené nakrátko, odhalovaly opálený krk nad límečkem drahé košile, pod látkou se zřetelně rýsovaly mohutné svaly. I nyní se držel zpříma, váha dvou tisíciletí života Ho neohnula.

Když se k Němu Leopold blížil, otočil se, zvedl ruku a vypustil malou duhovou můrku. Vyletěla z Jeho dlaně a přistála na široké skleněné desce stolu; teprve tam se ukázalo, že hmyz je miniaturní automat z mosazi, hodinového strojku a drátů tenkých jako pavučiny.

Leopold vzhlédl od můry a zjistil, že ho Jeho oči barvy rtuti pozorně odhadují.

Pod silou toho pohledu padl ustrašeně na kolena. „Je to vykonáno,“ řekl, dotkl se svého kříže, ale tentokrát v něm nenalezl sílu. „Uspěli jsme. Velký zánik začíná.“

Blížily se k němu kroky.

Leopold se přikrčil, ale neodvažoval se pohnout.

Prsty silné jako vytesané z žuly se dotkly jeho ramene, ale vstřícně, jemně, láskyplně. „Vedl sis dobře, můj synu. Kniha je otevřená a válečné polnice brzy zazní. Po tisíciletích čekání můj osud vykonal celý kruh. Poslal jsem Nazaretského z tohoto světa – nyní je mou povinností vrátit Ho na Jeho právoplatný trůn. I když to znamená přivést tento svět ke konci.“

Leopold rozechvěle vydechl, srdce mu zpívalo radostí. Prst mu zvedl bradu. Pohlédl na tvář nad sebou, orámovanou jasným svitem nového dne, na tvář, na kterou kdysi Kristus hleděl se stejnou láskou a oddaností.

Než ho navěky proklel.

Než změnil i jeho jméno v synonymum zrady.

Leopoldovy rty ho nyní neslyšně vyslovily jako chválu a zároveň přísahu.

Jidáš.