Amazonie

James Rollins

(2011)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

JAMES ROLLINS se narodil v roce 1961 v illinoiském Chicagu jako jedno ze sedmi dětí. Je autorem řady napínavých dobrodružných románů. V češtině dosud vyšlo: Podzemní říše, Pohřbeno v hlubinách, Písečná bouře, Mapa z kostí, Ledový ostrov, Černý řád, Amazonie, Jidášův kmen, Fantom hlubin, Poslední orákulum, Klíč soudného dne, Oltář ztraceného ráje, Stín krále lebek a Ve stínu sfingy. Vystudoval veterinární lékařství a poté si zřídil praxi v kalifornském Sacramentu. Jako amatérský potápěč a nadšený jeskyňář tráví většinu volného času pod zemí nebo pod vodou.

Jestliže chcete o autorovi vědět víc, navštivte jeho webové stránky: www.jamesrollins.com

James Rollins přichází s románem, který se odvažuje odpovědět na znepokojující otázku týkající se samotných kořenů Ameriky: Může založení Spojených států stát na hluboké lži? Šokující pravda je ukrytá v rozvalinách ztracených v čase a odsouzených k zapomnění, na místě známém jako Ďáblova kolonie.

Mezinárodní pozornost přitáhne hrůzný nález stovek mumifikovaných těl hluboko ve Skalistých horách. Přes pochybnosti o jejich původu se k pravěkým ostatkům přihlásí místní Úřad pro indiánské kulturní dědictví, stejně jako k podivným artefaktům objeveným ve stejné jeskyni: zlatým tabulkám pokrytým nerozluštitelným písmem. Při demonstraci na místě nálezu zahyne antropoložka, která shoří na popel při ohnivé explozi před zraky televizních štábů. Stopy vedou k radikální indiánské skupině, jejímž členem je i mladá dívka, která unikne se životně důležitým vodítkem k vraždě a zavolá jediné osobě, jež jí může pomoct: svému strýci Painteru Croweovi, řediteli Sigma Force. Crowe rozpoutá válku mezi nejmocnějšími zpravodajskými agenturami v zemi, aby neteři pomohl, čelí však ještě daleko většímu nebezpečí, neboť události ve Skalistých horách uvedly do pohybu geologickou řetězovou reakci, která ohrožuje celou západní polovinu USA. Painter Crowe se pak spolu s velitelem Grayem Piercem pokoušejí odhalit tajný spolek, který tahá za nitky amerických dějin od založení prvních třinácti kolonií. Stačí ale Crowe zjistit pravdu – která by mohla vést ke zhroucení vlády –, než zanikne vše, co je mu drahé?

ĎÁBLOVA KOLONIE

Přeložil Zdík Dušek

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2012

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2011 by James Czajkowski

All rights reserved.

Z anglického originálu The Devil Colony

(Published by HarperCollins Publisher, New York)

přeložil © 2012 Zdík Dušek

Redakce textu: Marta Rottová

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Grafická úprava obálky © 2012 Bohumil Fencl

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7461-171-1

Tátovi,

protože je načase (a příliš často se o tobě nezmiňuji)

„Věda je má vášeň, politika povinnost.“

Thomas Jefferson v dopise Harrymu Innesovi, 1791

Poděkování

Vzhledem k tomu, že tato kniha vznikala dva roky, děkuji se značným zpožděním, takže se do toho hned pusťme. Zaprvé, tuto skupinu chválím v každé knize, ale pořád to není dost. Jsou to mí první čtenáři, editoři a někteří z nich také mí nejlepší přátelé. Na tomto místě bych tedy chtěl opět vyjádřit svou vděčnost lidem, o které se již řadu let mohu pevně opřít: Penny Hillové, Judy Preyové, Daveu Murrayovi, Caroline Williamsové, Chrisi Croweovi, Lee Garrettovi, Jane O’Rivaové, Sally Barnesové, Dennymu Graysonovi, Leonardu Littleovi, Kathy L’Ecluseové, J. M. Keesovi a Scottu Smithovi. A opět dlužím velké poděkování Stevu Preyovi za jeho obrovskou výpomoc s mapami a úpravu Velké pečeti Spojených států. Kromě této skupiny chci uvést ještě Carolyn McCrayovou a Davida Sylviana, kteří mě podporovali v těch nejlepších i nejhorších dobách. Patrně také něco dlužím kolegovi spisovateli Stevu Berrymu (považuj to za poděkování, Steve). A samozřejmě dobře vím, za co dlužím všem v nakladatelství HarperCollins: Michaelu Morrisonovi, Liate Stehlíkové, Seale Ballengerové, Danielle Bartlettové, Joshi Marwellovi, Lynn Gradyové, Adrienne Di Pietrové, Richardu Aquanovi, Tomu Egnerovi, Shawn Nichollsové, Joyce Wongové a Aně Marii Allessiové. A nakonec samozřejmě děkuji čtyřem lidem, kteří mi neocenitelně pomáhali na všech úrovních: své editorce Lysse Keuschové, její kolegyni Wendy Leeové a agentům Russu Galenovi a Dannymu Barorovi. Jako vždy musím zdůraznit, že veškeré chyby ve faktografii i v různých detailech padají výhradně na má bedra.

Poznámky z historických pramenů

Každé dítě školou povinné zná jméno Thomase Jeffersona, architekta a autora Deklarace nezávislosti, muže, který pomáhal z několika roztříštěných kolonií Nového světa vybudovat národ. Během uplynulých dvou století o něm byly sepsány tlusté svazky, ale ze všech Otců zakladatelů Ameriky je nejkontroverznější a zůstává dodnes nejvíce zahalen tajemstvím.

Například teprve v roce 2007 byl rozluštěn šifrovaný dopis z jeho pozůstalosti. V roce 1801 ho Jeffersonovi poslal jeho kolega z Americké filozofické společnosti, která v koloniálním období podporovala vědu a učené debaty. Tato skupina se zajímala zejména o dvě oblasti: o vývoj nerozluštitelných šifer a zkoumání tajemství původních indiánských kmenů obývajících Nový svět.

Jeffersona indiánská kultura a dějiny fascinovaly – téměř by se dalo říct, že jimi byl posedlý. Ve svém domě v Monticellu shromáždil sbírku kmenových artefaktů, jež si prý nezadala se sbírkami tehdejších muzeí (po Jeffersonově smrti sbírka záhadně zmizela). Mnohé z těchto indiánských památek mu poslali Lewis a Clark ze své slavné výpravy napříč Amerikou. Řada lidí však netuší, že Jefferson v roce 1803 poslal o této expedici Kongresu tajnou zprávu, jež odhalovala pravý důvod této cesty.

Na stránkách mé knihy se o tomto důvodu také dočtete. Založení Ameriky totiž má svoje tajné dějiny, o nichž ví jen málokdo. Nijak nesouvisejí se svobodnými zednáři, templáři ani různými absurdními teoriemi. Vodítko je dokonce hrdě vyvěšeno v rotundě amerického Kapitolu. V této impozantní síni visí slavný obraz Johna Trumbulla Vyhlášení nezávislosti (na jeho tvorbu dohlížel sám Jefferson). Zachycuje skoro všechny signatáře tohoto slavného dokumentu. Jen málo lidí si však všimne, že Trumbull namaloval ještě pár mužů navíc. Proč? A koho?

Zajímají-li vás odpovědi, čtěte dál.

Poznámky z vědeckých pramenů

V novém tisíciletí lze příští velký pokrok vědeckého výzkumu i průmyslu shrnout jediným slovem: nanotechnologie. Stručně řečeno jde o manipulaci s hmotou na atomární úrovni, tedy na úrovni miliardtiny metru. Abyste si udělali lepší představu o něčem tak malém, podívejte se na tečku za touto větou. Vědcům z Nanotech.org se podařilo vyrobit miniaturní zkumavky, kterých by se do této jediné tečky vešlo tři sta miliard.

A nanotechnologický průmysl se nadále explozivně rozvíjí. Odhaduje se, že jen letos se ve Spojených státech prodají nanoprodukty za 70 miliard dolarů. Nanovýrobky najdete všude: v zubní pastě, krému na opalování, dortové polevě, běžeckých ponožkách, kosmetice, lékařském zboží, a dokonce i v olympijských sportovních bobech. V současné době obsahuje nanočástice téměř deset tisíc různých produktů.

Jaká je nevýhoda takového rozmachu? Nanočástice mohou způsobovat choroby, a dokonce smrt. Vědci z UCLA zjistili, že nanooxid titaničitý (který najdeme v dětských opalovacích krémech a řadě dalších výrobků) může u živočichů poškozovat genetickou informaci. Uhlíkové nanotrubičky (vyskytují se v tisících produktů každodenní potřeby včetně dětských bezpečnostních přileb) se zase ukládají v plicích a mozcích potkanů. V nanosvětě rovněž dochází k podivným a nečekaným jevům. Vezměte si například alobal. Je docela neškodný a bezpečný, ale když ho rozmělníte na miniaturní částečky, změní se ve výbušninu.

Ocitáme se na hranici nového, divokého světa. Zatím není nutné nějak speciálně označovat výrobky s nanočásticemi a tyto výrobky nemusejí ani procházet testy škodlivosti. Nanoprůmysl však má ještě temnější stránku. Dějiny nanotechnologií nesahají jen do dvacátého století, ale mnohem dál. Chcete-li se dozvědět, kde to všechno začalo, a odhalit kořeny této „nové“ vědy, čtěte dál.

PODZIM 1779 ÚZEMÍ KENTUCKY

Pomalu se vynořila lebka nestvůry.

Z tmavé hlíny vyčníval úlomek zažloutlého klu.

Po obou stranách výkopu klečeli dva zablácení muži: otec a strýc Billyho Prestona. Dvanáctiletý Billy stál nad nimi a nervózně se hryzal do kloubu prstu. Žadonil, aby se mohl zúčastnit tohoto výletu. Dřív ho vždycky nechávali ve Filadelfii s matkou a malou sestrou Nell.

Byl hrdý, že tu může aspoň stát a přihlížet.

V tuto chvíli však jeho hrdostí probleskovala bodnutí strachu, snad proto, že slunce právě klesalo pod obzor a vrhalo na jejich tábor síť dlouhých spletitých stínů. Nebo možná kvůli těm kostem, které celý týden vykopávali.

Shromáždili se tu i ostatní: otroci s tmavou pletí, kteří odváželi balvany a hlínu, upjatě oblečení učenci s prsty pokrytými inkoustovými skvrnami a samozřejmě také tajemný francouzský vědec Archard Fortescue, který tuto výpravu do kentucké divočiny vedl.

Ten Francouz – s vysokou kostlivou postavou, uhlově černými vlasy a hluboko posazenýma očima – Billyho také děsil. Ve svém černém saku a vestě mu připomínal hrobníka. Billymu se donesly šeptané zvěsti o tom, že vychrtlý cizinec pitvá těla, provádí na nich různé pokusy a jezdí do nejodlehlejších koutů světa, odkud vozí záhadné předměty. Dokonce se říkalo, že se podílel na mumifikaci zemřelého kolegy, jenž věnoval své tělo vědě a riskoval kvůli takové strašidelné operaci nesmrtelnou duši.

Fortescue měl ale řadu doporučení a Benjamin Franklin ho osobně vybral, aby se připojil k nové vědecké skupině, Americké společnosti na podporu užitečných vědomostí. Francouz zjevně na Franklina v minulosti udělal velký dojem, ale konkrétní detaily zůstávaly neznámé. Fortescueovi navíc naslouchal nový guvernér Virginie, který je všechny vyslal na toto zvláštní místo.

Proto tu pořád byli, i když tady strávili už tolik času.

Během uplynulých týdnů Billy sledoval, jak barva okolního listoví přechází z odstínů mědi v ohnivý šarlat. V několika posledních dnech se objevily ranní mrazíky. V noci strhával vítr listí ze stromů a nechával po sobě kostlivé větve, které hrozily nebesům. Každé ráno musel Billy z výkopu vyhrabat a odvézt spoustu listí. Šlo o neustálý boj, jako kdyby se prales snažil znovu pohřbít to, co nyní leželo odhalené na slunci.

I teď Billy držel koště a přihlížel, jak jeho otec v zablácených krátkých kalhotách a s rukávy košile vyhrnutými k loktům odstraňuje zbytky hlíny z pohřbeného pokladu.

„Teď opatrně…,“ varoval je Fortescue se silným přízvukem. Odhrnul si cípy saka, dal si ruku v bok a předklonil se, aby lépe viděl. Opíral se přitom o vyřezávanou dřevěnou hůlku, kterou držel v druhé ruce.

Billy se naježil – ve Francouzově pokynu slyšel přezíravé pohrdání. Jeho otec znal všechny lesy od pobřeží Virginie po odlehlé kentucké stezky líp než kdokoliv jiný. Už před válkou v těchto končinách lovil kožešiny a obchodoval s indiány. Jednou se dokonce setkal s Danielem Boonem.

Přesto Billy viděl, jak se otci chvějí ruce, když štětečkem a lopatkou vyprošťoval nález z kypré pralesní půdy.

„To je ono,“ vydechl vzrušeně Billyho strýc. „Našli jsme to.“

Fortescue zůstával stát nad oběma muži. „Naturellement. Přirozeně to muselo být tady, u hlavy hada.“

Billy nevěděl, co hledají – zapečetěné guvernérovy dopisy tomu Francouzi četl jen jeho otec a strýc –, ale bylo mu jasné, co myslí tím „hadem“.

Ohlédl se. Kopali v hliněné mohyle, která se vinula a klikatila pralesem. Byla dva metry vysoká a čtyři široká a probíhala v délce téměř sedmi set metrů lesem. Vypadalo to, jako kdyby tu zahynul a byl pohřben nějaký obří had.

Billy už o takových hliněných mohylách slyšel. Podobné se spolu s mnoha umělými kopci vyskytovaly po celé Americe. Jeho otec tvrdil, že je navršili dávno zapomenutí předci místních divochů a že sloužily jako posvátná indiánská pohřebiště. Ani divoši si prý na ony dávné stavitele nevzpomínali, jen v bájích a legendách. Existovalo mnoho teorií o ztracených civilizacích, dávných královstvích, duchách, zlých kletbách a samozřejmě také o zakopaných pokladech.

Billy přistoupil blíž. Jeho otec vytáhl ze země jakýsi předmět zabalený v silné kůži s dosud nedotčenými černými chlupy. Z výkopu se vznesl pižmový zápach – těžká směs jílu a zvířecího pachu –, který překryl dokonce i vůni dušeného srnčího od nedalekého ohniště.

„Bizoní kůže,“ pronesl jeho otec a podíval se na Fortescuea.

Francouz na něj kývl, aby pokračoval.

Billyho otec oběma rukama jemně odhrnul záhyb kůže a odhalil to, co se v ní skrývalo.

Billy zatajil dech.

Po osídlení těchto krajů už bylo rozkopáno a vyloupeno mnoho indiánských mohyl. Našly se pouze pohřbené kosti mrtvých spolu s několika hroty šípů, kožených štítů a úlomků indiánské keramiky.

Proč tedy bylo toto konkrétní naleziště tak významné?

Po dvou měsících pečlivého průzkumu, mapování a kopání Billy nevěděl o nic víc než na začátku. Proč dostali pokyn, aby se vydali právě sem? Otcova skupina neobjevila nic jiného než vykradači jiných mohyl: sbírku indiánských talismanů a artefaktů – luků, toulců, oštěpů, velký kotlík na vaření, mokasíny ozdobené korálky a do detailu propracovanou čelenku. A samozřejmě také kosti. Tisíce a tisíce kostí. Lebky, žebra, kosti končetin i pánve. Billy zaslechl, že podle Fortescueova odhadu tu muselo být pohřbeno nejméně sto mužů, žen a dětí.

Shromažďování ostatků a jejich katalogizace představovala skličující úkol. Trvalo jim až do začátku zimy, než se dostali z jednoho konce klikaté mohyly k druhému. Opatrně rozhrnovali indiánský pomník vrstvu po vrstvě a prohrabovali se hlínou i kameny – dokud, jak Francouz podotkl, nedospěli k hlavě hada.

Billyho otec odhrnul bizoní kůži. Shromáždění lidé zalapali po dechu. I Fortescue se prudce nadechl.

Na vnitřní straně dochované kůže byla nakreslena lítá bitva se stylizovanými postavami mužů v sedlech koní, často se štíty. Oštěpy se zabodávaly do živých tkání. Výjevem létaly šípy. Billy by přísahal, že slyší válečný pokřik divochů.

Fortescue si klekl a zlehka se dotkl barevného díla. „Takovou práci už jsem viděl. Divoši vyvařili kůži bizona s jeho vlastním mozkem a pak na ni nanášeli barvu dutým kusem jeho kosti. Ale, mon Dieu, ještě nikdy jsem se nesetkal s tak mistrovským dílem. Podívejte se. Každý kůň je unikát a každý válečník má oděv namalovaný do nejmenších podrobností.“ Francouz se podíval na předmět, který zůstával tolik let chráněný v záhybech kůže. „A taky jsem nikdy neviděl něco takového.“

Před nimi ležela holá zvířecí lebka. Už dříve odkryli ulomené kly, které vyčnívaly z balíčku. Mozkovna měla rozměry kostelního zvonu a stejně jako vnitřní strana bizoní kůže byla ozdobena: změnila se v plátno jakéhosi pravěkého umělce.

Do jejího povrchu byly vyryty postavy a různé tvary, které dávný autor vybarvil tak dovedně, že všechny odstíny dosud vypadaly zcela čerstvě.

Jako první promluvil Billyho strýc. V jeho hlase zněl úžas. „Ta lebka… Patří mamutovi, že ano? Takové se našly u Big Salt Licku.“

„Ne. Tohle není mamut,“ řekl Fortescue a ukázal špičkou hole. „Vidíte to zahnutí a délku klů i velikost stoliček? Anatomie lebky se liší od mamutích exemplářů ze Starého světa. Takové ostatky se vyskytují výhradně v Americe a byly popsány jako nový druh. Mastodont.“

„Mně je jedno, jak se jmenuje,“ poznamenal Billyho otec příkře. „Je to ta správná lebka, nebo ne? To mě zajímá.“

„To se dá zjistit jediným způsobem.“

Fortescue přejel ukazováčkem po kostěném výběžku lebky a špičku prstu zanořil do otvoru u týla. Billy během let vyvrhl dost králičích i jeleních těl, a tak věděl, že tento otvor je příliš čistý a pravidelný, než aby byl přirozený. Francouz za něj lebku chytil a zatáhl.

Přihlížející opět nahlas vydechli a několik otroků v hrůze uskočilo. Když se vršek netvorovy lebky rozdělil na dvě poloviny a rozevřel se jako dvířka skříňky, Billy vykulil oči. Fortescue s pomocí Billyho otce oddálil poloviny lebky od sebe – mozkovna byla pět centimetrů silná a každá polovina měla velikost jídelního talíře.

I v chabém světle se zatřpytil její obsah.

„Zlato,“ vyhrkl Billyho strýc ohromeně.

Celý vnitřek mozkovny byl pokryt drahým kovem. Fortescue pohladil lesklý povrch prstem. Teprve tehdy si Billy všiml hrbolků a brázd vyrytých do zlata. Vypadalo to jako hrubě načrtnutá mapa se stylizovanými stromy, naznačenými horami a klikatými řekami. Navíc tu byly i jakési znaky připomínající kuří stopy, které snad představovaly písmo.

Billy se naklonil ještě blíž, takže zaslechl, jak Fortescue užasle, ale také vystrašeně zašeptal: „Hebrejština.“

Billyho otec se vzpamatoval z prvotního šoku a zamračeně poznamenal: „Ale ta lebka je prázdná.“

Fortescue obrátil svou pozornost ke zlatem vykládané mozkovně. Bylo v ní dost prostoru, aby se do ní dalo uložit novorozené dítě, ale jak Billyho otec podotkl, nic tu nebylo.

Fortescue si s neproniknutelným výrazem prohlížel dutinu. Billy viděl, jak se mu hlavou honí výpočty a spekulace.

Co očekávali, že najdou?

Fortescue se narovnal. „Zavřete ji a nechte ji zabalenou v kůži. Během hodiny ji musíme připravit k převozu do Virginie.“

Nikdo se nehádal. Jestli se rozkřikne, že tu našli zlato, zakrátko celé místo vyplení zloději. V další hodině slunce kleslo pod obzor a muži zapálili pochodně, aby mohli pokračovat v práci: co nejrychleji uvolňovali z hlíny celou gigantickou lebku. Zároveň chystali vůz, do něhož zapřáhli koně. Billyho otec, strýc a ten Francouz se mezitím o něčem tiše dohadovali.

Billy předstíral, že má plno práce, ale ve skutečnosti se k nim nenápadně přiblížil s koštětem, aby se pokusil zaslechnout, o čem si povídají. Nepodařilo se mu však rozeznat víc než pár útržkovitých slov.

„Mohlo by to stačit,“ říkal zrovna Fortescue. „…dobrý začátek. Jestli to nepřítel najde dřív než my, váš mladý národ bude odsouzen k zániku ještě před tím, než vlastně vznikne.“

Billyho otec zavrtěl hlavou. „Nebylo by nejlepší, kdybychom to hned zničili? Rozděláme oheň, spálíme kost na popel a zlato roztavíme.“

„Možná na to dojde, ale rozhodnutí necháme na guvernérovi.“

Billyho otec se podle všeho chystal Francouzi odporovat, ale v tu chvíli si všiml, že Billy postává jen kousek od nich. Otočil se k němu a zvedl paži, aby ho odehnal. Zároveň otevřel ústa.

Nestačil však říct ani slovo.

Než mohl promluvit, z krku mu vytryskl gejzír krve. Klesl na kolena a sevřel si hrdlo. Pod čelistí mu trčel hrot šípu, mezi prsty mu protékala krev a vybublávala mu z úst.

Billy se k němu rozběhl – v jediném okamžiku se z mladého muže stal opět malým dítětem. „Tati!“

Ve svém šoku nic neslyšel. Svět se zúžil jen na otce, který na něj hleděl očima plnýma bolesti a lítosti. Pak sebou otcovo tělo několikrát škublo a zhroutilo se na břicho. Ze zad mu vyčnívalo několik dalších opeřených šípů. Za ním viděl Billy svého strýce, jak klečí se svěšenou hlavou na zemi. Z hrudi mu trčel oštěp, který ho proklál skrz naskrz a jehož špička se zaryla do hlíny, takže teď bránila mrtvému tělu, aby dopadlo na zem.

Než Billy stačil pochopit, co se děje, cosi ho zasáhlo z boku – nikoliv šíp nebo oštěp, ale něčí paže. Úder ho srazil k zemi a Billy se překulil. Zároveň začal opět vnímat okolní svět.

Slyšel řev mužů a ryk koní. Mezi pochodněmi se míhaly stíny desítek bojujících. Vzduchem svištěly šípy a bylo slyšet divošské halekání.

Útočí na ně indiáni.

Billy se zazmítal, ale byl uvězněný pod tělem toho Francouze. Fortescue mu zasykl do ucha: „Zůstaň ležet, chlapče.“

Sám vyskočil na nohy, neboť se k nim řítil do půli těla nahý divoch s tváří pomalovanou rudými válečnými barvami a s vysoko pozvednutou sekerou. Fortescue se bránil jedinou zbraní, byť se zdála zcela nedostatečná: holí.

Švihl vyřezávanou dubovou holí proti útočníkovi. Hůl se u rukojeti rozdělila a odletělo z ní dřevěné pouzdro, které odhalilo ukrytý kord. Prázdná pochva zasáhla indiána do čela a na chvilku ho omráčila. Fortescue okamžitě využil poskytnuté výhody a probodl útočníkovi hruď.

Rozlehl se chraptivý řev. Fortescue usměrnil divochův pád, takže indiánovo tělo dopadlo na zem vedle Billyho.

Francouz vyškubl z mrtvoly svůj kord. „Za mnou, chlapče!“

Billy poslechl. Nic jiného ho nenapadalo. Nedokázal přemýšlet. Namáhavě se posadil, ale paži mu sevřela čísi dlaň. Ten zkrvavený divoch, který ležel vedle něj, se ho pokoušel chytit. Billy se mu vyškubl a indián klesl zpátky na zem. Od jeho sevření Billymu zůstala na rukávu košile šmouha. Chlapec si vmžiku uvědomil, že není od krve, ale od barvy.

Zíral na umírajícího indiána. Jeho dlaň byla nyní bílá jako lilie, i když v rýhách zůstávaly zbytky červeně.

Fortescue chytil Billyho za límec a postavil ho na nohy.

Billy se k němu otočil. „Oni… to nejsou indiáni,“ vyhrkl a pokoušel se vstřebat svoje odhalení.

„Já vím,“ odtušil Fortescue beze stopy překvapení.

Všude kolem vládl chaos. Zhasly poslední dvě pochodně. Tmou se nesly výkřiky, modlitby a prosby o milost.

Fortescue se přikrčil a táhl Billyho táborem. Zastavil se jen na tak dlouho, aby sebral ze země volnou bizoní kůži a hodil ji Billymu. Doběhli k osamělému koni uvázanému ke stromu v lese, jako kdyby někdo předvídal útok. Kůň hrabal kopyty a pohazoval hlavou – zjevně ho poplašil křik a pach krve.

Francouz na něj ukázal. „Naskoč si.“

Když Billy zasunul nohu do třmenu, Fortescue opět zmizel ve stínech. Billy neměl na výběr: vyšvihl se do sedla. Zdálo se, že jeho tíha koně uklidnila. Objal pažemi zpocený krk zvířete, ale srdce mu nadále bušilo až v hrdle a v uších mu tepala krev. Měl sto chutí zacpat si dlaněmi uši, aby nevnímal skřeky umírajících, ale věděl, že je naopak musí napínat, aby slyšel, kdyby se k němu blížili divoši.

Ne, to nejsou divoši, připomněl si.

Kdesi za ním praskla větev. Otočil se. Z křovin vykulhala nějaká postava. Podle střihu kabátu a lesklého kordu v ní Billy rozeznal Francouze. Bojoval s nutkáním seskočit z koně a obejmout ho, přimět ho k tomu, aby mu vysvětlil, co má celé to krveprolití znamenat.

Fortescue se dovlekl až k němu. Ze stehna těsně nad kolenem mu trčel zlomený šíp. Podal Billymu dva velké předměty.

„Vezmi si je a zabal je do té kůže.“

Billy obě věci převzal a ohromeně si všiml, že jde o netvorovu otevřenou mozkovnu s vnitřkem pokrytým zlatem. Fortescue ji zřejmě oddělil od zbytku lebky.

Ale proč?

Nebyl čas na otázky. Billy zabalil obě poloviny mozkovny do bizoní kůže ve svém klíně.

„Jeď,“ pobídl ho Fortescue.

Billy zvedl uzdu, ale ještě zaváhal. „A co vy, pane?“

Fortescue mu položil dlaň na koleno, jako kdyby vycítil chlapcovu hrůzu a snažil se ho uklidnit. Vážně řekl: „Ty a tvůj kůň i beze mě nesete dost těžké břímě. Musíš jet co nejrychleji a dopravit svůj náklad do bezpečí.“

„Kam?“ zeptal se Billy a křečovitě svíral uzdu.

„K novému guvernérovi Virginie.“ Francouz ustoupil. „Thomasi Jeffersonovi.“

1. ČÁST

Nepovolené vniknutí

Σ

1. kapitola

SOUČASNOST 18. KVĚTNA, 13.32

SKALISTÉ HORY, UTAH

Vypadalo to jako pekelná brána.

Dva mladíci stáli na skalním hřebenu, z něhož se jim nabízel výhled do hluboké propasti s převalujícími se stíny. Výstup z malého městečka Roosevelt na toto odlehlé místo vysoko ve Skalistých horách jim trval osm hodin.

„Víš jistě, že jsme tu správně?“ zeptal se Trent Wilder.

Charlie Reed vytáhl mobil, zkontroloval polohu podle GPS a podíval se na indiánskou mapu načrtnutou na kusu jelení kůže, kterou měl schovanou v plastovém sáčku. „Myslím, že ano. Podle mapy by touhle roklí měl téct potůček a vstup do jeskyně bude v místě, kde potůček zatáčí k severu.“

Trent se zachvěl a smetl si sníh z vlasů. V nížinách už koberce kvetoucích rostlin zvěstovaly příchod jara, ale tady nahoře dosud vládla mrazivá zima a vrcholy kopců pokrývala vrstva sněhu. Navíc se na obloze celý den honily mraky a teď ještě k tomu začal foukat silný vítr.

Trent si prohlížel úzké údolí. Vypadalo to, jako kdyby nemělo žádné dno. Z moře mlhy vyčnívaly jen vrcholky borovic a údolí ze všech stran obklopovaly holé skály. Sice s sebou měli lana a slaňovací postroje, ale Trent doufal, že je nebude potřebovat.

Největší starosti mu však dělalo něco jiného.

„Možná bychom tam neměli lézt,“ poznamenal.

Charlie povytáhl obočí. „Po celodenním výstupu?“

„A co ta kletba? Tvůj děda…“

Charlie mávl rukou. „Ten staroch už je jednou nohou v hrobě a hlavu má plnou meskalu.“ Poplácal svého kamaráda po rameni. „Hlavně si nenadělej do kalhot. V té jeskyni nejspíš najdeme pár hrotů ze šípů a rozbitých hrnců. Možná i nějaké ty kosti, jestli budeme mít kliku. Tak pojď.“

Trentovi nezbývalo než následovat Charlieho po úzké jelení stezce, kterou objevili už dřív. Mračil se na záda Charlieho karmínové bundy ozdobené dvěma pery Utažské univerzity. Trent pořád nosil sportovní bundu své střední školy s rooseveltskou unijní pumou. Byli nejlepší kamarádi už od základní školy, ale v poslední době se odcizovali. Charlie právě dokončil první ročník univerzity, zatímco Trent pracoval na plný úvazek v automobilové dílně svého otce. Charlie se navíc letos v létě chystal na praxi do právnické kanceláře indiánské rezervace Uintah.

Jeho kamarád byl zkrátka stoupající hvězdou, na niž Trent z malého městečka Roosevelt brzy dohlédne jedině teleskopem. To ale nebylo nic nového. Charlie odjakživa Trenta zastiňoval. A pochopitelně také nijak nepomáhalo, že byl poloviční indián z kmene Ute, takže měl snědou pleť a dlouhé černé vlasy. Trentův zrzavý ježek a hejno pih na nose ho na školních večírcích jednou provždy odsunuly do úlohy Charlieho pomocníka.

Ani jeden to neřekl nahlas, ale oba si uvědomovali, že jejich přátelství na prahu dospělosti skončí. Proto také oba souhlasili s tímto posledním dobrodružstvím: najít posvátnou jeskyni kmenů Ute.

Podle Charlieho o tomto pohřebišti v divočině High Uintas věděla jen hrstka kmenových starších a ti měli zakázáno o něm mluvit. Charlie se o jeskyni dozvěděl jen kvůli dědečkově nadměrné zálibě v alkoholu. Charlie pochyboval, že si děda bude vůbec pamatovat, jak mu ukazoval starou mapu na jelení kůži, schované v dutém bizoním rohu.

Trent o jeskyni slyšel poprvé, když chodil do prvního ročníku střední školy. Tábořil s Charliem v malém stanu, ve kterém mu Charlie – poté, co si pro větší efekt přiložil rozsvícenou baterku k bradě – řekl o dědečkově vyprávění. „Děda tvrdí, že v té jeskyni pořád straší Velký duch a hlídá drahocenný poklad našeho národa.“

„Jaký poklad?“ zeptal se tehdy Trent pochybovačně. Mnohem víc se zajímal o Playboy, který ukradl z otcovy skříně. Ten pro něj představoval daleko větší poklad.

Charlie pokrčil rameny. „Nevím. Ale musí být prokletý.“

„Jak to myslíš?“

Jeho kamarád si opět přiblížil baterku k bradě a ďábelsky zvedl obočí. „Děda říká, že nikdo z těch, kteří vstoupí bez povolení do jeskyně Velkého ducha, z ní už nikdy nesmí odejít.“

„Proč?“

„Protože kdyby odešel, nastal by konec světa.“

V tu chvíli táhle zavyl Trentův starý pes, takže oba chlapci nadskočili. Pak se tomu zasmáli a dlouho do noci si povídali. Charlie nakonec dědovu historku označil za nesmyslnou pověru. Jako moderní indián vždy dával okázale najevo, že podobné pošetilosti zavrhuje.

I tak Trent musel přísahat, že o jeskyni nikomu nepoví, a Charlie ho odmítal k místu označenému na mapě odvést – až doteď.

„Tady dole je větší teplo,“ podotkl Charlie.

Trent zvedl otevřenou dlaň. Jeho kamarád měl pravdu. Chumelenice zhoustla, ale zároveň se oteplovalo a ve vzduchu visel pach zkažených vajec. Sněžení postupně přecházelo v liják. Trent si otřel dlaň do kalhot a uvědomil si, že mlha, kterou předtím viděl na dně údolí, byla ve skutečnosti vodní pára.

Vzápětí se mezi stromy objevil její zdroj: potůček protékající kamenitým korytem.

„Cítíš tu síru?“ zeptal se Charlie a začichal. Došel k potůčku a zkusmo do něj ponořil prst. „Horký. Zřejmě ho napájí nějaký geotermální pramen.“

To na Trenta neudělalo velký dojem. Ve zdejších horách bylo podobných pramenů dvanáct do tuctu.

Charlie se narovnal. „Určitě jsme tu správně.“

„Proč myslíš?“

„Horké prameny jsou pro můj národ posvátné, takže dává smysl, že si tohle místo vybrali jako významné pohřebiště.“ Charlie vykročil korytem; přeskakoval z jednoho kamene na druhý. „Pojď. Už jsme blízko.“

Postupovali proti proudu potůčku. Teplota s každým krokem stoupala a sirný pach štípal Trenta v očích i nose. Není divu, že tohle místo ještě nikdo nenašel.

Slzely mu oči a uvažoval, jestli by se neměl vrátit, ale Charlie se náhle zastavil u ostrého ohybu potůčku, otočil se kolem své osy a znovu nahlédl do mapy, kterou ráno ukradl z dědovy ložnice.

„Jsme tu.“

Trent se rozhlédl. Neviděl žádnou jeskyni, jen samé stromy. Na skalních římsách vysoko nad nimi se držel sníh, ale dolů dopadal v podobě nepříjemného deště.

„Vchod je určitě někde blízko,“ zahučel Charlie.

„Nebo je to jenom stará báchorka.“

Charlie přeskočil na druhý břeh a rozhrnul botou kapradí. „Měli bychom se aspoň podívat.“

Trent se vlažně rozhlédl na své straně potůčku a vykročil od vody. „Já nic nevidím!“ zavolal, když došel k žulové stěně. „Co kdybychom se prostě…“

Vtom to spatřil, nejprve jen koutkem oka, když se otáčel. Jeskyně na první pohled vypadala jen jako další stín na skalní stěně, až na to, že údolím vál vítr, který houpal větvemi, takže se všechny stíny pohybovaly.

Tenhle ovšem nikoliv.

Přistoupil k němu blíž. Vchod do jeskyně byl nízký a široký, jako ústa zkamenělá ve věčném úšklebku. Nacházel se zhruba v metrové výšce nad zemí a chránil ho kamenný převis.

Šplíchnutí a zaklení ohlásily příchod Trentova kamaráda.

Trent mlčky ukázal.

„Vážně tady je,“ zašeptal Charlie. V jeho hlase poprvé zazněla nejistota.

Dlouhou chvíli jen tak stáli, hleděli na vchod do jeskyně a vzpomínali na příběhy, které se k ní vázaly. Oba byli příliš nervózní, než aby pokračovali dál, ale mužská pýcha jim bránila v návratu.

„Opravdu tam půjdeme?“ zeptal se Trent nakonec.

Jeho otázka ukončila veškeré váhání.

Charlie se narovnal. „Jistěže ano, sakra.“

Než si to kterýkoliv z nich mohl rozmyslet, rychle přistoupili ke skalní stěně a vlezli do otvoru. Charlie vytáhl baterku a namířil ji do chodby, která příkře klesala do hlubin hory.

Ohlédl se na svého přítele. „Vzhůru za pokladem!“ zvolal s hranou odvahou.

Trent ho následoval.

Chodba se rychle zužovala, takže museli postupovat jeden za druhým. Uvnitř panovalo ještě větší horko, ale aspoň tu byl suchý vzduch a pach ustoupil.

Když se protahovali jednou obzvlášť úzkou skulinou, Trent ucítil přes bundu, jak je okolní skála horká.

„Páni,“ vydechl za zúženým místem. „Tady je úplně jako v peci.“

Charliemu se na tváři leskl pot. „Nebo jako v sauně. Tak možná moji lidé tuhle jeskyni využívali. Vsadím se, že ten horký pramen vyvěrá přímo pod námi.“

Trentovi se to moc nezamlouvalo, ale teď už se nemohl vrátit.

Po několika příkrých schodech chodba vyústila do nízké jeskyně o rozměrech basketbalového hřiště. Přímo před nimi byla ve skále nahrubo vyhloubená jáma se žulovými stěnami dosud zčernalými od dávných ohňů.

Charlie naslepo hmátl po Trentově paži a pevně ji sevřel, ale přesto se mu klepala ruka. A Trent věděl proč.

Jeskyně nebyla prázdná.

Podél stěn i na podlaze ležely spousty těl, mužských i ženských. Některé mrtvoly seděly se zkříženýma nohama, jiné se zhroutily na bok. Kůže jim přischla ke kostem, oči se propadly do důlků, poodhrnuté rty odhalovaly zažloutlé zuby. Všechna těla byla do pasu nahá, dokonce i ženská, s vysušenými, povislými ňadry. Několik mrtvol zdobily čelenky s ptačími pery nebo náhrdelníky z kostí a šlach.

„Moji lidé,“ vydechl Charlie s posvátnou úctou a opatrně přistoupil k jedné z mumií.

Trent se držel za ním. „Víš to jistě?“

Ve světle baterky vypadala pleť mumií příliš bledá a jejich vlasy se zdály příliš světlé. Trent ale nebyl na tyhle věci odborník. Horký vzduch bohatý na minerály možná těla nejen vysušil, ale také nějak vybělil.

Charlie zkoumal tělo muže s náhrdelníkem z černých per. „Jsou zrzavé, ne?“

Hovořil o mužových vlasech, které ve světle baterky skutečně zářily ohnivě červeným odstínem.

Trent si všiml něčeho dalšího. „Podívej se mu na krk.“

Mužova hlava se opírala zátylkem o žulovou stěnu a rozšklebená kůže pod čelistí odhalovala kost a vyschlou tkáň. Řez byl rovný a smrtící nástroj až příliš zjevný. Mužovy svraštělé prsty dosud svíraly kovové ostří, které se lesklo v záři baterky.

Charlie pomalu přejel kuželem světla po obvodu místnosti. Na kamenné podlaze či v kostnatých rukách dalších mrtvol se nacházely podobné nože.

„Vypadá to, že spáchali sebevraždu,“ vydechl Trent ohromeně.

„Ale proč?“

Trent ukázal před sebe. Na druhé straně jeskyně začínala další chodba, která se nořila ještě hlouběji do hory. „Možná tam něco schovávali a nechtěli, aby se o tom kdokoliv dozvěděl.“

Oba se zahleděli k chodbě. Trentovi přejel mráz po zádech a na pažích mu naskákala husí kůže. Ani jeden z nich se nepohnul. Nikomu se nechtělo přecházet tuto místnost smrti. Ani příslib pokladu je nelákal.

Charlie promluvil jako první. „Pojďme odtud.“

Trent se nehádal. Na jeden den viděl už dost hrůz.

Charlie se otočil a vykročil i s baterkou k východu.

Trent ho následoval do chodby, ale pořád se ohlížel, jako kdyby se bál, že Velký duch oživí jedno z těl a vyšle ho za nimi s dýkou v ruce. Vtom mu na volné břidlici podjela noha. Trent tvrdě dopadl na břicho a sklouzl po strmé podlaze o několik metrů zpátky k jeskyni.

Charlie nečekal. Naopak zrychlil, jako kdyby toužil po úniku. Než se Trent postavil na nohy a oprášil si kolena, Charlie už dospěl ke konci chodby a vyskočil ven.

Trent otevřel ústa, aby hlasitě zaprotestoval, že ho tu kamarád nechal – náhle však k němu zvenku dolehlo jiné zvolání, chraptivé a zlostné. Venku byl ještě někdo. Trent ztuhl. Slyšel další vzteklá slova, ale nerozuměl jim.

Pak práskla rána z pistole.

Trent nadskočil a odpotácel se o dva kroky hlouběji do tmy.

Ozvěna výstřelu po chvíli odezněla a rozhostilo se naprosté ticho.

Charlie…?

Trent rozechvěle zacouval do chodby. Jeho oči přivykly tmě natolik, že se dostal až do jeskyně s mumiemi, aniž by způsobil sebemenší hluk. Na kraji jeskyně se zastavil. Musel se rozhodnout: temnota za ním, nebo ten, kdo číhá venku?

Ticho se prodlužovalo a čas se zpomalil.

Pak se k němu doneslo těžké oddechování a šramot.

Ale ne.

Trent si s bušícím srdcem sevřel rukou hrdlo. Někdo lezl do jeskyně. Neměl jinou možnost než postoupit dál do tmy. Potřeboval však zbraň. Shýbl se, aby vytrhl jedné mrtvole z ruky nůž. Scvrklé prsty přitom popraskaly jako suché větvičky.

Zasunul si nůž za opasek a pomalu postupoval mezi mrtvými těly. Paže držel před sebou a poslepu se dotýkal čelenek s pery, vysušené kůže a drsných vlasů. Představoval si, jak se po něm natahují kostnaté ruce, ale plížil se pořád dál.

Potřeboval se schovat.

A byl tu jediný úkryt.

Ta druhá chodba…

Která ho však děsila.

V jednu chvíli šlápl do prázdného prostoru a málem vykřikl – pak si uvědomil, že se jen dostal ke starému ohništi. Opatrně ho překročil. Pokusil se zorientovat podle polohy jámy, ale nakonec se ukázalo, že to není nutné.

Světlo za ním sílilo a rozlévalo se po místnosti.

Trent rychle přeběhl jeskyni. U ústí vzdálenější chodby se zastavil a ohlédl se přes rameno – za ním se ozvalo hlasité žuchnutí.

Z přístupové chodby vypadlo tělo a zůstalo ležet tváří k zemi. V čím dál jasnějším světle se leskla zdobná pera na bundě mrtvoly.

Charlie.

Trent si přitiskl pěst k ústům a utekl pod ochranu tmy v chodbě. Každým krokem v něm rostl strach.

Vědí i o mně?

Chodba byla rovná a dostatečně prostorná, ale bohužel jen velice krátká. Po pěti krocích se rozšiřovala do další jeskyně.

Trent se přitiskl ke stěně za rohem a snažil se ztišit své přerývané oddechování, protože si byl jistý, že ho takhle musí být slyšet až ven. Opatrně vyhlédl zpoza rohu.

Do jeskyně s mumiemi vstoupil člověk s baterkou. V mihotavém světle se shýbl a odtáhl Trentova kamaráda k ohništi. Nikdo jiný s ním nebyl. Vrah klesl na kolena, odložil baterku a přitáhl si Charlieho tělo k hrudi. Pak pozvedl tvář ke stropu jeskyně a začal se kolébat. Přitom zpěvně odříkával cosi v jazyku kmene Ute.

Trent sebou trhl – tu vrásčitou tvář poznal.

Charlieho dědeček zvedl naleštěnou ocelovou pistoli a přiložil si ji k hlavě. Trent se odvrátil, ale byl příliš pomalý. V uzavřeném prostoru práskl výstřel s ohlušující silou. Polovina starcovy lebky se rozletěla v gejzíru krve, mozkové tkáně a úlomků kostí.

Pistole dopadla na zem a starcovo tělo se zhroutilo na Charlieho, jako kdyby ho ve smrti ochraňovalo. Bezvládná paže narazila do baterky a postrčila ji natolik, že ozářila Trentovu skrýš.

Trent si v hrůze klekl. Vzpomněl si na varování Charlieho dědečka. Nikdo z těch, kteří vstoupí bez povolení do jeskyně Velkého ducha, z ní už nikdy nesmí odejít.

Indiánský starší zařídil, aby tato pověra platila i pro Charlieho. Nějak se zřejmě dozvěděl o krádeži mapy a sledoval je sem.

Trent si zakryl obličej dlaněmi a zhluboka oddechoval. Odmítal uvěřit tomu, co právě na vlastní oči viděl. Poslouchal, jestli ještě někoho neuslyší. Všude panovalo naprosté ticho. Čekal celých deset minut.

Konečně usoudil, že je tu opravdu sám, a těžce se vyhrabal na nohy. Ohlédl se přes rameno. Kužel světla ozařoval zadní část druhé jeskyně a odhaloval, co tu bylo před dávnými lety ukryto.

Kamenné schrány o velikosti svačinových krabic, vyskládané u zadní stěny. Zdálo se, že jsou potřené olejem a obalené kůrou. Trentovu pozornost však přitáhl předmět uprostřed jeskyně.

Na žulovém pilíři spočívala velká lebka.

Totem, pomyslel si.

Chvíli zíral do prázdných očních důlků, na vysoce klenutou mozkovnu a nepřirozeně dlouhé tesáky, které měřily aspoň třicet centimetrů. Z hodin biologie mu toho v hlavě utkvělo dost na to, aby lebku poznal: kdysi patřila šavlozubému tygrovi.

I tak ho zvláštní stav lebky ohromoval. Musel někomu říct o vraždě a sebevraždě, ke které tu došlo – ale také o tom pokladu.

O pokladu, který nedával žádný smysl.

Odspěchal zpátky do první jeskyně s mumiemi, přeběhl k přístupové chodbě a pokračoval k dennímu světlu. U východu se ještě zarazil a vzpomněl si na varování Charlieho dědečka o tom, co se stane, když odtud někdo odejde.

Nastane konec světa.

Otřel si uslzené oči a zavrtěl hlavou. Pověry už zabily jeho nejlepšího přítele. Nehodlal dopustit, aby se totéž stalo i jemu.

Jediným skokem se vrátil do venkovního světa.

2. kapitola

30. KVĚTNA, 10.38

DIVOČINA HIGH UINTAS UTAH

Nic nepřiláká davy lidí tak spolehlivě jako vražda.

Margaret Granthamová prošla provizorním táborem postaveným na louce nad strží. V řídkém vzduchu trochu zrychleně dýchala a v chladu ji zlobila artritida v kloubech prstů. Poryv větru jí málem strhl z hlavy klobouk, ale přidržela si ho rukou a upravila si několik pramenů šedivých vlasů.

Kolem stálo stanové městečko rozdělené do několika oddělení, od právnického po novinářské. Opodál postával oddíl Národní gardy, který měl za úkol udržovat pořádek, ale jeho přítomnost jen zvyšovala napětí.

Během uplynulých dvou týdnů se zde shromažďovaly různé indiánské skupiny z celé země, jež k tomuto odlehlému místu přilákal probíhající spor. Někteří přišli pěšky, jiní přijeli na koních. Zastupovali organizace s nejrůznějšími akronymy: NABO, AUNU, NAG, NCAI. Všechna písmena nicméně vposledku sloužila jedinému cíli: ochraňovat indiánská práva a uchovávat dědictví jednotlivých kmenů. Řada stanů tradicionálnějších skupin měla podobu týpí.

Margaret se zamračila na vrtulník místní zpravodajské stanice, který právě klesal na volné prostranství za táborem, a zavrtěla hlavou. Taková pozornost vše jen zhoršovala.

Jako profesorku antropologie na Univerzitě Brighama Younga, BYU, ji sem povolal Utažský úřad pro indiánské záležitosti, aby pomohla zprostředkovat dohodu o právních otázkách kolem zdejšího nálezu. Vzhledem k tomu, že třicet let dohlížela na programy, které měly za cíl vycházet vstříc původním obyvatelům Ameriky, dobře si uvědomovala, že je třeba k jejich názorům přistupovat s respektem. Navíc často spolupracovala se známým šošonským historikem a přírodovědcem profesorem Henrym Kanoshem.

Dnešek nebyl výjimkou.

Hank na ni čekal na začátku stezky, která vedla dolů k jeskynnímu systému. I on měl, stejně jako ona, na sobě pohorky, džíny a khaki pracovní košili. Černé vlasy prokvetlé šedinami si stáhl do ohonu. Margaret byla jedním z mála lidí, kteří znali jeho indiánské jméno, Kaiv’u wuhnuh, což znamená Stojící hora. Když nyní stál na pěšině, bylo vidět, že to jméno nedostal náhodou. Táhlo mu na šedesátku, ale jeho sto devadesát centimetrů vysoká postava se dosud pyšnila vypracovanými svaly. Snědou tvář zjemňovaly jen zlaté ohníčky v karamelových očích.

U boku mu seděl australský honácký pes – otužilé, houževnaté zvíře s jedním okem hnědým a druhým modrým. Jeho jméno Kawtch znamenalo v jazyce indiánů kmene Ute „ne“. Maggie si s úsměvem vzpomněla na Hankovo vysvětlení: Když byl štěně, křičel jsem to na něj v jednom kuse, a pak mu to jméno už prostě zůstalo.

„Jak to tam vypadá?“ zeptal se Hank, když se s Margaret na přivítanou letmo objali.

„Nic moc,“ odpověděla. „A nejspíš bude hůř.“

„Jak to?“

„Mluvila jsem s oblastním šerifem. Už přišla toxikologická zpráva o tom starci.“

Hank skousl doutník, který měl vložený mezi zuby. Nikdy si je nezapálil, jen je žvýkal. Mormoni sice nesměli požívat tabák, ale někdy je třeba dělat ústupky. Hank byl čistokrevný indián, vychovali ho však jako mormona – patřil k jednomu ze severozápadních kmenů Šošonů, které v devatenáctém století po masakru u Medvědí řeky pokřtili.

„A co v té zprávě bylo?“ procedil přes doutník.

„Testy na meskal vyšly pozitivně.“

Hank zavrtěl hlavou. „Skvělé. To bude před kamerami vypadat výborně. Bláznivý zfetovaný indián zabil v náboženském vytržení svého vnuka a pak sám sebe.“

„Prozatím si nechávají tenhle detail pro sebe, ale dřív nebo později se dostane na veřejnost.“ Odevzdaně si povzdychla. „Reakce na původní zprávu už byla dost zlá.“

Jako první dorazili na místo, kde došlo k vraždě a sebevraždě mladého indiána z kmene Ute a jeho dědečka, místní policisté. Vzhledem k výpovědi očitého svědka – kamaráda zavražděného chlapce – byl případ rychle uzavřen a těla přepravena vrtulníkem do státní márnice v Salt Lake City. Prvotní koronerova zpráva vinila z tragédie stařeckou demenci podpořenou letitým nadužíváním alkoholu. V místních i federálních novinách se hned začaly objevovat komentáře o alkoholismu mezi indiány, které často posilovaly stereotypní představu o opilém rudochovi.

To vše jen přilévalo olej do ohně. Margaret věděla, jak jemně je třeba k podobným záležitostem přistupovat, zejména zde v Utahu, jehož dějiny jsou plné krvavých konfliktů mezi indiány a bělochy.

Politická noční můra však teprve začínala. Pořád zbývala otázka, co s ostatními těly, která našli v jeskyni – se stovkami mumifikovaných ostatků.

Hank mávl k cestě vedoucí dolů k jeskyni. Kawtch vyrazil jako první, s chundelatým ocasem zvednutým vysoko do vzduchu. Hank ho následoval. „Zpráva od geodetů přišla dnes ráno. Viděla jsi ji?“

Maggie zavrtěla hlavou a vydala se za ním po stezce.

„Vchod do jeskyně je prý na federálním území, ale samotný jeskynní systém se rozkládá pod územím rezervace.“

„Čili není jasné, pod čí jurisdikci spadá.“

Hank si povzdychl. „Ne že by v tom z dlouhodobého hlediska byl velký rozdíl. Četl jsem zprávu Úřadu pro indiánské záležitosti. Celé území bylo v roce 1861 součástí indiánské rezervace Uintah a Ouray, jenže během posledních sto padesáti let se hranice rezervací měnily.“

„Takže úřad může tvrdit, že obsah jeskyně patří jim.“

„To záleží na dalších proměnných: na stáří těl, na době, kdy byla pohřbena, a samozřejmě taky na tom, jestli jde vůbec o ostatky indiánů.“

Maggie přikývla. To byl hlavní důvod, proč ji sem zavolali – aby určila rasovou příslušnost těl. Včera už si je zběžně prohlédla. Podle barvy pleti a vlasů i podle obličejových rysů to vypadalo, že se jedná o bělochy, ale artefakty a oblečení byly jednoznačně indiánské. O další testy – analýzu DNA, chemické zkoušky – se zatím vedla právní bitva. Podle zákona na ochranu indiánských hrobů nebylo dokonce možné ani těla přesunout.

„Je to jako s Kennewickým mužem,“ povzdychla si Maggie.

Hank tázavě povytáhl obočí.

„V roce 1996 se v říčním břehu ve washingtonském Kennewicku našla stará kostra. Soudní antropolog, který ostatky prozkoumal jako první, je označil za bělošské.“

Hank se na ni ohlédl a pokrčil rameny. „No a?“

„Uhlíkové datování určilo stáří těla na víc než devět tisíc let. Šlo o jedno z nejstarších těl objevených v Americe a bělošské rysy vzbudily značný zájem. Vědci předpokládají, že raní lidé migrovali do Ameriky přes pevninský most mezi Ruskem a Aljaškou. Objev dávné kostry s bělošskými znaky téhle teorii odporuje. Mohl by přepsat dávné dějiny osídlování našeho kontinentu.“

„A co se stalo?“

„O tělo se přihlásilo pět místních indiánských kmenů. Požádali o soudní příkaz, aby tělo bylo bez dalšího zkoumání opět pohřbeno. Právní bitva neskončila ani po deseti letech. Po celé Severní Americe se ostatně našly další ostatky, které vypadaly bělošsky a o které se nebojuje s o nic menší úporností.“ Odpočítávala na prstech. „Mumie z nevadské Jeskyně duchů, Oregonský člověk, žena z Arlington Springs. Většina z nich nebyla nikdy pořádně prozkoumána. Další se ztratila v anonymních indiánských hrobech.“

„Doufejme, že to tady neskončí stejně,“ poznamenal Hank.

To už dorazili ke dnu údolí, kde na ně čekal Kawtch s vyplazeným jazykem.

Maggie nakrčila nos před pachem zkažených vajec stoupajícím ze sirného pramene, který vyhříval údolí. Na čele jí vyrazily kapky potu. Zamávala si rukou před obličejem.

Hank si všiml, že se antropoložka necítí nejlíp, a spěšně je odvedl ke vchodu do jeskyně, který hlídali dva vojáci Národní gardy ozbrojení puškami a pistolemi. Vzhledem k publicitě se všichni obávali lupičů, zvlášť když zprávy hovořily o tom, že je v jeskyni ukrytý poklad.

Jeden z vojáků postoupil kupředu – byl to mladík s hladkými tvářemi a strništěm nazrzle plavých vlasů. Vojín Stinson tu sloužil už celý týden a poznal oba přicházející vědce.

„Major Ryan je uvnitř,“ ohlásil. „Čeká na vás, než začne se stěhováním artefaktu.“

„Dobře,“ přikývl Hank. „Tam nahoře je už tak dost velké dusno.“

„A plno kamer,“ doplnila Maggie. „Nevypadalo by dobře, kdyby posvátný indiánský artefakt odnášel někdo ve vojenské uniformě. Musíme postupovat diplomaticky.“

„To si major Ryan říkal taky.“ Vojín ustoupil a potichu dodal: „Ale je čím dál netrpělivější. To, co se tu děje, se mu zrovna dvakrát nezamlouvá.“

To není žádná novinka, pomyslela si Maggie.

Major Ryan jí uměl lézt na nervy jako málokdo.

Hank jí pomohl do vyvýšeného vchodu k pohřební jeskyni. Kolem boků se jí sevřely jeho velké dlaně a jejím tělem projela vlna tepla spolu se sladkohořkou vzpomínkou na to, jak se jí ty ruce jednou dotýkaly po celém nahém těle – prožili krátkou aférku, způsobenou dlouhými nocemi, jež trávili spolu, a také jejich hlubokým přátelstvím. Takový vztah jim ale nevyhovoval. Byli lepší přátelé než milenci.

I tak se jí po tvářích rozlil ruměnec, když se k ní Hank mrštně připojil v chodbě. Zdálo se, že si její reakce vůbec nevšiml, za což byla Maggie vděčná, ale zároveň ji to i trochu mrzelo.

Hank přikázal Kawtchovi, aby počkal venku, a pes zklamaně svěsil hlavu.

Vykročili chodbou, když tu k nim dolehl výkřik. Vyměnili si pohled a Hank obrátil oči v sloup. Major Ryan jako obvykle nebyl s něčím spokojený. Velitel gardistů se nestaral o antropologický význam objevu a tento úkol mu zjevně lezl krkem. Maggie navíc měla podezření, že se pod majorovou nechutí skrývá i rasistický podtón. Zaslechla, jak na adresu indiánů shromážděných nahoře v táboře poznamenal: Měli jsme je všechny nahnat do Pacifiku, dokud to šlo.

I tak s ním musela spolupracovat – přinejmenším do chvíle, kdy bude zajištěn zdejší poklad. To byl jeden z důvodů, proč ona a Hank získali povolení přepravit totemový předmět do muzea na BYU. Artefakt byl příliš cenný, než aby zůstal bez ochrany. Jakmile odtud zmizí, bude možné uvolnit bezpečnostní pravidla a pak se snad uklidní i zjitřené vášně všech zúčastněných.

Maggie došla do hlavní jeskyně, ale na jejím prahu se zastavila. Opět ji zarazil děsivý výjev v podobě mumifikovaných ostatků. Prostor osvětlovaly reflektory napájené bateriemi a značky geodetů spolu se žlutými policejními páskami dělily jeskyni do jednotlivých úseků. Prostředkem vedla vyznačená stezka k protější chodbě.

Maggie k ní pomalu vykročila, ale její pozornost opět přitáhla okolní těla. Byla úžasně zachovalá. Geotermální teplo je dokonale vysušilo a zkoncentrovalo v jejich tkáních sůl, jež je účinně zakonzervovala.

Maggie se snad potisící zamyslela nad tím, proč všichni spáchali sebevraždu. Připomínalo jí to příběh obléhání pevnosti Masada, v níž židovští povstalci raději zvolili smrt, než aby se vzdali římským legiím u bran.

Přihodilo se tu snad něco podobného?

Odpověď neznala. Byla to jedna z mnoha zdejších záhad.

Koutkem oka zachytila ve stínech nějaký pohyb, škobrtla a zahleděla se k tělům ve vzdáleném rohu. Když se kdosi dotkl jejího ramene, nadskočila.

Hank ji chlácholivě pohladil. „Co se děje?“ zeptal se.

„Měla jsem dojem, že vidím…“

Přerušilo ji zvolání. „To je dost, že jste dorazili!“

Z protější chodby rázně vykročil major Ryan s baterkou v ruce. Měl na sobě oficiální uniformu včetně přilby, která mu vrhala stín přes oči. Jeho podrážděně sevřené rty však bylo vidět až příliš dobře.

Zamával na ně baterkou, ať ho následují, otočil se a vrátil se do chodby. „Tak se do toho pustíme. Nechal jsem připravit transportní bednu, jak jste žádali. Pomůžou vám dva z mých mužů.“

Hank tiše zabručel. „Taky vás zdravíme, majore.“

Maggie se ještě před vstupem do chodby ohlédla. Teď už se nikde nic nehýbalo. Zavrtěla hlavou.

Nejspíš jenom hra světel. Nesmím se hned vyděsit.

„Nastal menší problém,“ pokračoval Ryan. Maggie se k němu obrátila. „Došlo k nehodě.“

„Jaké nehodě?“ zeptal se Hank.

„Podívejte se sami.“

Maggie ustaraně odspěchala za nimi.

Co se zase stalo?

11.40

Dívka se krčila ve stínech a sledovala, jak všichni tři mizí v chodbě. Pomalu, ulehčeně vydechla. Musela se ovládat, aby se nerozechvěla strachem. Málem ji odhalili, když odtahovala svůj batoh dál za dvojici těl.

Ve tmě ji pronásledovaly pochyby.

Co tady dělám?

Byla tu už od časného rána. Jmenovala se Kai, což navažsky znamenalo „vrba“. Bušilo jí srdce, ale snažila se čerpat sílu ze své jmenovkyně, napojit se na trpělivou odolnost toho stromu, stejně jako na jeho příslovečnou ohebnost. Zvolna si protáhla levou nohu, která jí začínala tuhnout. Záda ji ale bolela pořád.

Slíbila si, že už to nepotrvá dlouho.

Schovávala se tu od rozbřesku. Dva její přátelé, kteří sehráli opilé výtržníky, odlákali strážné od vchodu do jeskyně, Kai využila chvilkové nepozornosti vojáků a vklouzla ze svého úkrytu do chodby ve skalní stěně.

Nebylo vůbec jednoduché doplížit se tiše na plánované stanoviště. V osmnácti letech však byla mrštná, ohebná a štíhlá a uměla se pohybovat potmě – tuto dovednost si osvojila, když od dětských let chodila stopovat zvěř se svým otcem. Učil ji odvěkým znalostem jejich národa, dokud ho nezastřelili, když řídil taxík v Bostonu.

Ta vzpomínka u ní vyvolala bodnutí letitého vzteku.

Rok po jeho smrti ji přijali do militantní skupiny bojující za indiánská práva, která odvozovala své jméno – WAHYA – od čerokíjského výrazu pro „vlka“. Všichni byli mladí, nanejvýš do třiceti let, zapálení pro věc, a stejně jako ona neměli trpělivost s prosazováním svých požadavků v konvenčnějších organizacích.

Vzplanutí zlosti u ní přehlušilo veškeré obavy. Vybavila si plamenná slova Johna Hawkese, zakladatele a vůdce skupiny WAHYA: Proč bychom měli čekat, až nám americká vláda vrátí naše práva? Proč bychom se měli klanět a spokojovat se s drobečky?

WAHYA už se několikrát dostala do novinových titulků. Spálili například americkou vlajku na schodech montanské soudní budovy poté, co soud odsoudil indiána z kmene Vran za použití halucinogenních hub při náboženském obřadu. Minulý měsíc zase posprejovali kancelář coloradského kongresmana, který navrhoval omezit indiánská kasina ve svém státě.

Zdejší události podle Johna Hawkese nicméně nabízely ještě lepší příležitost, jak na sebe upozornit na celonárodní úrovni. WAHYA vystoupí ze stínů, vezme věci do vlastních rukou a učiní přítrž vládnímu vměšování do záležitostí indiánských kmenů.

Z druhé chodby vedoucí hlouběji do nitra hory k ní dolehl výkřik.

Strnula. Ještě než dorazili noví dva příchozí, uslyšela ze zadní jeskyně hlasitou ránu, po které následovalo vzteklé klení. Něco se zjevně nepovedlo. Kai se modlila, aby vzniklý problém neohrozil její misi.

Zvlášť poté, co tu čekala už tak dlouho.

Přesunula váhu na druhou nohu a obrnila se trpělivostí. Musí počkat na signál. Jednu ruku položila na batoh plný trhaviny C4 s bezdrátovou rozbuškou.

Její chvíle se blíží.

11.46

„Co jste to udělali?“ zeptal se Hank zlostně. Jeho hlas se rozléhal celou jeskyní.

Maggie mu položila dlaň na rameno, aby ho uklidnila. Jakmile vstoupila do zadní jeskyně, okamžitě spatřila, co se stalo.

U protější stěny byly vyskládané kamenné schrány, všechny stejné, všechny o hraně dlouhé třicet centimetrů. Jednu už si včera prohlédla. Připomínala jí malou kostnici, truhličku na kosti mrtvých. Bez povolení indiánské delegace z NAGPRA však žádná schrána nesměla být otevřena. Všechny byly naolejované a zabalené do suché jalovcové kůry.

Okolnosti se však změnily.

Dívala se na několik truhlic, které ležely na zemi. Nejbližší se rozlomila v půli, ale obal z kůry ji dosud držel pohromadě.

Hank se zhluboka nadechl a zamračil se na majora Ryana. „Platí přísný zákaz dotýkat se těch předmětů. Víte, kolik to vyvolá potíží? Chápete, jaký soudek s prachem jste zapálili?“

„Chápu,“ odsekl Ryan. „Jeden z těch pitomců je shodil, když se tu vytáčeli s transportní bednou.“

Maggie se podívala na dva gardisty v rohu. Oba stáli v pozoru a mlčky snášeli velitelovu zlost. Mezi sebou měli zelenou umělohmotnou bednu s otevřeným víkem, vystlanou polystyrenem a připravenou na převoz hlavního pokladu.

„Co teď budeme dělat?“ zavrčel Ryan kysele.

Maggie neodpověděla. Bez rozmýšlení přistoupila k rozbité kamenné schráně a přiklekla k ní. Nemohla odolat.

Hank se k ní připojil. „Radši ji necháme být. Můžeme zdokumentovat poškození a potom…“

„Nebo se mrkneme dovnitř.“ Sáhla po puklině v kameni, překryté kůrou. „Stejně už jsme v průšvihu.“

Hank varovně ztišil hlas. „Maggie…“

Zvedla odlomený kus kamene a odložila ho stranou. Poprvé za celou věčnost do nitra schrány proniklo světlo.

Maggie zatajila dech a odstranila další kus kamene. Vypadalo to, že schrány obsahují kovové tabulky, zčernalé stářím. Sklonila se k otvoru a naklonila hlavu ke straně.

To je divné…

„Není na nich nějaké písmo?“ zeptal se Hank, kterého přemohla zvědavost a jenž přiklekl vedle ní.

„Možná to jsou jen stopy koroze.“

Maggie opatrně přejela palcem po rohu desky. Pod setřenou vrstvou černého oleje se objevil známý nažloutlý odstín. Sedla si na paty.

„Zlato,“ zašeptal Hank s posvátnou úctou.

Podívala se na něj a pak na stěnu z vyskládaných schrán. Představila si, že jsou v každé z nich podobné desky. Málem se jí z toho zatočila hlava. Kolik zlata tu asi je?

Vstala a pokoušela se odhadnout rozsah pokladu.

„Myslím, že tady se svými muži strávíte ještě hodně času, majore,“ pronesla.

Ryan zasténal. „Takže je tu víc zlata.“

Maggie se otočila k žulovému podstavci ve středu jeskyně, na němž spočívala masivní lebka šavlozubého tygra. I sám o sobě tento pravěký artefakt představoval cenný nález: totemové zvíře zmasakrovaného kmene – tak významné, že indiáni roztavili zlato a pokryli jím celý povrch lebky.

Pomalu lebku obešla. Po zádech jí přeběhl mráz. Něco se jí nezdálo. Nedokázala určit, co přesně, ale věděla, že má pravdu.

Bohužel neměla čas nad touto záhadou uvažovat.

„Tak odtud aspoň odneste tu lebku,“ přikázal jim Ryan. „Se zbytkem se vypořádáme později. Chcete, aby vám pomohli moji muži?“

Hank poměrně ostře odsekl: „To zvládneme.“

Maggie přikývla a vědci přistoupili k opačným stranám zlatého předmětu. Maggie zvedla ruce a přejela prsty po dlouhých pozlacených špičácích.

„Já ji chytím vepředu,“ řekla. „Ty podeber mozkovnu. Až napočítám do tří, zvedneme ji a položíme do bedny.“

„Jasně.“

Maggie sevřela prsty kolem kořene tesáků, v místech, kde vyrůstaly z čelisti. Zuby byly tak mohutné, že je málem ani celé neobemkla.

„Raz, dva… tři.“

Společně lebku zvedli. Maggie věděla, že je pozlacená, ale i tak byla těžší, než čekala. Cítila, jak se uvnitř pohybuje cosi jako sypký písek. Další zkoumání však muselo počkat. Drobnými krůčky se přesunuli k otevřené bedně a spustili artefakt do polystyrenové výstelky.

Oba se narovnali a podívali se na sebe. Hank si otřel dlaně o džíny a zamyšleně se zamračil. Takže to cítil taky. Nejen přesypání písku, ale něco ještě divnějšího. Vzhledem ke geotermálnímu horku, které zde panovalo, Maggie očekávala, že lebka bude teplá. Povrch artefaktu však zůstával studený.

Hodně studený…

V Hankových očích četla neklid, který se vyrovnal jejímu vlastnímu.

Než kdokoliv z nich stačil promluvit, Ryan zaklapl víko a ukázal k východu. „Moji muži vynesou tu lebku z jeskyně. Pak už ji budete mít na triku vy.“

12.12

Přikrčená Kai sledovala průvod, který procházel kolem mumií. Vedla ho starší žena s vlasy zastrčenými pod kloboukem se širokou krempou. Následovala trojice vojáků Národní gardy, z nichž dva nesli zelenou plastovou bednu.

Ta zlatá lebka, pomyslela si.

Odnášeli ji, přesně jak Kai říkali. Zdálo se, že vše probíhá přesně podle plánu. Až lebka zmizí, bude mít jeskyni sama pro sebe. Rozmístí nálože, počká na noc a odplíží se. Jakmile bude jeskyně prázdná, vyhodí ji do povětří a znovu pohřbí zdejší předky. Tím dá WAHYA jasně najevo svůj postoj. Původní Američané už nehodlají prosit vládu USA o dovolení, zvlášť ohledně tak základních věcí, jako je právo pohřbívat své mrtvé.

Dívala se na muže, který průvod uzavíral, a zlostně se zamračila. Znala ho, jako většina indiánů. Profesor Henry Kanosh byl mezi indiány kontroverzní postavou a vyvolával silné reakce. Nikdo nepochyboval o tom, že je neochvějným zastáncem indiánské svrchovanosti, a podle některých odhadů se jeho dílo zasloužilo o rozšíření rezervací v západních státech o plných deset procent. Podobně jako mnozí z jeho předků však přijal mormonskou víru, odvrhl staré náboženství a připojil se k církvi, která v Utahu pronásledovala a masakrovala indiány. Už to z něj dělalo mezi konzervativnějšími členy místních kmenů vyvrhele. Kai slyšela, jak ho John Hawkes jednou označil za „indiánského strýčka Toma“.

Když průvod dospěl k chodbě vedoucí ven, profesor Kanosh ukázal za sebe. „Zatím nikdo nemluvte o zlatě, které jsme našli v těch schránách. Držte jazyk za zuby. Ať nezpůsobíme zlatou horečku.“

Kai nastražila uši. Zlato?

Podle toho, co jí řekli, tu byla jen pozlacená lebka. WAHYA byla ochotná umožnit transport totemového zvířete – artefakt měl být vystaven v indiánském muzeu, takže to bylo v pořádku. Navíc, kdyby výbuch kromě mrtvých těl pohřbil i zlatou lebku, někdo by mohl být v pokušení začít tu kopat a znovu narušit místo odpočinku dávných předků.

Ale jestli je tady víc zlata…

Počkala, dokud všichni nezmizeli v chodbě, pak se postavila, hodila si batoh přes rameno a opatrně vykročila mezi těly k zadní jeskyni. Musela se přesvědčit na vlastní oči. Jestli je tam hromada zlata, všechno se mění. Podobně jako v případě lebky by sem takové bohatství mohlo snadno přilákat lovce pokladů.

Musela znát pravdu.

Odspěchala zadní chodbou k druhé jeskyni. Vtom ji napadlo něco dalšího. Jestli tu je zlato, určitě se vrátí vojáci, aby ho střežili. Tím se komplikoval její plán útěku. Mohla by se ocitnout v pasti. A jestli ji chytí, jak vysvětlí ten batoh plný plastických trhavin? Strávila by roky, ne-li desetiletí za mřížemi.

Strach ji poháněl stále rychleji kupředu.

Rozsvítila tužkovou svítilnu a přejela kuželem světla po nevelké místnosti. V první chvíli nic neviděla, jen staré kamenné schrány a prázdný žulový podstavec. Jiskřička odraženého světla však přilákala její pohled k zemi, kde ležela rozbitá schrána.

Klekla si na koleno a přiblížila svítilnu k puklému kamenu. Schrána podle všeho obsahovala několik centimetrů silných kovových tabulek. U vrchní někdo otřel růžek a odhalil pod vrstvou špíny zlato. Kai si ohromeně sedla na paty a přejela pohledem po vyrovnaných schránách.

Co teď budu dělat?

Z podzemí se nemohla s nikým spojit vysílačkou. Musela se rozhodnout sama. Věděla, že se za chvíli vrátí strážní, a nedokázala se pořádně zamyslet. Dýchala stále přerývaněji. Připadalo jí, že se kolem ní stahuje temnota jako smyčka.

Donesl se k ní vzdálený výkřik a Kai se probrala. Otočila se k východu. Následovalo další volání. Někdo zaječel.

Vyskočila na nohy.

Co se tam děje?

Křečovitě sevřela batoh. Pečlivě naplánovaná akce se hroutila. Srdce jí bušilo v hrudi s rostoucí panikou. Sklonila se, rozlomila kamennou schránu a popadla tři vrchní tabulky, každou zhruba o ploše padesáti čtverečních centimetrů. Překvapilo ji, jak jsou těžké, ale uložila je do vnitřní kapsy u bundy a zapnula ji na zip.

Potřebovala Johnu Hawkesovi přinést důkaz o tom, že měla pádný důvod zastavit operaci. Nepotěší ho to, ale zlato by se jim mohlo hodit, zvlášť jestli se vláda pokusí všechno ututlat. Vzpomněla si na slova profesora Kanoshe.

Držte jazyk za zuby.

Nejdřív se ale odtud musí dostat. Vyběhla zpátky do hlavní jeskyně. Vzteklé hlasy k ní dolehly silněji. Netušila, co spustilo takový povyk, ale doufala, že jí to pomůže v útěku. Věděla, že to musí risknout, než se vrátí vojáci.

Zbývala jediná naděje: spolehne se na svou nejsilnější stránku, rychlost.

Jestli se mi povede doběhnout k lesu…

Ale co jí stojí v cestě?

Dolehl k ní dunivý hlas profesora Kanoshe: „Ustupte!“

12.22

Maggie stála dva metry od vchodu do jeskyně. Nedošli daleko – brzy je oblehly davy.

Na všechny mířily reflektory kamer. Kousek před sebou si všimla ostře řezaných rysů, bílých vlasů a ledově modrých očí investigativního reportéra CNN, doprovázeného guvernérem Utahu. Není divu, že Národní garda nebránila téhle skupině sejít sem dolů. Guvernérově kampani za opětovné zvolení nic tak nepomůže jako vhodně naaranžované vystoupení před kamerami.

Spolu s novináři se samozřejmě dostavily obvyklé typy, které se třesou na to, aby se dostaly do celonárodního vysílání.

„Kradete naše dědictví!“ vykřikl kdosi ze shromážděného davu.

Očima našla provokatéra oblečeného do jelenice a s pomalovaným obličejem. Ve zvednuté ruce držel iPhone a všechno si natáčel. Maggie předpokládala, že do hodiny bude na YouTube.

Kousla se do rtu. Věděla, že jakákoliv odpověď jen přileje olej do ohně.

Když před chvílí Maggiina skupina vyšla z jeskyně, dav se nahrnul ke guvernérovi, který právě poskytoval živě vysílaný rozhovor. Několik lidí se ocitlo na zemi, začalo pár strkanic a hrozilo, že propuknou výtržnosti. Major Ryan urychleně zorganizoval kordon gardistů, kteří zastavili dav a obnovili jakýs takýs pořádek.

Hank a ostatní vojáci mezitím utvořili zeď mezi Maggie a smečkou reportérů i protestujících.

Hank zvedl ruku. „Jestli chcete vidět ten artefakt,“ zaburácel, „ukážeme vám ho. Ale doktorka Granthamová se s ním následně bezodkladně vydá na univerzitu, kde ho prostudují historikové ze Smithsonova národního muzea.“

Přerušil ho další vzteklý výkřik. „Takže s tou lebkou uděláte to samé co s tělem Černého sokola!“

Maggie v duchu zaúpěla. Šlo o bolestnou událost utažských dějin. Náčelník kmene Ute Černý sokol zahynul při střetu s osadníky v polovině devatenáctého století. Jeho tělo se dostalo do expozic několika muzeí a následně se ztratilo. Pak jeden skaut objevil kostru ve skladu historického depozitáře mormonské církve. Kosti byly nakonec znovu pohřbeny.

Maggie už toho slyšela dost. Postavila se vedle přepravní bedny a odkašlala si. Všechny oči i objektivy kamer se obrátily k ní.

„Nemáme co skrývat!“ zvolala. „Je jasné, že tento nález budí silné emoce, ale ujišťuji všechny, že s ním budeme zacházet s nejvyšší úctou.“

„Dost řečí! Když nemáte co skrývat, ukažte nám tu lebku!“

Tohoto požadavku se chytili ostatní a brzy ho skandoval celý dav.

Maggie zachytila guvernérův pohled. Nepatrně na ni kývl, aby se podvolila. Maggie měla dojem, že pro většinu lidí z davu je zlatá lebka jen exotickou zvláštností, nikoliv artefaktem historického významu. Když už se z toho ale stal cirkus, ona může klidně sehrát úlohu vyvolávače v šapitó.

Shýbla se k bedně a začala rozepínat pevné přezky. Vzhledem k její artritidě to šlo pomalu. Mlhavý opar v údolí se navíc pomalu měnil v lehké mrholení a na umělohmotné víko bedny dopadaly kapky vody. Dav ztichl.

Konečně uvolnila přezky a otevřela víko. V dešti nebude artefakt předvádět déle než minutu. Zadívala se na pozlacenou lebku v polystyrenovém hnízdě. I ve zdejším šeru jasně zářila.

Maggie ustoupila, aby nezacláněla kamerám a divákům, ale nedokázala odtrhnout pohled od lebky. Nad vrstvou zlata se srážela jemná vodní pára. Maggie sledovala, jak na lebku dopadá kapka deště – a okamžitě zamrzá do podoby ledové slzy.

Dav slyšitelně vydechl.

Maggie si nejprve myslela, že si toho také všimli, ale pak zaslechla šramocení bot na kamenech. Vzhlédla právě v okamžiku, kdy z jeskyně metr od ní vyskočila štíhlá dívka v černých džínech a bundě. Černé vlasy za ní vlály jako havraní křídla a paži měla přitisknutou k bundě, ale i tak jí něco vyklouzlo a dopadlo to s hlasitým cinknutím na zem.

Jedna ze zlatých tabulek.

Ryan na zlodějku zařval, ať zůstane stát.

Dívka ho však neposlechla a otočila se k lesu. Vtom jí uklouzla noha na vlhkém kamenu před ústím jeskyně. Dívka klopýtla a vymrštila paže. Přitom jí upadl batoh a odkutálel se k přepravní bedně, zlodějka na poslední chvíli udržela rovnováhu a s hbitostí polekané laně zmizela v lese.

Maggie se ztuhle skláněla nad otevřenou bednou. Podívala se na artefakt, aby se ujistila, že se mu nic nestalo. V tom okamžiku na něj dopadly další kapky deště, které ihned zmrzly a ozdobily zlatý povrch ledovými korálky.

Maggie natáhla ruku a jednoho se dotkla. Ozvalo se prasknutí a paží se jí rozšířila bolest. Jiskra energie ji však neodhodila dozadu, ale naopak přitáhla blíž. Maggiina dlaň přilnula ke zlatému povrchu. Najednou se jí vzňaly kosti v prstech a propálily se kůží. Šokem a hrůzou se jí stáhlo hrdlo. Podlomila se jí kolena.

Slyšela, jak na ni Hank křičí.

I Ryan něco řval.

Její agónií proniklo jediné slovo. Bomba!

12.34

Jasný záblesk Hanka oslepil. V jednom okamžiku křičel na Maggie, v druhém mu zorné pole zbělelo a ohlušilo ho zaburácení exploze, tak silné, že mu málem rozdrtilo lebku. Ledová tlaková vlna ho odhodila o pár kroků dozadu, jako kdyby dostal políček od nějakého obra. Dopadl na záda, ale vzápětí ucítil zvláštní sílu, která ho táhla směrem k výbuchu.

V panice s ní bojoval. Ten pocit nebyl jen nepříjemný, ale taky skrz naskrz nepřirozený. Vzpíral se té síle celou svou bytostí.

Vzápětí tah ustal, stejně náhle, jako začal, a pustil ho ze svého sevření. Znovu mu začaly fungovat smysly. Uslyšel kvílení a dokázal zaostřit na scénu před sebou. Ležel na boku a díval se směrem, kde ještě před chvílí stála Maggie. Omráčeně vstřebával pohled, který se mu naskytl.

Maggie zmizela, stejně jako bedna, lebka a většina skály včetně vchodu do jeskyně.

Zvedl se na loket a rozhlédl se.

Nikde po ní nebylo ani stopy; žádné zuhelnatělé ostatky nebo roztrhané tělo. Nic, jen zčernalý kruh skály, z níž stoupala pára.

Namáhavě se zvedl. Připlížil se k němu Kawtch s ocasem staženým mezi nohy. Kdyby měl Hank ocas, udělal by s ním totéž. Konejšivě pohladil psa po boku.

„To bude dobré.“

Doufal, že se nemýlí.

To už se vzpamatoval i dav a začal v panice prchat. Reportéři ustoupili o něco výš, kam je odtlačil kordon gardistů, a dva vojáci odváděli nahoru po stezce guvernéra – pro případ, že by došlo k dalšímu útoku.

Harry si vybavil batoh, který odhodila ta dívka. Když dopadl k bedně, otevřel se a vysypaly se z něj kostky žlutošedé hmoty protkané dráty.

Major Ryan ji okamžitě poznal.

Bomba.

Varování však přišlo pro Maggie příliš pozdě.

Vzedmul se v něm vztek. Představil si útočnici – podle dívčiny snědé pleti, hnědých očí a černých vlasů se jednoznačně jednalo o indiánku. Domácí teroristka. Jako kdyby to už tak nebylo dost zlé.

Přemohl ho žal. Odpotácel se zpátky k místu výbuchu – potřeboval pochopit, co se vlastně stalo. Major Ryan vedle něj sebral ze země svou přilbu a nasadil si ji.

„Něco takového jsem ještě neviděl,“ vydechl Ryan omráčeně. „Síla výbuchu měla vyřídit nejmíň půlku davu. Včetně nás.“ Natáhl před sebe otevřenou dlaň. „Cítíte to horko?“

Hank ho opravdu cítil. Jako kdyby stáli u vysoké pece. Ve vzduchu visel pach hořící síry, z něhož se mu zvedal žaludek.

Přihlíželi, jak se u místa výbuchu rozpadá velký balvan na menší kameny. Totéž se dělo se skalní stěnou: drobila se na lavinu oblázků a písku. Jako kdyby se tvrdá žula před jejich očima měnila v drolivý pískovec.

„Podívejte se na zem,“ řekl Ryan.

Hank sklopil oči k ožehnuté skále, nad níž se točily víry vodní páry. Kapky deště po dopadu na zem syčely a rychle se vypařovaly. Hank pořád neviděl, co majora Ryana tak rozrušilo. Faktem ovšem bylo, že major měl mnohem mladší oči.

Hank si klekl, aby se podíval na zem zblízka. Pak to spatřil i on. Přes vířící vodní páru si toho nevšiml. Povrch skály nebyl pevný, ale připomínal spíš mletý pepř – a hýbal se!

Zrnka se chvěla a třásla jako kapky oleje na horké pánvi. Hank sledoval, jak se malý oblázek na povrchu drolí nejprve na hrubý písek a poté na prach. Na zem dopadla kapka vody a vyhloubila důlek, od něhož se do všech stran rozlily vlny, jako když kamínek rozčeří vodní hladinu.

Hank nevěřícně zavrtěl hlavou a s obavou se rozhlédl, kde končí zóna výbuchu a začíná pevná půda. V tu chvíli se okraj hraničního kamene rozdrobil na prášek a podivná oblast se o kousek zvětšila.

„Šíří se to,“ uvědomil si Hank a odtáhl Ryana o krok dál.

„O čem to mluvíte?“

Hank neznal odpovědi, ale byl si čím dál jistější. „Něco tu je pořád aktivní. Rozežírá to skály a rozlézá se to do stran.“

„Zbláznil jste se? Nic nemůže…“

Z kráteru po výbuchu vytryskl gejzír vařící vody, který dosahoval několik metrů nad zem. Hank s Ryanem museli spěšně ustoupit před horkem. Hanka pálila kůže a měl pocit, jako kdyby mu někdo uvařil oči. Sípavě ze sebe vypravil: „Určitě se to dostalo až ke geotermálnímu pramenu pod údolím.“

„Cože?“ Ryan si zakryl ústa a nos límcem bundy. Vzduch s hořící sírou se stával téměř nedýchatelným.

„Ať se tu děje cokoliv, nešíří se to jen do stran…“ Hank ukázal k miniaturnímu gejzíru. „Ale taky dolů.“

3. kapitola

30. KVĚTNA, 15.39

WASHINGTON, D. C.

A je po klidném večeru.

K explozi v Utahu sice došlo teprve před hodinou, ale Painter Crowe už věděl, že stráví v kanceláři celou noc. Každou minutu přicházely další podrobnosti, i když informace zatím zůstávaly vzhledem k tomu, že výbuch nastal v odlehlé horské oblasti, kusé. Všechny washingtonské zpravodajské agentury měly nejvyšší pohotovost a pokoušely se zjistit, co se vlastně stalo.

Sigmu nevyjímaje.

Painterova skupina představovala tajné oddělení DARPY, Agentury pro výzkum pokročilých obranných projektů. Jeho tým se skládal z vybraných vojáků Speciálních sil – z těch, u nichž testy odhalily vysoce nadprůměrnou inteligenci a kteří vykazovali jedinečnou bystrost. Najímal je a školil v různých vědeckých oborech. Pak sloužili jako terénní agenti výzkumného oddělení ministerstva obrany, vysílaní po celém světě, aby bojovali proti globálním hrozbám.

Za normálních okolností by domácí útok, k jakému došlo v Utahu, nespadal pod působnost Sigmy, ale několik zvláštních detailů přilákalo pozornost Painterova nadřízeného, šéfa DARP, generála Gregoryho Metcalfa. Painter by možná i tak protestoval proti využití své skupiny k tomuto vyšetřování, ale v důsledku kontroverzí obklopujících utažskou explozi si jeho pomoc v této delikátní záležitosti vyžádal samotný prezident, který vděčil za svůj život právě Sigmě.

A nikdo neodmítá přání prezidenta Jamese T. Ganta.

Painter tudíž musel zrušit plány na večerní piknik, který chtěl uspořádat se svou přítelkyní.

Místo toho stál otočený zády ke stolu a díval se na velké ploché monitory umístěné na třech stěnách v jeho kanceláři, kde si přehrával různé pohledy na výbuch. Nejlepší záběry pořídily kamery CNN. Ostatní monitory promítaly zrnitá videa a fotografie z mobilních telefonů, těchto všudypřítomných digitálních očí třetího tisíciletí.

Painter už posté sledoval reportáž CNN. Viděl, jak se starší žena – antropoložka Margaret Granthamová – sklání k zelené přepravní bedně a zvedá víko. Následoval jakýsi rozruch. Záběry se roztřásly a nakonec se divoce zhouply. Painter za antropoložkou zahlédl jinou postavu, která prchala pryč, a vzápětí vyšlehl oslnivý záblesk.

Dálkovým ovládáním zastavil přehrávání a zahleděl se do centra výbuchu. Když přimhouřil oči, rozeznal v záři exploze temnější stín té antropoložky. Posouval obraz po jednotlivých snímcích a sledoval, jak se její stín v jasu postupně vytrácí do nicoty.

S těžkým srdcem si zrychleně promítl zbývající záběry. Po výbuchu nastal chaos: na obrazovce se v rychlém sledu střídaly stromy, obloha a prchající lidé. Po chvíli si kameraman našel nové stanoviště, kde si připadal natolik bezpečně, aby pokračoval v natáčení. Kamera opět zabrala místo výbuchu, od kterého stále utíkaly další a další postavy. Pár lidí tam však zůstalo a opatrně ohledávalo okolí. V další chvíli ze země vystříkl gejzír horké vody a zahnal zbývající diváky dál.

Painter už měl na stole předběžnou zprávu geologa Sigmy. Podle něj exploze patrně uvolnila cestu podzemnímu geotermálnímu pramenu.

Painter se znovu podíval na gejzír. Teď už podzemní nebyl. Geolog ke zprávě připojil i mapu bezprostředního okolí s řadou dalších horkých pramenů. I ze suchého odborného žargonu zprávy Painter cítil nadšení mladého geologa, který zjevně toužil po tom, aby mohl místo prozkoumat osobně.

Takový zápal sice Painter vítal, ale Národní garda oblast uzavřela. Probíhalo pátrání po neznámé osobě stojící za výbuchem. Painter opět zvedl dálkový ovladač a zastavil přehrávání na neostrém záběru útočníka. Ten netrval ani vteřinu.

Podle svědectví diváků se jednalo o mladou ženu, která hodila k bedně batoh plný výbušniny C4 s detonátorem a utekla do lesa. Národní garda, místní policie a agenti z pobočky FBI v Salt Lake City se pokoušeli neprodyšně uzavřít široké okolí, ale hornatý terén porostlý hustým lesem pátrání po dotyčné ženě významně ztěžoval, zvlášť jestli danou oblast znala.

Ještě horší bylo, že podle očitých svědků šlo o indiánku. Pokud se tato skutečnost potvrdí, povede k ještě většímu politickému napětí.

Painter zahlédl v monitoru vlastní odraz a zapátral po rysech, jež zdědil po svých předcích. Sám byl po otci poloviční indián z kmene Pequot, ale modré oči a světlou pleť zdědil po italské matce. Většina lidí by ho za indiána nepovažovala, ale při dostatečně pozorném pohledu na něm byly vidět typické indiánské znaky: široké, vysoké lícní kosti a černé vlasy. S tím, jak Painter stárl, se navíc tyto rysy zvýrazňovaly stále víc.

Lisa se o tom zmínila zrovna minulý měsíc. Trávili klidnou neděli v posteli, četli si noviny a vychutnávali skutečnost, že nemají žádný důvod vstávat. Lisa se najednou opřela o loket a pohladila ho prstem po tváři. „Opálení na tobě drží delší dobu a prohlubují se ti vrásky ze slunce. Čím dál víc připomínáš tu starou fotku svého otce.“

To není zrovna poznámka, kterou by chtěl člověk slyšet, když se povaluje v posteli se svou holkou.

Pak ho Lisa zatahala za pramen světlých vlasů, které mu vyrůstaly za uchem jako sněhobílé pero v jinak černém kabátu. „Nebo to je jenom tím, že si necháváš narůst vlasy. Skoro bych ti je mohla splést do válečnického copu.“

Painter si ve skutečnosti nenechával narůst vlasy, jen neměl několik měsíců čas na to, aby si zašel k holiči. Stále víc času trávil na velitelství Sigmy, které sídlilo pod Smithsonovým hradem v bývalých protileteckých krytech druhé světové války. Toto místo bylo zvoleno kvůli tomu, že nabízelo snadný přístup k vládním úřadům, i pro svou blízkost k mnoha výzkumným laboratořím Smithsonova ústavu.

Zde Painter trávil většinu svých dnů. Úlohu oken přebraly tři obří monitory v jeho kanceláři.

Odvrátil se od nich a přešel ke stolu. Uvažoval o důsledcích toho, že se na scéně objevil domácí terorista s indiánskými kořeny. O svých předcích přemýšlel jen zřídka, zvlášť poté, co většinu mládí strávil v různých pečovatelských rodinách. Jeho matka trpěla depresemi a nakonec po sedmiletém manželství a narození syna ubodala otce k smrti. Painter sice udržoval volné styky se širší indiánskou rodinou v otcově kmenu, ale po tak náročném a chaotickém dospívání se spíše vnímal jako Američan.

Ze zamyšlení ho vytrhlo zaklepání na dveře. Stál v nich Ronald Chin, expert na geologii. „Tohle byste asi měl vidět.“

Painter mu pokynul, ať vstoupí. Téměř očekával, že se geolog ve dveřích bude muset sklonit. Chin měřil přes sto osmdesát centimetrů, i když mu trochu výšky ubíral fakt, že měl zcela vyholenou hlavu. Byl oblečený do šedivé laboratorní kombinézy s polorozepnutým zipem, pod nímž Painter viděl tričko armádních rangerů.

„O co jde?“ zeptal se Painter.

„Procházel jsem hlášení a narazil jsem na něco, co by mohlo být důležité.“ Položil na stůl složku s dokumenty. „Bylo to ve výpovědi majora Ashleyho Ryana z Národní gardy, který na místě velel oddílu gardistů. Většina otázek se soustředila na totožnost útočníka a na události, které bezprostředně předcházely explozi. Majora Ryana ale krajně znepokojil i samotný výbuch.“

Painter se narovnal a natáhl se po složce.

„Podívejte se na jedenáctou stránku. Klíčové pasáže jsem zvýraznil.“

Painter zalistoval výpovědí a přečetl si žlutě označené věty. Bylo jich jen pár, ale z majorovy poslední poznámky mu přeběhl mráz po zádech.

Přečetl ji nahlas. „Vypadalo to…, jako kdyby se rozpadala země.“

Chin stál s rukama za zády před Painterovým stolem. „Od začátku mi připadalo, že na tom výbuchu je něco divného, a proto jsem si promluvil s demoličním expertem Sigmy. Ten dospěl ke stejnému závěru. U výbuchu, který byl dost silný, aby prorazil horninu a uvolnil horký pramen, by měla vzniknout desetkrát silnější tlaková vlna.“

Ode dveří ho přerušil chraplavý hlas. „To je fakt. Mělo to prásknout mnohem víc.“

Painter se podíval ke dveřím. Nový demoliční expert Sigmy očividně přišel podpořit Chinovo stanovisko. Byl ještě o patnáct centimetrů vyšší a o dobrých patnáct kilogramů těžší než Chin a na hlavě měl strniště krátkých vlasů, které si přesto uhlazoval gelem dozadu. I on byl oblečený do laboratorní kombinézy, ale podle zpola odhalené hrudi se zdálo, že pod ní už nic nemá.

Opíral se o dveře a v dlani žmoulal jakousi hliněnou hmotu.

Painter přimhouřil oči. „Kowalski, to je C4 z naší zbrojnice?“

Obr pokrčil rameny a rozpačitě se narovnal. „Myslel jsem, že vyzkouším…“

Painterovi se sevřel žaludek. Joe Kowalski byl bývalý příslušník válečného námořnictva, kterého Sigma najala před pár lety. Na rozdíl od ostatních ho spíš adoptovala, než naverbovala. Sloužil jako pomocná síla v různých týmech, ale Painter měl dojem, že je v něm víc, než se na první pohled zdá, a že za lehce utlumeným zevnějškem se skrývá bystrá mysl.

Nebo v to aspoň doufal.

Přezkoumal Kowalského složku s materiály od doby, kdy se připojil k Sigmě – včetně hodnocení jeho schopností –, a nakonec ho zařadil na práci, k níž měl Kowalski podle všeho nejlepší předpoklady: vyhazování věcí do povětří.

Nyní Painter začínal svého rozhodnutí litovat. „Myslím, že testy výbušnin nebudou nutné.“ Poklepal na složku, která ležela na jeho stole. „Četl jste tu zprávu z terénu?“

„Prolétl jsem ji.“

„Jaký je váš názor?“

„Rozhodně to nebyla C4.“ Kowalski zvedl ruku s trhavinou a stiskl ji mezi prsty. „Ten výbuch způsobilo něco jiného.“

„Napadá vás co?“

„Ne. Nejdřív bych musel prozkoumat místo výbuchu a odebrat vzorky. Jinak nemůžu nic říct.“

Painter musel připustit, že tahle odpověď zní rozumně.

„Jeden člověk pravdu zná.“ Painter se opřel a ohlédl se na monitor se znehybněným obrázkem útočnice. „Pokud ho tedy najdeme.“

14.22

UTAŽSKÁ DIVOČINA

Kai se ukrývala v hustém porostu horských vrb u studeného potoka. Klekla si, nabrala vodu do dlaní a napila se. Obavy z lamblií a jiných střevních parazitů odsunula stranou. Většina vody pocházela z roztátého sněhu. Měla takovou žízeň, že to musela risknout.

Když se trochu napila, zakryla si obličej mokrými dlaněmi. Chlad jí pomáhal v soustředění.

Ani se zavřenýma očima však nedokázala vymazat ten výjev ze své mysli. Když prchala od pohřební jeskyně, krátce se ohlédla zrovna ve chvíli oslnivého záblesku a hromového zadunění. Následovaly výkřiky a jek.

Proč jsem upustila ten batoh?

John Hawkes přísahal, že ta C4 je bezpečná. Prý by Kai mohla vypálit do nálože třeba i kulku a nic by se nestalo. Co se tedy zvrtlo? Už tak byla vyděšená, a nyní ji navíc napadla jedna strašidelná možnost. Viděl někdo z WAHYA, jak Kai utíká z jeskyně, a spojil se s velitelstvím, které pak vyslalo signál k detonaci?

Ale proč by to dělali, když věděli, že je kolem plno lidí?

Nikomu nechtěli ublížit.

Neměla čas přemýšlet. Poslední dvě hodiny bezhlavě prchala lesem, a pokud mohla, držela se mimo otevřená prostranství. Už si všimla jednoho vrtulníku, který přelétával nad skalním hřebenem. Vypadal spíš jako novinářský, nikoliv policejní stroj, ale i tak se před ním schovala do houští.

Potřebovala se dostat co nejdál od všech pronásledovatelů, dokud je ještě světlo. Věděla, že ji budou hledat. Představila si, jak vysílají její obličej po celých Státech. Nedělala si iluze, že by její totožnost zůstala dlouho tajemstvím.

Bylo tam tolik kamer a foťáků… Někdo mě určitě natočil.

Bylo jen otázkou času, než ji dopadnou.

Potřebovala pomoc.

Ale komu mohla věřit?

16.35

WASHINGTON, D. C.

„Řediteli, vypadá to, že jsme konečně pokročili.“

„Ukažte mi to,“ řekl Painter a vkročil do potemnělé místnosti, osvětlované jen září monitorů a počítačových obrazovek nainstalovaných do kruhu.

Satelitní centrum Sigmy mu připomínalo kapitánský můstek jaderné ponorky, kde se také používalo jen tlumené osvětlení, aby obsluha viděla i ve tmě. A podobně jako kapitánský můstek, i toto bylo nervové středisko velitelství Sigmy. Sem plynuly prostřednictvím sítě domácích i zahraničních zpravodajských agentur všechny informace.

Úlohu pavouka v této konkrétní síti sehrávala kapitánka Kat Bryantová, vrchní zpravodajský expert Sigmy a nyní i Painterův zástupce. Sloužila jako Painterovy oči i uši a uměla se skvěle pohybovat v bratrovražedném světě washingtonské politiky. A jako každý dobrý pavouk udržovala svou rozsáhlou síť s úzkostlivou pečlivostí. Její hlavní předností však bylo, že dokázala sledovat všechna vibrující vlákna, filtrovat běžný šum a předkládat výsledky.

Jako teď.

Zavolala ho sem s tím, že došlo k průlomu. Kývla na něj, aby se k ní připojil.

„Vteřinku, než spustím přenos ze Salt Lake City,“ řekla.

Mírně sebou trhla, položila si dlaň na břicho a chvíli ťukala do klávesnice jen jednou rukou. V osmém měsíci těhotenství už měla velké břicho, ale odmítla jít na mateřskou dovolenou. Jediný ústupek jinému stavu představovala skutečnost, že vyměnila obvyklý přiléhavý kostým za volné šaty a sako a nechala si vlasy rozpuštěné k ramenům místo toho, aby si je spínala sponkami.

„Proč si aspoň nesednete?“ zeptal se Painter a přitáhl jí židli před monitor.

„Seděla jsem celý den. Od oběda mi to dítě stepuje na močovém měchýři.“ Pokynula Painterovi, ať přistoupí blíž. „Na tohle se musíte podívat, řediteli. Od začátku vyšetřování monitoruji místní zpravodajské programy v Salt Lake City. Nebylo těžké nabourat se do jejich počítačových serverů a nahlížet jim přes rameno při přípravě večerního vysílání.“

„Proč?“

„Protože mě napadlo, že je zatraceně snadné schovat mobil.“

Tázavě se na ni podíval.

Kat vysvětlila: „Vzhledem k množství přítomných lidí bylo docela pravděpodobné, že někdo zachytil tu útočnici na video nebo že ji aspoň vyfotil. Tak jak je možné, že se zatím neobjevily žádné pořádné záběry?“

„Všichni přece panikařili.“

„Po té explozi možná, ale předtím ne. A když přijmete předpoklad, že nějaký snímek existuje, proč ho autor neodevzdal na policii? Tímhle směrem jsem uvažovala. Chamtivost je silná pohnutka.“

„Myslíte, že si někdo nechal záběry útočnice pro sebe, aby vydělal pár dolarů?“

„Pro pořádek jsem to musela předpokládat. Během následného chaosu mohl mobil snadno schovat nebo si příslušný obrázek poslat na e-mail a z telefonu ho smazat. A tak jsem si prošla adresáře večerních vysílání v Salt Lake City a narazila jsem na složku v pobočce NBC nazvanou Nové záběry z utažského výbuchu.“

Stiskla klávesu a na monitoru se rozběhlo video. Jednalo se o jiný záběr stejné scény, kterou Painter sledoval už tolikrát. Zde však byla útočnice zachycena přímo zepředu, jak vyskakuje z jeskyně, dosud s batohem přes rameno. Pohybovala se jako blesk, ale na okamžik se zadívala přímo do záběru.

Kat zastavila přehrávání. Obraz byl zrnitý, ale dívka rozhodně vypadala jako indiánka, jak vypověděli očití svědkové.

Painter se předklonil. Srdce se mu rozbušilo o něco rychleji. „Dokážete ji přiblížit?“

„Rozlišení nestojí za moc. Potřebuju minutku, abych vyčistila obraz.“ Katiny prsty se rozletěly nad klávesnicí. „Myslela jsem, že by se nám hodilo mít náskok. Do vysílání to půjde v šest hodin místního času v Salt Lake City. Přečetla jsem si i text doprovodného komentáře. Je docela provokativní. Hovoří se v něm o tom, že by útok mohl předznamenávat nový nástup indiánské agresivity. Do stejné složky zařadili i archivní záběry od Wounded Knee.“

Painter potlačil zasténání. V roce 1973 se odehrála krvavá bitva mezi členy indiánského hnutí a agenty FBI u Wounded Knee v Jižní Dakotě. Dva lidé byli při přestřelce zabiti a mnoho dalších zraněno. Trvalo desítky let, než napětí mezi kmeny a vládou opadlo.

„A je to,“ řekla Kat. „Program dokončil čištění obrazu.“

Na monitoru se znovu objevil příslušný záběr, nyní tisíckrát ostřejší. Kat pohnula myší, aby dívčin obličej zabíral celou obrazovku. Záběr zachycoval úžasné detaily. Dívka měla tmavé oči rozšířené strachem, rty pootevřené v polekaném nádechu a její vlající ebenové vlasy rámovaly jednoznačně indiánské rysy.

„Rozhodně je to fešanda,“ poznamenala Kat. „Někdo ji musí poznat. Nebude trvat dlouho a ta hezká tvářička bude mít i jméno.“

Painter ji sotva slyšel. Zíral na obrazovku a v tu chvíli nevnímal nic jiného.

Kat zřejmě vycítila, že se něco děje, a otočila se k němu. „Řediteli?“

Než mohl odpovědět, zazvonil mu mobil. Vytáhl ho z kapsy. Byl to jeho soukromý blackberry bez šifrovaného signálu.

To je určitě Lisa, aby se zeptala na ten večerní piknik.

Přiložil si telefon k uchu. Potřeboval ji slyšet.

Nebyla to však Lisa. Ozval se přerývaný, poděšený hlas. „Strýčku… Musíš mi pomoct.“

Painterovi se ohromením stáhlo hrdlo.

„Jsem v maléru. V obrovském maléru. Nevím…“

Náhle volající zmlkl a Painter uslyšel zavrčení nějakého velkého zvířete, následované pronikavým zaječením.

Křečovitě sevřel telefon. „Kai!“

Spojení se přerušilo.

4. kapitola

30. KVĚTNA, 14.50

UTAŽSKÁ DIVOČINA

Kai couvala před vrčícím psem.

Zvíře bylo celé od bahna a promočené na kůži. Vypadalo divoce, možná dokonce mělo vzteklinu. Výhrůžně poodhrnulo pysky a ukázalo Kai všechny zuby. Pomalu se k ní plížilo se vztyčeným ocasem, jako kdyby se jí chystalo skočit po hrdle.

Vtom se za ní ozval výkřik: „To stačí, Kawtchi! Lehni!“ Kai sebou škubla.

Otočila se. Mezi borovicemi se vynořil vysoký muž ve stetsonu, sedící na hřbetě kaštanově hnědé klisny. Kůň se pohyboval s ladnou elegancí; stoupal do svahu téměř nehlučně.

Kai se přitiskla zády ke stromu a zatěkala očima kolem sebe, aby odhadla, kudy by mohla utéct. Byla si jistá, že je to federální šerif. Přísahala by, že dokonce zahlédla odznak. Když ale muž přijel blíž, zjistila, že se mu jen kolem krku houpe zavěšený kompas, který muž vzápětí zastrčil pod košili.

„Dala jste nám co proto, mladá dámo,“ promluvil příkře. Jeho tvář zůstávala ve stínu široké krempy. „Kawtch ale dokáže sledovat každou stopu, když už ji jednou zachytí.“

Pes zavrtěl ocasem, ale nespouštěl oči z Kai a znovu zavrčel.

Cizinec sklouzl ze sedla, pohladil psa a přistoupil k dívce. „Musíte Kawtche omluvit. Ten výbuch ho polekal a znervózněl.“

Kai nevěděla, co si má myslet o mužově tónu. Zjevně nepatřil k Národní gardě ani místní policii. Byl to snad nájemný lovec lidí? Podívala se na pistoli, která mu vyčnívala z pouzdra na pravém boku. Měl ji kvůli ní, nebo jen jako obranu proti medvědům a rysům, kteří se vyskytovali ve zdejších lesích?

Cizinec konečně vystoupil ze stínů, sundal si stetson a otřel si čelo kapesníkem. Okamžitě poznala jeho šedinami prokvetlé vlasy stažené do ohonu i indiánské rysy, které si nemohla s nikým splést. Na vteřinu zůstala v šoku. Tohoto muže viděla teprve před dvěma hodinami v té horské jeskyni.

„Profesor Kanosh…,“ vyhrkla, zpola zlostně, zpola ulehčeně.

Muž překvapeně povytáhl jedno obočí. Chvíli trvalo, než odpověděl. „Za daných okolností mi asi můžete říkat Hank.“ Podal dívce ruku.

Odmítla mu ji stisknout. Pořád si vzpomínala na to, jak o něm mluvil John Hawkes: je to indiánský strýček Tom. Tento zrádce svého lidu jistě pracuje pro vládu a pomáhá při jejím dopadení.

Zase ruku spustil. Opřel si dlaně v bok a prsty přejel po pažbě pistole. „Tak co s vámi, mladá dámo? Dostala jste se do pěkné kaše. Hledají vás všichni policisté na téhle straně Skalistých hor. Ten výbuch tam…“

Slyšela už dost. „To nebyla moje chyba!“ vykřikla nahlas. Potřebovala si na někom vylít zlost. „Nevím, co se tam stalo!“

„To je možná pravda, ale při tom výbuchu zemřela má drahá přítelkyně. A všichni hledají, na koho svalit vinu.“

V hlubokých vráskách kolem jeho očí viděla bezednou studnici smutku. Mluvil pravdu.

Vztek v jejím nitru zhasl jako sfouknutá svíce. Její nejhorší obavy se potvrdily. Zakryla si tvář dlaněmi. Dobře si pamatovala oslnivý záblesk exploze. Sklouzla zády po kmeni stromu a schoulila se do klubíčka. Stal se z ní vrah.

Slzy, které se v ní od výbuchu střádaly, se v jediném okamžiku vyřinuly. Rozechvěly ji tiché vzlyky.

„Nikomu jsem nechtěla ublížit,“ vydechla, ale ta slova připadala prázdná i jí samotné.

Padl na ni stín. Profesor Kanosh si k ní klekl, objal ji paží kolem ramen a přitáhl ji k sobě. Neměla sílu, aby se mu vzepřela.

„Dokážu si představit, co jste zamýšlela s tím batohem napěchovaným trhavinami,“ řekl jemně. „Ale máte pravdu. Ten výbuch jste nezpůsobila vy.“

Odmítala se nechat utěšit. Její otec ji před smrtí naučil rozeznávat rozdíl mezi dobrem a zlem a vštípil jí význam odpovědnosti. Většinu života prožila jen s ním. Našel si dvě zaměstnání, aby měli co jíst a kde bydlet. Ona zase trávila víc nocí hlídáním dětí sousedů než doma. Starali se o sebe, jak dokázali nejlíp.

Takže si nemohla nic namlouvat. Ať už šlo o nehodu nebo ne, její čin vyústil v něčí smrt.

„Nevím, co se tam stalo,“ pokračoval Kanosh konejšivě, „ale tu skálu nevyhodila do povětří vaše nálož. Myslím, že to byla ta totemová lebka. Nebo něco v jejím nitru.“

Část jejího já se chytala jeho slov jako tonoucí. Přesto se je ale bála přijmout. Drtily ji výčitky svědomí a obavy.

Profesor Kanosh patrně vnímal její zdráhání, protože tiše pokračoval: „Než jsem sem přijel, přečetl jsem si zprávy o fámách, které se k jeskyni vázaly, o historkách, které si předávalo pár kmenových starších. Podle nich je ta pohřební jeskyně prokletá, a když do ní člověk bez povolení vnikne, přivolá záhubu na všechny.“ Tiše a smutně si povzdychl. „Někdo měl možná líp poslouchat. Studoval jsem dějiny našich národů dost podrobně na to, abych věděl, že takové příběhy v sobě často mají zrnko pravdy.“

Síla jeho paží a tón jeho hlasu ji trochu uklidnily. Pořád plakala, ale už dokázala zvednout hlavu. Potřebovala vidět jeho tvář, nejen slyšet jeho slova.

„Takže… za ten výbuch nemohla C4 v mém batohu?“

„Ne. Bylo to něco mnohem horšího. Proto jsem se vás vydal hledat. Abych vás chránil.“

Narovnala se a vysmekla se z jeho sevření. Tázavě se podívala na svého společníka.

„Ta exploze odpálila soudek s prachem, na kterém jsme tam všichni seděli. Když jsem odjížděl, demonstranti už se začínali prát s gardisty. Obě strany se navzájem obviňují ze všech možných zločinů a zvěrstev. Jednou věcí si jsou ale jistí.“

Kai polkla. Dokázala uhodnout čím. „Myslí si, že za to můžu já.“

„A všichni vás hledají. A vzhledem k napětí a zmatku, který momentálně panuje, se bojím, že budou nejdřív střílet a teprve potom se ptát.“

Zachvěla se. Znenadání se do ní dala zima. „Co budu dělat?“

„Za prvé mi povíte, co se stalo. Všechno. Každičký detail. Pravda často bývá nejlepší obranou.“

Nevěděla, kde začít, a dokonce si ani nebyla jistá, že celou pravdu zná. Profesor Kanosh ji ale vzal za ruku a konejšivě ji stiskl. Čerpala sílu z jeho dotyku, který jí tolik připomínal otcovy mozolnaté dlaně.

Zprvu mluvila zdráhavě a neochotně, postupně se však rozpovídala – chrlila ze sebe své doznání, jako kdyby se kála. Hluboko uvnitř nicméně věděla, že se také prostě potřebuje podělit o své břemeno s někým jiným.

15.08

Hank poslouchal dívčino vyprávění a bedlivě ji přitom sledoval. Vyptával se co nejméně, aby nenarušil plynulý tok jejích vzpomínek. Viděl, jak v jejích očích pohasínají plameny strachu do řeřavých uhlíků. Viděl v ní hluboce zakořeněný pocit zrady po smrti jejího otce, z níž potřebovala někoho obvinit, aby dala nesmyslné vraždě smysl. Ztracená a poděšená dívka našla nový domov, nový kmen v podobě militantních spolubojovníků z organizace WAHYA.

Podobné příběhy slýchal od mladých indiánů až příliš často: rozpadlé rodiny, chudoba, domácí zneužívání, alkoholismus. To vše znásobené a koncentrované izolovaným životem v rezervaci, který vyvolával v mladých mužích i ženách pocit odcizení a vztek, jenž čekal, až se bude moci někde vybít. Mnozí se dali na dráhu zločinu, jiní začali hluboce nenávidět všechny autority. Muži jako John Hawkes, zakladatel WAHYA, zneužívali rozpolcenosti těchto mladých duší k vlastním cílům.

Hank tento osud dobře znal. Jako teenager prodával drogy, nejdřív na škole, potom v širším okolí. Vstoupil do pouličního gangu. Teprve když jednoho z jeho nejlepších kamarádů zabil vyšinutý narkoman, našel cestu zpátky ke své víře a k mormonské církvi. Mnohým to připadalo jako divný prostředek spásy pro indiána. Znal opovržení ostatních indiánů vůči těm, kteří se dali k mormonům. Od chvíle, kdy se vrátil domů, se však nikdy necítil spokojeněji.

A od té chvíle odmítal lámat hůl nad kýmkoliv, kdo mu zkřížil cestu. To byl jeden z důvodů, proč tak zapáleně bojoval za kmenová práva, nikoliv kvůli samotným kmenům, ale kvůli podpoře a rozvoji rezervací i vybudování lepších základů pro nejmladší generaci indiánů.

Jeho dědeček mu jednou řekl: Nejbohatší úroda vzchází z nejlépe obdělávané půdy. A Hank se tuto poučku snažil uvádět každý den do praxe.

Dívka domluvila, rozepnula si bundu a vytáhla dvě kovové tabulky o velikosti brožované knížky.

„Proto jsem utekla bez odpálení náloží. Vzala jsem je s sebou jako důkaz pro Johna Hawkese. Abych mu ukázala, že tam bylo víc zlata než jen na lebce toho šavlozubého tygra.“

Hank překvapeně otevřel ústa. Ona ukradla dvě zlaté tabulky. Myslel si, že jsou všechny ztracené, pohřbené pod tunami skály.

„Smím se podívat?“

Jednu mu podala a on si ji prohlédl na slunečním světle. Přes vrstvu černé špíny rozeznal řádky zvláštního písma. Jednalo se o jediné existující vodítko k objasnění záhady jeskyně, toho, co v ní bylo schováno a co vyžadovalo prolití krve na svou ochranu.

Pravda však byla, že se jeho zájem neomezoval jen na vědeckou stránku věci. Zachvěly se mu ruce. Nebyl jen indián, ale také mormon – a jako profesor historie studoval dějiny své církve stejně podrobně jako dějiny svých předků. Podle jeho náboženství pocházela Kniha Mormonova z překladu ztraceného jazyka zapsaného na zlatých tabulkách, jež objevil Joseph Smith, zakladatel Církve Ježíše Krista Svatých posledních dnů. Po tomto zjevení pravidelně ze všech koutů Ameriky přicházely zvěsti o dalších skrýších se zlatými tabulkami. Většinou šlo o padělky a podvody; jiné se už nikdy nepodařilo znovu nalézt a řádně zdokumentovat.

Prohlížel si vyryté písmo a toužil – rozumem i srdcem – po jeho prostudování. Co je tam asi napsáno? Momentálně však musel vyřešit naléhavější problém.

Dívka ho vyslovila nahlas. „Co budeme dělat?“

Vrátil jí tabulku a posunkem naznačil, aby si obě uložila do bundy. Znovu jí podal ruku, na znamení nového začátku. „Hank Kanosh.“

Tentokrát jeho ruku přijala. „Kai… Kai Quocheetsová.“

Zamračil se. „Jestli se nemýlím, Kai znamená v navažštině vrba, ale podle vašeho přízvuku i vzhledu soudím, že pocházíte z nějakého severovýchodního kmene.“

Přikývla. „Z kmene Pequot. To jméno mi dala matka. Byla z jedné čtvrtiny Navajo a podle mého otce chtěla, abych si do života odnesla i něco z jejích předků.“

Hank ukázal dolů z kopce. „Tak se podíváme, jak se na vás to jméno hodí, mladá dámo. Vrba je známá svou odolností proti silných vichrům. A kolem vás se právě schyluje k pořádné bouři.“

Dívka se nepatrně pousmála.

Hank došel ke svému koni. I když klisně bylo už dvacet let, měla dosud jistý krok. Vyskočil do sedla – nedbal na bodnutí v kyčli.

Mávl na Kawtche, aby je vedl. Pohoří pročesávali ozbrojení lovci a on nestál o další překvapení. Kawtch by ho upozornil, kdyby se k nim někdo příliš přiblížil.

Otočil se v sedle a podal ruku dívce, která si klisnu měřila podezřívavým pohledem. „Vy jste ještě nejela na koni?“ zeptal se překvapeně.

„Vyrostla jsem v Bostonu.“

„Tak dobře, chyťte se mě, vytáhnu vás za sebe. Marie vás nenechá spadnout.“

Kai se chytila jeho zápěstí. „Kam jedeme?“

„Odevzdám vás policii.“

Její úsměv zmizel a uhlíky strachu v jejích očích se opět rozhořely o něco jasněji. Než stačila něco namítnout, vytáhl ji na koně. Přitom mu bolestně prasklo v rameni.

„Je mi líto, ale musíte se postavit čelem k tomu, co jste provedla.“

Usadila se za ním. „Ale ten výbuch jsem nezpůsobila já.“

Ohlédl se na ni. „To je pravda. Ať už jste nicméně nakonec svůj čin dovedla do konce nebo ne, měla jste v úmyslu spáchat násilný akt. Musíte nést následky. Ale nebojte se, neopustím vás… a přivedu vám smečku indiánských právníků.“

Jeho ujištění ji příliš neuklidnilo.

Nemohl s tím nic dělat. Čím dřív to dítě předá policii, tím dřív bude v bezpečí. Jako na potvrzení jeho obav se nad nimi ozvalo tepání listů vrtule. Rozhlédl se po obloze. Na hrudi se mu vyděšeně sevřely dvě paže. Sám děti nikdy neměl, ale toto prosté gesto ho zahřálo u srdce a vzbudilo u něj instinktivní nutkání ochraňovat ustrašenou dívku.

Nad severním hřebenem se vynořil malý vojenský vrtulník a pomalu přelétal nad údolím. Zjevně propátrával terén. Připomínal rozzlobeného, neodbytného sršně. I kdyby stroj nebyl natřený vojenskou zelení, Hank by v něm poznal jeden z vrtulníků utažské Národní gardy. Dokonce věděl, že jde o typ Apache Longbow, tedy Apačský luk.

Název helikoptéry vzal jako dobré znamení, i když ani jeden z nich nepatřil ke kmeni Apačů. Pobídl klisnu k okraji borovicového lesa a na otevřené prostranství.

Ať už to máme za sebou.

Kai ho stiskla ještě pevněji.

„Držte se za mnou,“ řekl jí. „Mluvení nechte na mně.“

Zvolna se vydali na sluncem ozářenou louku. Nechtěl nikoho překvapovat. Ještě než dorazili k okraji hustého lesa, vrtulník ostře zahnul směrem k nim.

Zřejmě mají na palubě infrahled. Zaznamenali naše tělesné teplo.

Vystoupili na otevřené prostranství.

Stroj zamířil přímo proti nim a začal prudce klesat. Hanka ohlušoval rachot vrtulí, takže v první chvíli jen viděl, jak se k nim přes louku blíží dva řádky gejzírů vytrhující trávu i s kořeny.

Konečně uslyšel rachot kulometu.

Co to sakra…?

Na zlomek vteřiny šokovaně ztuhl.

Střílejí na ně.

Trhl uzdou a otočil Marii k lesu.

Nahlas vykřikl: „Pevně se držte!“

5. kapitola

30. KVĚTNA, 17.14

WASHINGTON, D. C.

„Pořád se mi nedaří vystopovat mobil vaší neteře,“ oznámila Kat při vstupu do Painterovy kanceláře. „Ale zkoušíme to dál.“

Stál za svým stolem a kontroloval obsah připraveného kufříku. Za třicet minut měl odlétat z Reaganova letiště. Za čtyři hodiny dorazí do Salt Lake City.

Ohlédl se na Kat. Vodorovná vráska na jejím čele prozrazovala hloubku jejích starostí. Painter je sdílel taky.

Od neteřina zoufalého telefonátu uplynulo víc než půl hodiny a Painterovi se s ní od té doby nepodařilo spojit. Dostala se z dosahu signálu? Vypnula mobil? Kat se pokoušela Kaiin telefon vystopovat, ale zjevně neměla štěstí.

„Pořád žádné hlášení o tom, že ji zatkli v Utahu?“ zeptal se.

Kat zavrtěla hlavou. „Čím dřív tam dorazíte, tím líp. Jestli se objeví něco nového, zavolám vám do letadla. Kowalski s Chinem už na vás čekají nahoře.“

Painter zaklapl víko kufříku. Před Kaiiným telefonátem měl v úmyslu do Utahu vyslat terénní tým. Chtěl mít na místě někoho ze Sigmy, aby odhalil skutečnou povahu toho divného výbuchu. Chin představoval dokonalou volbu – a Kowalskému rozhodně čas strávený v terénu v rámci vyšetřovacího týmu neublíží.

Po Kaiině telefonátu se ale z pracovní záležitosti stala zároveň záležitost osobní.

Zvedl kufřík a zamířil ke dveřím. Prozatím seznámili s totožností podezřelé co nejméně lidí. Kai už tak měla na zádech namalovaný dostatečně velký terč.

Painter byl dokonce natolik opatrný, že o tom schválně neinformoval ani svého nadřízeného, generála Metcalfa, velitele DARPY, aby nemusel dlouze vysvětlovat, proč se do terénu vydává on sám. Metcalf jednal přesně podle pravidel, což Painterovi často svazovalo ruce. A vzhledem k osobní povaze celé věci Painter usoudil, že bude snazší požádat později nadřízeného o prominutí, než od něj předem chtít souhlas.

V poslední době navíc vztahy Paintera s Metcalfem poněkud ochladly, zejména kvůli soukromému vyšetřování, které Painter zahájil před šesti měsíci a které se týkalo tajemné organizace, jež mu působila problémy od založení Sigmy. O tomto tajném šetření vědělo na celém světě jen pět lidí, Metcalf ale nebyl žádný hlupák. Začínal mít podezření, že se něco děje, a kladl Painterovi otázky, na něž by Painter raději neodpovídal.

Možná tedy bude nejlepší, když načas zmizí z Washingtonu.

Kat následovala Paintera do chodby.

Z lavičky na chodbě se zvedl čekající muž. Painter si s překvapením všiml, že je to Katin manžel, Monk Kokkalis.

Vzhledem k jeho mužným rysům, vyholené hlavě a boxerské postavě jen málokdo tušil, že se za drsným zevnějškem skrývá bystrá inteligence. Monk dřív sloužil u Zelených baretů, ale Sigma ho vyškolila v oblasti soudního lékařství a biotechnologií. O této druhé specializaci rozhodly Monkovy osobní zkušenosti. V dřívější akci Monk přišel o ruku; nahradili ji protézou vytvořenou s použitím nejmodernějších technologií DARPY a doplněnou o řadu dalších funkcí, takže se jednalo zpola o ruku a zpola o zbraňový systém.

„Co tady děláte, Monku? Já myslel, že testujete tu svoji novou protézu.“

„Testy jsou hotové. Prošla na výbornou.“ Zvedl ji a na důkaz svých slov zahýbal prsty. „Zavolala mi Kat. Napadlo ji, že budete v terénu potřebovat další pár rukou. Nebo přinejmenším ruku a skvělou, zbrusu novou protézu.“

Painter se podíval na Kat.

Zachovávala bezvýraznou tvář. „Myslela jsem, že by se vám hodil někdo s většími zkušenostmi v terénu.“

Painter si její nabídky vážil, zejména proto, že věděl, jak nerada Monka pouští, obzvlášť když se nyní blížil porod jejich druhého dítěte. Musel ji však odmítnout, z ryze praktického důvodu.

„Díky, ale v Utahu každou chvílí stoupá napětí a řekl bych, že nejlepší bude vypravit se tam s co nejmenším oddílem.“

Viděl, jak se Kat ulevilo, a bylo mu jasné, že se rozhodl správně. Plně Kat důvěřoval, že ho po dobu jeho nepřítomnosti zastoupí – a když Monk zůstane s ní, Kat se aspoň nebude rozptylovat starostmi. Monk byl její kotvou i pohonem. I teď se o něj opřela. Objal ji kolem pasu a položil si dlaň na její břicho.

Painter vykročil ke konci chodby.

„Dávejte tam pozor, řediteli,“ zavolal za ním Monk.

Painter v jeho hlase zaslechl dychtivou touhu. Vypadalo to, že nabídka Monkovy účasti nevzešla výhradně od Kat. Painterovo rozhodnutí také nebralo v potaz jen ji. Monk sice byl její kotvou, ale zároveň hrál stejnou roli pro dalšího člověka: pro svého kolegu, který prožíval velice těžké měsíce.

A Painter se obával, že se jeho situace ještě zhorší.

17.22

Velitel Grayson Pierce netušil, jak by měl matku uklidnit. Právě zlostně přecházela po čekárně sem a tam.

„Nechápu, proč nesmím být u toho neurologického vyšetření,“ postěžovala si vztekle.

„Přece víš proč,“ odpověděl Gray klidně. „Ta sociální pracovnice ti to vysvětlila. Testy, které táta podstupuje, dávají přesnější výsledky bez přítomnosti rodinných příslušníků.“

Mávla nad jeho slovy rukou a otočila se. Všiml si, že jí přitom podklesla levá noha, a předklonil se na židli, aby ji zachytil, ale matka nakonec udržela rovnováhu bez jeho pomoci.

Gray se znovu opřel a zahleděl se na ni. Během posledních dvou měsíců zhubla. Hedvábná blůza jí visela z křehkých ramen a sklouzla ke straně, takže odhalila jedno ramínko podprsenky – takovou neupravenost by za normálních okolností matka nestrpěla. Jen šedé vlasy, vyčesané a sepnuté, měla dokonalé jako vždy. Gray odhadoval, že je to poslední věc v životě, již měla pořád pod kontrolou.

Zaposlouchal se do tlumeného rozhovoru, který k nim doléhal z ordinace. Nerozeznal jednotlivá slova, ale neunikly mu ostřejší tóny svědčící o otcově podráždění. Obával se, že otec každou chvíli vybuchne, a byl připravený v případě potřeby vtrhnout do vedlejší místnosti. Jeho otec, Texasan, který dříve pracoval na ropné plošině, nikdy nebyl kliďas. Už během Grayova dětství měl sklony k zuřivým výbuchům, jež se výrazně zhoršily poté, co při pracovním úrazu přišel o nohu a musel přestat pracovat. Jeho vznětlivost ještě vzrostla v poslední době, v souvislosti s tím, jak postupující Alzheimerova nemoc drolila jeho sebeovládání i paměť.

„Měla bych být s ním,“ zopakovala Grayova matka.

Gray se nehádal. S oběma už o tom bezpočtukrát mluvil. Snažil se je přesvědčit, aby přestěhovali otce do zařízení s asistenční službou a s oddělením pro osoby postižené ztrátou paměti. Všechny jeho pokusy ale narážely na námitky, zlost a podezřívavost. Rodiče odmítali opustit bungalow v Takoma Parku, kde bydleli několik desetiletí – dávali přednost iluzi pohodlí ve známém prostředí před pomocí ve specializovaném zařízení.

Gray nevěděl, jak dlouho ještě lze takový stav věcí udržet.

Nejen kvůli otci, ale také pro matčino dobro.

Při otočce znovu klopýtla a Gray ji chytil za loket. „Proč si nesedneš?“ zeptal se. „Zbytečně se vyčerpáváš. Už by měli končit.“

Když ji odváděl k židli, cítil pod prsty křehké kosti její paže. Už si mezi čtyřma očima promluvil se sociální pracovnicí, která vyjádřila obavy o matčino zdraví, tělesné i duševní, a varovala ho, že opatrovníci běžně podléhají stresu a umírají dřív než vlastní pacienti.

Gray netušil, co jiného by mohl dělat. Zaměstnal zdravotní sestru na plný úvazek, aby pomáhala matce přes den, ale toto narušení soukromí bylo přijato spíše s odporem než s ulehčením. Ani to už však nestačilo. Kupily se starosti s užíváním léků, bezpečnostními opatřeními v domě, a dokonce i s plánováním a přípravou jídel. Při každém nočním zazvonění telefonu se Grayovi rozbušilo srdce; bál se nejhoršího.

Nabídl jim, že se k nim nastěhuje, aby byl po ruce i v noci, ale tento Rubikon jeho matka zatím odmítala překročit, ačkoliv Gray měl podezření, že jeho nabídku neodmítá ani tak z hrdosti, jako spíš kvůli výčitkám svědomí z toho, že by svému synovi nakládala na bedra takové břímě. A vzhledem k tomu, jak napjaté dříve bývaly vztahy mezi otcem a synem, to možná bylo dobře. Prozatím tedy vše zůstávalo mezi manželi.

Dveře ordinace se otevřely a do čekárny vyšel neurolog. Gray se narovnal. Podle doktorova ponurého výrazu odhadoval, že nepřináší příznivé zprávy. Během dalších dvaceti minut se dozvěděl, jak je situace vážná. U otce se začínají projevovat čím dál horší příznaky nemoci. Do budoucna se dalo očekávat, že bude mít problémy s tím, aby se sám oblékl a aby používal toaletu. Čím dál častěji někam zabloudí a ztratí se. Sociální pracovnice jim už doporučila připevnit na venkovní dveře poplašný systém.

Během rozhovoru Gray sledoval svého otce, který seděl v rohu vedle matky jako pouhý stín rázného muže, jímž býval. Mrzutě se mračil a tu a tam našpulil rty, aby bezhlesně vydechl slovo „blbost“, které slyšel jen Gray.

Gray si ale taky všiml, jak otec pevně drží matku za ruku. Pokoušeli se společně vstřebat a zvládnout lékařovu prognózu, jako kdyby pouhou silou vůle mohli bojovat s nevyhnutelným úpadkem a zajistit, že spolu zůstanou napořád.

Po vyplnění listin pro pojišťovnu a předání receptů mohli odejít. Gray odvezl rodiče domů, zařídil, aby se navečeřeli, a na kole se vrátil do svého bytu. Pospíchal; opíral se do šlapek a ujížděl prázdnými ulicemi co nejrychleji, aby si fyzickou námahou aspoň trochu pročistil hlavu.

V bytě se dlouze osprchoval – zůstal ve sprše, dokud nespotřeboval všechnu teplou vodu. Teprve když začala téct studená, vyšel ven, utřel se, natáhl si trenýrky a vydal se do kuchyně. Už byl skoro u lednice, kam si šel pro poslední plechovku piva ze šestice, již si včera koupil, když si všiml postavy sedící v jeho křesle.

Otočil se. Normálně nebýval tak nepozorný. Postřeh a pozornost za všech okolností představovaly u agentů Sigmy nezbytnou podmínku pro přežití. Žena v černé kožené kombinéze s ocelovými zipy nicméně seděla nehybně jako socha. Na opěradle měla položenou motocyklovou helmu.

Gray ji poznal, ale to jeho zrychlený tep nijak neuklidnilo. Zježily se mu chlupy v zátylku. A z dobrého důvodu. Bylo to, jako kdyby zničehonic objevil v obývacím pokoji pumu.

„Seichan…,“ řekl.

Místo pozdravu si položila dosud zkřížené nohy vedle sebe. I tento nepatrný pohyb svědčil o síle a elegantní pružnosti, jež se skrývala v jejím štíhlém těle. Smaragdově zelené oči se bezvýrazně upíraly přímo na něj. Z eurasijských rysů její tváře, zpola skrytých ve stínu, se nedalo vyčíst vůbec nic. Jediný jemnější prvek představovaly vlasy, které nyní měla delší než obvyklé strohé mikádo. Lehce povytáhla levý koutek úst. Jeho překvapení ji pobavilo – nebo se mu to ve stínech jen zdálo?

Neobtěžoval se vyptáváním, jak se dostala do zamčeného bytu nebo proč se dostavila tak nečekaně, bez ohlášení. Byla zkušená, smrtící agentka; dříve ji zaměstnávala mezinárodní zločinecká organizace zvaná Bratrstvo – ale ani toto jméno nebylo pravé, šlo jen o užitečnou přezdívku, kterou používali při podávání zpravodajských hlášení. Skutečná totožnost i cíle skupiny zůstávaly utajeny i jejím vlastním agentům. Bratrstvo operovalo prostřednictvím nezávislých buněk rozesetých po celém světě, z nichž žádná neměla jasnou představu o celku.

Poté, co Seichan zradila své bývalé zaměstnavatele, ztratila jakékoliv zázemí. Zpravodajské agentury – včetně těch amerických – ji uváděly na seznamu nejhledanějších osob. V izraelském Mosadu nadále platil rozkaz při první příležitosti ji zastřelit. Seichan však už rok pracovala pro Sigmu, kam ji neoficiálně přijal ředitel Crowe na misi, která byla příliš tajná, než aby se dostala do jakýchkoliv záznamů: zjistit totožnost skutečných šéfů Bratrstva.

Její spoluprací se však nikdo nenechal zmást. Vedla ji k ní nutnost přežít, nikoliv loajalita vůči Sigmě. Musela zničit Bratrstvo, než Bratrstvo zničí ji. O spolupráci s ní vědělo jen pár lidí ve vládě. Kvůli nejvyššímu utajení byl Gray jako její přímý nadřízený zároveň Seichanin jediný kontakt.

I tak se naposledy ohlásila před pěti týdny, a to ještě pouze telefonem. Byla zrovna někde ve Francii. Zatím narážela jen na samé slepé uličky.

Co tu tedy dělá teď?

Odpověděla na jeho nevyřčenou otázku. „Máme problém.“

Gray z ní nespouštěl oči. Měl si dělat starosti, ale nedokázal potlačit jistou úlevu. Představil si plechovku piva v lednici i důvod, proč ji potřeboval. Náhle byl rád za toto rozptýlení, které v sobě nezahrnovalo sociální pracovnice, neurology ani lékařské předpisy.

„Má ten tvůj problém něco společného se situací v Utahu?“ zeptal se.

„Co se stalo v Utahu?“ odpověděla a přimhouřila oči.

Gray hledal v její tváři nějakou známku, že ho balamutí. Utažský výbuch uvedl Sigmu do nejvyšší pohotovosti a náhlý Seichanin návrat ve stejnou dobu Grayovi připadal podezřelý.

Nakonec pokrčila rameny. „Přijela jsem ti ukázat tohle.“

Vstala, podala mu svazek papírů a zamířila z pokoje. Gray ji zjevně měl následovat. Podíval se na symbol na vrchní stránce, ale nedávalo mu to smysl.

Vzhlédl za ní ve chvíli, kdy se zastavila u dveří.

„Něco rozdráždilo sršní hnízdo,“ řekla. „Přímo tady na vašem dvorku. Něco velkého. Možná jde o průlom, v jaký jsme doufali.“

„Jak to?“

„Před dvanácti dny se udice, které jsem měla rozhozené po celém světě, rozechvěly. Bylo to úplné zemětřesení. A hned potom všechny kontakty, které jsem si takovou dobu hýčkala, náhle ztichly.“

Před dvanácti dny…

Gray si uvědomil, že to odpovídá dnu, kdy byl v Utahu zabit ten indiánský chlapec. Mohlo by to spolu nějak souviset?

Seichan pokračovala: „Zájem Bratrstva upoutalo něco velkého. A epicentrum toho zemětřesení, o kterém jsem se zmínila, je tady ve Washingtonu.“ Zadívala se na něj. „Neviditelné síly se mobilizují do akce. A právě během takových horečných příprav se jinak pečlivě utěsněné dveře pootvírají na dost dlouho, aby z nich unikly střípky informací.“

Gray si všiml, jak se jí lesknou oči a vzrušením se jí zrychluje dech. „Něco jsi zjistila.“

Znovu ukázala na papíry v jeho rukách. „Tohle je začátek.“

Gray sklopil oči k symbolu na vrchní straně.

Byl to státní znak Spojených států amerických.

Nerozuměl tomu. Zalistoval papíry. Jednalo se o směs strojem psaných poznámek, náčrtů a fotokopií starých ručně psaných dopisů. Inkoust na dopisech časem vybledl, ale úhledné písmo zůstávalo dobře čitelné. Dopisy byly psány francouzsky. Gray si přečetl jméno adresáta. Archard Fortescue. To jméno rozhodně také znělo francouzsky. Jeho pozornost však upoutal především podpis na konci dopisu – jméno autora znají všechny americké děti.

Benjamin Franklin.

Zamračil se nejprve na dopis a pak na Seichan. „Co mají tyhle dokumenty společného s Bratrstvem?“

„Ty a Crowe jste mi řekli, abych našla skutečné kořeny těch parchantů.“ Seichan se otočila a otevřela dveře. Ještě než se zcela odvrátila, Gray zahlédl, jak jí po tváři přeletěl strach. „Moje zjištění se vám nebudou líbit.“

Přistoupil k ní, poháněný její úzkostí stejně jako svou zvědavostí. „Co jsi zjistila?“

„Minulost Bratrstva sahá až k založení Ameriky,“ řekla a vykročila do noci.

6. kapitola

31. KVĚTNA, 6.24

PREFEKTURA GIFU, JAPONSKO

Ty údaje nedávaly smysl.

Džun Jošida seděl ve své pracovně observatoře Kamioka a bez ohledu na čím dál silnější bolest zad zíral na počítačový monitor.

Data pocházela z detektoru umístěného tisíc metrů pod ním, v hoře Ikeno. Hluboko pod zemí se nacházel superkamiokande, stíněný před vesmírnými paprsky, které by narušovaly detekci těžko postižitelných elementárních částic. Jednalo se o čtyřicet metrů vysokou nádrž z nerezové oceli naplněnou padesáti tisíci tunami ultračisté vody. Cílem zařízení bylo studovat jedny z nejmenších částic ve vesmíru: neutrina, částice tak malé, že nenesly ani elektrický náboj a měly téměř nulovou hmotnost, tak malé, že dokázaly bez odporu procházet pevnou hmotou.

Zemí neustále prolétá obrovský proud neutrin z vesmíru. Každou sekundu jich projde špičkou prstu každého člověka na šedesát miliard. Jsou to jedny z nejběžnějších částic, ale přesto zůstávají pro moderní vědu záhadou.

Podzemní detektor superkamiokande se pokoušel zachytávat a studovat právě tyto prchavé částice. Vzácně dochází k tomu, že se neutrino srazí s molekulou – v případě tohoto přístroje s molekulou vody. Náraz rozechvěje atomové jádro a vede k vyzáření modrého fotonu. K zaznamenání krátkého, nekonečně malého záblesku světla je třeba naprostá tma a rozmístění třinácti tisíc fotonásobičů ve stěnách, namířených do černočerné tmy nádrže a připravených zachytit průchod neutrina.

Ani toto gigantické odstíněné zařízení nicméně zmíněné částice nezaznamenávalo lehce. Počet zachycených neutrin se během roku držel na víceméně stabilní úrovni – což byl také důvod, proč Džuna Jošidu poslední data tak mátla.

Zíral na graf, který zářil na monitoru a shrnoval aktivitu neutrin během posledního půldne.

Přejel po grafu prstem a zastavil se u vrcholu, který označoval náhlý a nevídaný výtrysk neutrin kolem třetí hodiny ranní.

To musí být nějaká chyba. Určitě došlo k poruše.

Už tři hodiny prověřovali každou součástku přístrojů i elektroniky. Příští měsíc měl Jošidův tým zahájit práce na společném pokusu se švýcarským zařízením CERN.

Jestli ho budeme muset odvolat…

Vstal, aby si protáhl bolavá záda, a přistoupil k oknu. Miloval časně ranní světlo, dokonalé na fotografování, což byl jeho koníček. Stěny pracovny zdobily jeho vlastní snímky hory Fudži, odrážející se za úsvitu v jezeře Kawaguči, na jiných byla zachycena narská pagoda na pozadí ohnivě zářivých javorů a byla tu i jeho nejoblíbenější fotografie Širaitských vodopádů v zimě, s kostlivými, ledem obalenými stromy, jež tříštily ranní světlo do miniaturních duh.

Za oknem se rozkládal o něco méně malebný areál observatoře, ale kousek pod ním byla malá vodní zahrada a vedle, kolem vysokého rozeklaného kamene, svažitá zahrada zenová. Jošida si často připadal jako ten kámen, stojící nehybně o samotě, zatímco kolem něj kypí život.

Dveře do pracovny se rozletěly. Náhlý zvuk ho vytrhl ze zasnění. Do místnosti rázně vstoupila dlouhonohá plavovlasá kolegyně, doktorka Janice Cooperová, postgraduální studentka ze Stanfordu. Byla o třicet let mladší než Džun a na rozdíl od něj štíhlá. Vždycky voněla kokosovým olejem a nesla se, jako kdyby se každou chvíli měla vznést. Byla příliš plná kalifornského slunce, než aby vydržela klidně sedět.

Její přítomnost ho někdy vyčerpávala.

„Pane doktore!“ spustila bez dechu, jako kdyby cestou sem běžela. „Právě přišly informace z Neutrinové observatoře v kanadském Sudbury a z IceCube v Antarktidě. Všichni zachytili výrazné zvýšení neutrinové aktivity ve stejnou chvíli jako my.“

Zjevně chtěla mluvit dál, ale Džun zvedl ruku, aby ji umlčel. Potřeboval se na okamžik zamyslet. Ulehčeně vydechl. Takže nedošlo k žádné chybě. Tím se vyřešila jedna záhada, ale okamžitě se objevila jiná, ještě znepokojivější otázka: Co bylo zdrojem tak masivního výtrysku neutrin? Výbuch supernovy někde daleko ve vesmíru? Velká sluneční erupce?

Doktorka Cooperová pokračovala, jako kdyby mu četla myšlenky. „Riku se ptá, jestli byste za ním nesešel dolů. Věří, že dokáže zaměřit zdroj neutrin. Když jsem odcházela, ještě na tom pracoval.“

Džun neměl na výstřednosti doktora Rikua Tanaky čas. Když teď získal pádný důkaz, že neutrinový výron není chybou jejich přístrojů, říkal si, že ostatní záhady můžou pár hodin počkat. Probděl celou noc a ve věku třiašedesáti let už nebyl žádný mladík.

„Dost naléhal,“ dodala doktorka Cooperová. „Prý to je důležité.“

„U doktora Tanaky je důležité všechno,“ zabručel Džun potichu. Nesnažil se ani zakrývat svou nechuť.

Do hlasu doktorky Cooperově i přesto proniklo vzrušení. „Riku si myslí, že mohlo jít o geoneutrina.“

Džun se na ni ostře podíval. „To není možné.“

Většina neutrin má původ ve slunečních erupcích, umírajících hvězdách a hroutících se galaxiích. Některá, takzvaná geoneutrina, ale vznikají přímo v Zemi – jsou produktem radioaktivních izotopů, vznikají při dopadu kosmického záření do vrchních vrstev atmosféry nebo při jaderných explozích.

„Ale Riku si to myslí,“ zopakovala doktorka Cooperová.

„Nesmysl. K takhle velkému výtrysku neutrin by bylo třeba obdoby sta vodíkových bomb.“ Džun vyšel ke dveřím. Pohnul se příliš zprudka a zády mu vystřelila bolest způsobená zánětem sedacího nervu.

Radši se tam zajdu podívat.

Ve skutečnosti Džun ani tak nechtěl zjistit, jestli má doktor Tanaka pravdu, jako spíš chtěl dokázat, že se mladý fyzik mýlí. Jednalo by se o vzácný omyl a Džun si ho nehodlal nechat ujít.

Doktorka Cooperová, která zůstávala nahoře, aby dokončila nějakou svoji práci, mu podržela dveře. Džun se při vycházení z pracovny snažil nekulhat a zamířil k novému výtahu, jenž spojoval povrchové místnosti s podzemními laboratořemi. Dříve do nitra hory vedla jediná přístupová cesta: chodba, kterou projížděla nákladní auta a důlní vlak. Výtah byl rychlejší, ale zároveň náročnější.

Kabina klesala jako padající kámen a Džunovi vystoupal žaludek až do krku. Jako klaustrofob si byl až příliš vědom sílící masy hornin nad hlavou. Konečně se dveře otevřely do hlavní řídicí místnosti, rozdělené na jednotlivé kóje a pracovny jako kterákoliv laboratoř na povrchu.

Džuna to však neoklamalo.

Vykročil z výtahu. Za chůze se mírně hrbil, jako kdyby na ramenou nesl váhu hory Ikenojama nad sebou. Mladý fyzik, který měl zrovna službu, stál vedle nástěnného LED monitoru v zadní části místnosti.

Doktor Riku Tanaka měřil jen něco málo přes sto padesát centimetrů a teprve před pár lety oslavil dvacetiny. Byl však zázračným dítětem fyziky – měl dva doktoráty a právě pracoval na třetím.

V tuto chvíli nehybně stál s rukama založenýma za zády a díval se na rotující mapu světa. V levé polovině monitoru se odvíjely sloupce dat. Mladík mírně nakláněl hlavu ke straně, jako kdyby poslouchal jakýsi zvuk, který slyšel jen on, snad šeptaná tajemství vesmíru.

„Výsledky jsou krajně zajímavé,“ promluvil, aniž se ohlédl. Snad si všiml Džunova odrazu v jednom z tmavých monitorů po straně.

Džun se nad mladíkovou nezdvořilostí pozastavil. Žádná úklona na pozdrav, žádné poděkování za to, že Džun vážil cestu dolů. Říkalo se, že mladík trpí Aspergerovým syndromem, což je lehká forma autismu. Džun se ale domníval, že jeho kolega je jednoduše hrubián a zneužívá svou diagnózu jako výmluvu.

Přistoupil k mladíkovi a oslovil ho se stejnou strohostí. „Jaké výsledky?“

„Shromažďuji údaje z neutrinových laboratoří po celém světě. Od jezera Bajkal v Rusku, od Američanů z Los Alamos, od Britů v Sudburyské observatoři.“

„To jsem slyšel,“ řekl Džun. „Všichni zaznamenali stejný výtrysk neutrin.“

„Nechal jsem si od nich poslat data.“ Tanaka kývl k sloupcům čísel. „Neutrina letí od místa vzniku přímo a z jejich dráhy je neodchyluje gravitace ani magnetické pole.“

Džun se naježil. Nepotřeboval, aby ho někdo poučoval o tak základních věcech.

Zdálo se, že si Tanaka šéfovo podráždění neuvědomuje. „Takže bylo snadné využít data z různých míst zeměkoule a triangulací zjistit primární zdroj.“

Džun překvapeně zamrkal. Takové jednoduché řešení… Zrudl. Byl zdejším ředitelem; mělo to napadnout jeho.

„Projel jsem je programem čtyřikrát a s každým cyklem jsem dolaďoval parametry hledání. Vypadá to, že zdroj se rozhodně nacházel na Zemi.“

Tanaka klepl do klávesy pod monitorem. K mapě světa přibyl tenký vlasový kříž, který nejprve označil západní polokouli, pak Severní Ameriku a následně západní polovinu Spojených států. Nakonec se zaostřil a zastavil v regionu Skalistých hor.

„Tady byl zdroj.“

Džun si přečetl název území.

Utah.

„Jak je to možné?“ vyhrkl. Výsledek mu nedával smysl. Vzpomněl si na to, co už říkal doktorce Cooperové – k tak velkému výronu neutrin by bylo třeba exploze stovky vodíkových bomb.

Tanaka vedle něj s nesnesitelným klidem pokrčil rameny. Džun potlačil touhu vrazit mladíkovi pohlavek, jen aby u něj vyprovokoval nějakou reakci, a místo toho se zahleděl na mapu pohoří. V mysli se mu zformovala jediná otázka.

Co se tam sakra děje?

7. kapitola

30. KVĚTNA, 15.52

UTAŽSKÁ DIVOČINA

Klisna cválala z kopce, po svahu porostlém douglaskami, smrky a borovicemi. Hank se skláněl k její šíji, aby se vyhnul nízko rostoucím větvím. I tak byl celý potlučený a poškrábaný. Kai, která se ho držela jako klíště, si nevedla o nic líp.

Slyšel, jak sténá bolestí, a cítil, jak za ním nadskakuje na jejich společném sedle, ale především vnímal dívčinu hrůzu. Její prsty se mu zatínaly do košile a přerývaně oddechovala.

Hank nechal Marii, aby běžela podle svého; spoléhal se na její jistý krok a smysl pro terén. Řídil ji jen tehdy, když hrozilo, že se vynoří z úkrytu lesa. Kawtch se řítil vedle nich po přímější cestě.

Vojenský vrtulník je nepřestával pronásledovat. Hank slyšel hukot jeho motorů nad korunami stromů. Les jim poskytoval jistou ochranu, ale Hank si byl čím dál jistější, že je ozbrojenci sledují infrahledy podle tělesného tepla.

Vlevo od nich zasáhla větve a jehlice jednoho smrku kulometná dávka. Hank cítil, jak se mu do holé kůže zapichují třísky. Nepřátelé měli čím dál lepší mušku. Do náhlého ticha se za ním ozval pronikavý výkřik.

„Profesore!“ zvolala Kai. Dokonce se ho jednou rukou pustila a ukázala.

Před nimi se rozkládala louka zalitá slunečním světlem, široká a travnatá, jen s několika jalovci a žulovými balvany. Za ní prales pokračoval, ale jak se k němu dostanou? Na otevřeném prostranství je lehce zastřelí.

Marie zpomalila, jako kdyby vycítila jeho obavy.

Jejich bezútěšné situace si všimli i pronásledovatelé a do kmenů za nimi se zakousla čerstvá dávka střel.

Snaží se nás vyhnat ven z lesa.

Hank neměl jinou možnost než poslechnout. Pobídl Marii k vyšší rychlosti, než bylo v hustém lese bezpečné, a hvízdl na Kawtche. Vynořili se na otevřeném prostranství a Hank okamžitě zamířil k protějšímu okraji lesa. Pronásledovala je kulometná palba, která jim za patami vyrývala dvě rovnoběžné linky od dopadu projektilů.

Hank provedl Marii kolem skalního výstupku jako na rodeu; klisna zaryla kopyta do volné hlíny a trávy a ostře zatočila. Hank se naklonil, aby udržel rovnováhu, ale cítil, jak se ho Kai pouští – náhlá změna směru ji zastihla nepřipravenou.

„Držte se!“ vykřikl.

Jeho manévr však nezaskočil jen ji.

Kulky se odrazily od skály, která je na chvíli skryla. Vzápětí vrtulník proletěl přímo nad jejich hlavami, zakymácel se a otočil se za nimi.

Hank nasměroval klisnu přímo proti klesajícímu stroji a z pouzdra vytrhl pistoli Ruger Blackhawk, dostatečně průraznou, aby s ní vyřídil divokého medvěda. Nevěděl, jestli se náhodou nedopustí válečného aktu, když jako indián vystřelí na vrtulník Národní gardy, ale on s tímhle bojem nezačal. Navíc nechtěl protivníky zabít, jen je polekat.

Tiskl spoušť, dokud nevyprázdnil celý zásobník. Neviděl důvod, proč by měl šetřit náboji. Pár střel zasáhlo cíl a odrazilo se od předního skla vrtulníku.

Útok pronásledovatele opravdu překvapil.

Vrtulník se naklonil a kulomet rázem ztichl, protože kulometčík na okamžik ztratil rovnováhu. Hank patami pobídl Marii k rychlejšímu běhu a v další chvíli se mihli pod břichem vrtulníku, který se vznášel tak nízko nad zemí, že se Hank mohl zvednutou rukou dotknout ližin.

V otevřených dveřích nad hlavou si všiml jednoho ozbrojence, oblečeného do černé uniformy přepadových oddílů. Jejich pohledy se na okamžik střetly, ale Marie nezpomalovala a v následující vteřině se ocitli za vrtulníkem. Vzhledem k hlasitému burácení motoru a vichru od tepajících vrtulí klisna nepotřebovala pobízet k dalšímu běhu.

Než se vrtulník stačil otočit, vběhli opět do lesa – Kawtch se zanořil mezi stromy několik metrů po jejich levici.

Hukot motorů zesílil; stroj se zvedal do výšky a otáčel se, aby pokračoval v pronásledování.

Hra na honěnou ovšem nemohla trvat věčně. Zatím měli štěstí, ale o něco níž prales přecházel v rozvolněný porost dubů a otevřená pole. Pronásledovatelé si to jistě uvědomovali také. Podruhé už je Hank nepřekvapí.

Navíc mu došly náboje.

Koutkem oka si všiml stříbrného záblesku vpravo od nich. Přes sérii vodopádů protékal lesem potok napájený vodou z tajícího sněhu a z nedávné bouřky. Hank stiskem kolen navedl klisnu směrem k němu.

Na břehu jí znovu zabořil podpatky do slabin, Marie se odrazila ke skoku a s hlasitým šplouchnutím přistála uprostřed toku. Zde se nicméně jejich cesty musely rozdělit.

Hank pustil uzdu, chytil Kai za zápěstí a skulil se ze sedla do proudu. Druhou rukou ještě stihl plesknout klisnu po zadku, místo rozloučení, ale také jako pokyn, aby se nezastavovala.

Marie se vydrápala z potoka a Hank s Kai se ponořili do mrazivě studené vody. Kawtch přistál vedle nich. Okamžitě je začal unášet proud. Poslední, co Hank slyšel, než ho ledový tok strhl pod hladinu, byl dívčin výkřik.

Kai divoce vykopla, aby se vynořila na hladinu, a podpatkem přitom zasáhla čísi měkké tělo. Byla příliš ohromená a nechala se stáhnout ze sedla, ale dopadem do mrazivé vody se probrala a z hrdla se jí vydral jek, který v sobě dusila už od té exploze před několika hodinami.

Ústa jí zaplavila voda.

Nestačila se nadechnout, takže se okamžitě začala dusit. Proud smýkal jejím tělem a ze všech stran ji otloukaly kluzké kameny. Ledová voda jí zalévala nos. Náhle ji chytily něčí paže a táhly ji ke břehu. Snažila se vyškrábat na suchou zem, ale silné ruce ji zadržely.

„Zůstaňte tady,“ zasykl profesor Kanosh. Vypadal vyčerpaně a šedivé vlasy se mu lepily k hlavě. Jeho pes vyšplhal na kámen u břehu a zůstal stát po břicho ve vodě.

„Proč?“ zeptala se. Začínaly jí drkotat zuby, chladem i prožívanou hrůzou.

Profesor ukázal nahoru.

Kai zvedla hlavu a spatřila, jak vrtulník mizí za hřebenem na západě.

„Kvůli tělesnému teplu,“ vysvětlil profesor. „Tak nás sledovali lesem. Proto jsme nemohli uniknout. Doufejme, že se poženou za Mariiným velkým zpoceným zadkem.“

Kai pochopila. „Ta studená voda… nás pomohla zamaskovat.“

„Byl to takový menší úskok. Co bychom byli za indiány, kdybychom nedokázali v lese přelstít lovce?“

Přes vážnost situace se v jeho očích zaleskly pobavené ohníčky, jež Kai zahřály u srdce.

„Tak pojďte,“ dodal a pomohl jí vylézt z mrazivého potoka.

Pes vyskočil za nimi a oklepal se, jako kdyby se nic nestalo.

Kai se pokusila o totéž – zatřásla nejdřív hlavou a potom bundou, aby se zbavila studené vody. Z bundy jí přitom vypadla jedna zlatá tabulka. Profesor Kanosh se na ni zadíval, ale nijak nenaznačil, že by ji chtěl zbavit jejího břemene. Kai se tedy shýbla, zvedla tabulku z trávy a uložila ji zpátky do kapsy.

Profesor Kanosh ukázal z kopce. „Musíme jít dál, abychom se zahřáli.“

„Kam?“ zeptala se Kai s cvakajícími zuby.

„Především co nejdál odtud. Naše lest pronásledovatele zmate jen na tak dlouho, než Marie vyběhne z lesa. Jakmile uvidí prázdné sedlo, vrátí se v jejích stopách, a to už bychom měli být pryč.“

„Co dál?“

„Až budeme zpátky v civilizaci, vyhledáme pomoc. Obklopíme se lidmi, kteří jsou na naší straně.“

Zamířil po úzké jelení stezce ze svahu, ale Kai četla v jeho tváři obavy. Také si vybavila přerušený telefonát se strýčkem Crowem. Její strýc měl významné postavení ve Washingtonu a jeho práce souvisela s národní bezpečností. Ve skutečnosti nebyl nijak zvlášť blízký příbuzný, jen poloviční strýc z otcovy strany – ať už to znamenalo cokoliv. Viděla se s ním jen párkrát, naposledy na otcově pohřbu. Všichni indiáni z kmene Pequot nicméně tvořili širší rodinu s propletenou sítí rodových a příbuzenských vztahů. Kai měla snad tisíc tetiček a strýčků. Všichni ale věděli, že když se dostanou do velkého maléru, můžou zkusit zavolat strýčku Crowovi.

„Znám někoho, kdo nám snad pomůže,“ řekla.

Za chůze sáhla do kapsy u kalhot a vytáhla mobil. Po koupeli v potoce z něj kapala voda a nešel zapnout. Zamračeně ho zahodila. Stejně pochybovala, že by tu měla signál. Předtím byla ráda, když výš v horách přístroj ukazoval aspoň jednu čárku.

Profesor Kanosh se na ni ohlédl. „Takže zaprvé musíme najít telefon, než lovci znovu objeví naši stopu. I kdybychom se měli vzdát místní policii nebo Národní gardě.“

Kai klopýtla. „Ale ti po nás přece stříleli.“

„Ne. Viděl jsem jejich uniformy. Byli to vojáci, ale rozhodně ne z Národní gardy.“

„Tak kdo to tedy byl?“

„Možná nějaký vládní úřad, možná skupina nájemných žoldáků, která si vydělává lovením hledaných lidí. Jistě vím jenom jedno.“

„A co?“

Z jeho dalších slov ji rozechvěla zima daleko víc než z koupele v ledové vodě. „Ať je to kdokoliv, chce vás zabít.“

8. kapitola

30. KVĚTNA, 21.18

SALT LAKE CITY, UTAH

„Nechala aspoň číslo?“ zeptal se Painter, když si sedal na sedadlo spolujezdce v Chevy Tahoe s vládní poznávací značkou. Vůz čekal na přistávací ploše u soukromého gulfstreamu, kterým sem přiletěli z Washingtonu.

Kowalski už seděl za volantem a upravoval si sedadlo tak, aby vyhovovalo jeho mohutné postavě. Třetí člen týmu, geolog Chin, mířil ve vrtulníku Národní gardy k místu výbuchu ve Skalistých horách – než se však Painter mohl věnovat podivné explozi, potřeboval vyřídit ještě tohle.

Katin hlas zněl přes zašifrovanou linku trochu kovově. „Víc jsem z vaší neteře nedostala. Ale mluvila dost vyděšeně. Prý ji někdo pronásleduje. Volala z mobilu na jedno použití, ale dala mi číslo a požádala, abyste jí hned po přistání zavolal.“

„Jaké je to číslo?“

Kat mu ho nadiktovala a přišla ještě s jednou novinkou. „Taky se ohlásil velitel Pierce.“ Podle jejího ponurého tónu Painter odhadoval, že nepůjde o příznivou zprávu. „Je s ním Seichan.“

Křečovitě sevřel telefon. „Ona je zpátky ve Státech?“

„Vypadá to tak.“

Painter na zlomek vteřiny zavřel či. Netušil, že se Seichan vrátila na americkou půdu. Ale vzhledem k jejímu výcviku a stykům ho to nemělo překvapovat. I tak její náhlá přítomnost naznačovala, že se odehrává něco velkého. „Co se děje?“

„Tvrdí, že má stopu k Formaci.“

„Jakou stopu?“ Narovnal se. Kowalski vedle něj nechával nastartovaný motor. Formace bylo kódové označení vedení tajemné teroristické organizace zvané Bratrstvo. Painter začínal litovat, že odletěl z Washingtonu.

„Podrobněji to nevysvětloval. Jen říkal, že Seichan potřebuje jeho pomoc, aby se dostala do Národních archivů. Dnes večer mají schůzku s tamějším kurátorem.“

Painter povytáhl obočí. Proč se Seichan zajímá o Národní archivy? V tomto muzeu byly uloženy dokumenty z amerických dějin. Copak mohly souviset s Bratrstvem? Podíval se na hodinky. Bylo půl desáté, což znamenalo, že ve Washingtonu už minula půlnoc. To je dost pozdě na schůzky se zaměstnanci muzea.

„Gray říkal, že jestli dojde k nějakému průlomu, ozve se. Hned vám dám vědět.“

„Dobře. Já zkusím vyjasnit tu záležitost se svou neteří a ráno se vrátím do Washingtonu. Do té doby držte pevnost místo mě.“

Kat zavěsila a Painter naťukal do mobilu nadiktované číslo. Kai se ozvala po prvním zazvonění.

„Strýčku Crowe?“

„Kde jsi, Kai?“

Ticho se protahovalo. Painter slyšel v pozadí chraptivý hlas, který ji pobízel k odpovědi.

I tak Kai promluvila zajíkavě, zpola plačtivě, zpola vyděšeně. „Já… jsme v Provu. Na Univerzitě Brighama Younga, v kanceláři profesora Henryho Kanoshe.“

Painter přimhouřil oči. Proč mu to jméno připadalo povědomé? Pak si vzpomněl na zprávu, kterou četl cestou z Washingtonu do Salt Lake City, předběžné hlášení o událostech ve Skalistých horách. Profesor Kanosh byl blízký spolupracovník té antropoložky, která zahynula při tamějším výbuchu.

Kai mu nadiktovala adresu. Hlas se jí pořád třásl hrůzou.

Painter se ji pokusil utěšit. „Do Prova dojedu během hodiny.“ Mávl na Kowalského, aby vyrazil z letiště. „Zůstaňte na místě, dokud tam nedorazím.“

Z telefonu se ozval druhý hlas. „Pane Crowe, tady je Hank Kanosh. Neznáte mě.“

„Jste kolega Margaret Granthamové. A byl jste přítomen výbuchu.“ Painter zvedl z podlahy kufřík a položil si ho do klína. Měl v něm stručné informace o profesorovi, stejně jako o řadě dalších lidí, kteří se stali svědky exploze.

Odmlka naznačovala, že profesora Painterova informovanost překvapila, ale z toho, jak se vzápětí zajíkl, bylo jasné, že nejde jen o překvapení. „Maggie… Byla radši, když ji ostatní oslovovali Maggie.“

Painter ztišil hlas. „Upřímnou soustrast.“

„Děkuji, ale měl byste vědět, že na vaši neteř a na mě cestou z hor zaútočil vrtulník s logem Národní gardy. Stříleli po nás.“

„Cože?“ Kat neříkala nic o tom, že by gardisté zahlédli podezřelé osoby, natož že by po někom stříleli.

„Ale nemyslím, že by opravdu patřili k Národní gardě. Připadali mi spíš jako najatí žoldáci, možná lovci lidí, kteří se nějak dostali k vrtulníku Národní gardy.“

Painter tomuto vysvětlení nevěřil, zvlášť proto, že střet nebyl ohlášen obvyklými kanály. Někdo jiný se pokoušel dopadnout nebo zabít potenciální teroristy. To představovalo další důvod k obavám. „Pane profesore, mohli vás ti útočníci poznat?“

Kanosh zaváhal. „Já… řekl bych, že ne. Většinou jsme se ukrývali pod stromy a já jsem měl klobouk. Ale pokud ano, myslíte, že by nás mohli hledat tady? To mě mělo napadnout.“

„Neměl jste k tomu důvod.“ Paranoia patří k mé profesi. „V rámci preventivních opatření byste se měli s Kai přesunout na jiné místo, které přímo nesouvisí s vámi. Víte o nějakém?“

Painter téměř slyšel, jak profesor usilovně přemýšlí. Pak Kanosh odpověděl: „Chtěl jsem se na něco podívat v sousední budově u geologů. Můžeme se sejít tam.“

„Dobře.“

Jakmile Painter získal potřebné informace, zavěsil. Kowalski už mířil s vozem k jihu po mezistátní dálnici 15.

Přes ožvýkaný pahýl doutníku zabručel: „Do Prava nám zbývá ještě asi pětašedesát kilometrů.“

Painter si přečetl odhadovaný čas na jednotce GPS. „Padesát dva minut,“ zahučel potichu.

Kowalski po svém šéfovi střelil pohledem. „Kdyby bylo potřeba, dojedu tam o deset minut dřív.“ Přidal plyn a tázavě povytáhl obočí.

Painter se s bušícím srdcem zabořil do sedadla. Pomyslel na pronásledovatele, kteří jdou po profesorově a Kaiině stopě. „A co takhle o dvacet?“

Kowalski se usmál a sešlápl pedál plynu až k podlaze. „Takové výzvy mám rád.“

Auto prudce zrychlilo a setrvačnost přitiskla Paintera do sedadla. Snad mu mělo dělat starosti, že se ručička tachometru šplhá ke sto šedesátce, ale ve skutečnosti byl hlavně rád, že přiletěl do Utahu. Je vidět, že jeho instinkty v podzemí Smithsonova hradu nezatuchly.

Schylovalo se tu k něčemu velkému.

A možná nejen tady.

Vzpomněl si na Katin telefonát, v němž ho informovala o Seichanině náhlém objevení a o tom, že Seichan možná našla vodítko k vedení Bratrstva. Z této organizace unikaly informace jen zcela výjimečně. Muselo jít o něco významného, když na chvíli polevili v ostražitosti.

Jako například o tajemný výbuch.

Mohl se mýlit, ale Painter nikdy nedůvěřoval shodám okolností. A jestli měl pravdu, stopu na východním pobřeží i přes pozdní hodinu sleduje jeden z jeho nejlepších mužů.

Pokud se tedy dokáže soustředit.

9. kapitola

30. KVĚTNA, 23.48

WASHINGTON, D. C.

Gray následoval Seichan k mohutné fasádě budovy Národních archivů. Byla studená jarní noc, poslední záchvěv zimy před začátkem vlhkého, dusného léta. Po ulicích v tuto hodinu jezdilo jen málo aut.

Gray si ještě v bytě oblékl černé kalhoty, boty a vojenské tričko s dlouhými rukávy spolu s vlněným svrchníkem, který mu dosahoval ke kolenům. Seichan si podle všeho chlad ani neuvědomovala, nechávala si rozepnutou bundu, takže bylo vidět tenkou červenou blůzu, pod níž vykukoval kousíček krajky. Kožené kalhoty zvýrazňovaly její křivky, ale na jejím chování nebylo nic svůdného. Cílevědomě kráčela kupředu a její oči pečlivě zaznamenávaly každé zhoupnutí okolních větví. Připomínala klavírní strunu napjatou k prasknutí. Jinak by ovšem příliš dlouho přežívat nemohla.

Mířili ke vchodu pro zaměstnance na Pennsylvania Avenue. Tento vstup byl poměrně fádní, zvlášť ve srovnání s hlavním vchodem na opačné straně, s obřími bronzovými dveřmi, které vedly do hlavní síně, kde byly vystaveny originály Deklarace nezávislosti, Ústavy a Listiny práv, všechny v prosklených vitrínách s heliovou atmosférou.

Kvůli těmto listinám sem však takhle pozdě v noci nešli. Budova obsahovala více než deset miliard dokumentů z amerických dějin, pečlivě katalogizovaných a uložených na osmi stech čtverečních metrech plochy. Gray věděl, že jestli mají najít potřebnou listinu, potřebují pomoc.

Když se přiblížili ke vchodu, dveře se otevřely. Gray v první chvíli ztuhl, ale pak se objevila štíhlá postava a mávla na ně. Doktor Eric Heisman, jeden ze zdejších kurátorů a odborník na dějiny koloniální Ameriky.

„Váš kolega už je uvnitř,“ oslovil je zamračeně místo pozdravu.

Měl sněhobílé vlasy, které mu dosahovaly k límečku košile, a nosil pečlivě zastřiženou bradku. Přidržel jim otevřené dveře a počkal, až vstoupí dovnitř. Přitom si pohrával s brýlemi zavěšenými na řetízku kolem krku. Zjevně nebyl rád, že sem musel přijít takhle pozdě. Vzhledem k tomu, že se ohlásili na poslední chvíli, kurátor měl na sobě obyčejné džíny a svetr.

Gray si na jeho svetru všiml znaku sportovního týmu Washington Redskins – profilu indiánského válečníka s čelenkou z ptačích per. Když Gray uvážil, kvůli jakému tématu přišli, připadal mu tento symbol velice vhodný. Doktor Heisman se specializoval na vztahy mezi rychle se rozvíjejícími koloniemi a původními obyvateli, které kolonisté v Novém světě našli. A přesně takovou specializaci Gray ke svému vyšetřování potřeboval.

„Pojďte, prosím, za mnou,“ řekl Heisman. „Připravil jsem místnost u hlavního depozitáře. Má asistentka vám přinese všechny dokumenty, které budete chtít.“ Cestou po prázdné chodbě se po nich ohlédl. „Je to docela nezvyklé. Ani úředníci Nejvyššího soudu obvykle nevyžadují dokumenty mimo otvírací dobu. Bylo by jednodušší, kdybyste mi sdělili, jakou konkrétní záležitost si přejete prošetřit.“

Zdálo se, že se je kurátor chystá pokárat ještě víc, ale pak se náhodou podíval Seichan do obličeje, a ať už v něm spatřil cokoliv, okamžitě si přestal stěžovat a mlčky pokračoval v chůzi.

Gray po ní střelil pohledem. Povytáhla na něj obočí jako ztělesnění nevinnosti. Když se odvracela, Gray postřehl pod jejím levým uchem malou jizvu, zpola zakrytou vlasy. Byl si jistý, že je nová. Netušil, kam ji vyšetřování Bratrstva zavedlo, ale rozhodně nešlo o procházku růžovou zahradou.

Kurátor je bludištěm chodeb dovedl až do místnosti, jíž vévodil konferenční stůl a čtečky mikrofiší podél jedné stěny. Už tu na ně čekaly dvě osoby. Jednou byla mladá studentka, která jako kdyby vykročila ze stránek módního časopisu. Černý kostýmek, který měla na sobě, jen podtrhoval její dokonalou ebenovou pleť. Bezchybně nalíčená tvář svědčila o tom, že ji telefonát, aby se dostavila do práce, nezastihl doma.

„Má asistentka Sharyn Dupreová. Plynně hovoří pěti jazyky, ale její mateřštinou je francouzština.“

„Ráda vás poznávám,“ pozdravila je hedvábným altem s nepatrným arabským přízvukem.

Gray jí potřásl rukou. Podle zpěvavého přízvuku soudil, že pochází z Alžírska. Ačkoliv tato bývalá francouzská kolonie získala na začátku šedesátých let nezávislost, francouzština se mezi obyvateli dosud udržela.

„Omlouváme se, že jsme vás nechali čekat,“ řekl Gray.

„To nic,“ ozvala se nevrlá odpověď z opačné strany stolu. Druhou osobu, která na ně čekala, Gray dobře znal. Monk Kokkalis seděl s nohama na stole, na sobě měl teplákovou bundu a čepici. Jeho obličej se ve světle zářivek jasně leskl. Kývl hlavou ke štíhlé asistentce. „Zvlášť v takové společnosti.“

Sharyn lehce sklonila hlavu a rty jí zvlnil náznak úsměvu.

Monk sem dorazil rychleji než oni. Velitelství Sigmy bylo jen kousek odtud a Kat trvala na tom, aby její manžel Grayovi pomohl. Gray měl podezření, že tímto úkolem chtěla spíš potěšit Monka, než že by podle jejího názoru Gray potřeboval asistenci.

Všichni se usadili kolem stolu, až na Heismana, který zůstal stát a založil si ruce za zády. „Snad byste mi mohli říct, proč nás sem všechny povolali v takhle pozdní hodinu.“

Gray otevřel manilovou složku, kterou měl před sebou, a po stole přesunul k Sharyn francouzsky psaný dopis. Než se ho stačila dotknout, vrhl se po něm Heisman, jednou rukou ho zvedl ze stolu a druhou si nasadil brýle na čtení.

„Co to je?“ zeptal se a prohlížel si jednotlivé stránky. Zjevně neuměl francouzsky, ale vykulil oči, když poznal podpis na konci dopisu. „Benjamin Franklin.“ Podíval se na Graye. „Vypadá to na jeho rukopis.“

„Ano, to už jsme si ověřili a dopis byl přeložen…“

Heisman mu skočil do řeči. „Ale tohle je jen kopie. Kde je originál?“

„Na tom nezáleží.“

„Mně ano!“ nedal se kurátor. „Četl jsem všechno, co kdy Franklin napsal, ale nikdy jsem neviděl něco takového. Už jenom ty kresby…“ Položil na stůl příslušnou stránku a ukázal na jeden z náčrtků.

Zachycoval orla s roztaženými křídly a s olivovou snítkou v jednom a svazkem šípů v druhém pařátu. Očividně se jednalo o provizorní verzi, na níž se ještě pracovalo. Obrázek doplňovaly nerozluštitelné poznámky po stranách.

„Vypadá to na ranou verzi státního znaku Spojených států. Ale ten dopis je datován do roku 1778, dlouho předtím, než se tenhle náčrt objevil kolem roku 1782 na veřejnosti. Určitě jde o nějaký padělek.“

„Nejde,“ řekl Gray.

„Smím?“ Sharyn jemně vzala kurátorovi z ruky zbývající papíry. „Říkal jste, že jste to už přeložili, ale ráda potvrdím přesnost vašeho překladu.“

„Toho si cením,“ přikývl Gray.

Heisman obcházel kolem stolu. „Předpokládám, že toto pozdně noční setkání bylo svoláno kvůli obsahu toho dopisu. Možná byste nám měli vysvětlit, proč dokument starý dvě staletí nemůže počkat do rána.“

Seichan poprvé promluvila. Nezvýšila hlas, ale zněla v něm chladná hrozba. „Protože při jeho získávání byla prolita krev.“

Její slova zarazila Heismana natolik, že si sedl ke stolu. „Hm. Povězte mi o tom dopise.“

Gray začal: „Jde o korespondenci mezi Franklinem a francouzským vědcem jménem Archard Fortescue. Patřil k vědecké skupině, kterou Franklin sestavil. K Americké společnosti na podporu užitečných vědomostí.“

„Ano, o té skupině vím,“ přikývl Heisman. „Byla to odnož Americké filozofické společnosti, zaměřená na shromažďování nových vědeckých nápadů. Nejvíc se proslavili archeologickým průzkumem indiánských relikvií, kterými byli téměř posedlí. Vykopávali indiánské hroby a mohyly po celých koloniích.“

Ozvala se Sharyn: „Zdá se, že právě o tom dopis pojednává. Je to prosba adresovaná tomu francouzskému vědci, aby pomohl Franklinovi zorganizovat výpravu do Kentucky.“ Svraštila čelo a pokračovala překladem přímo z dopisu. „S cílem najít a prozkoumat indiánskou mohylu ve tvaru hada a pátrat po hrozbě, jež se tam ukrývá.“

Vzhlédla. „Píše dost naléhavě.“ Na důkaz svých slov ukázala na jednu pasáž dopisu a pokračovala v překládání. „Drahý příteli, s lítostí vás musím informovat, že naděje na čtrnáctou – Ďáblovu – kolonii pohasly. Šamani z Irokézské konfederace byli cestou na schůzku s guvernérem Jeffersonem brutálně zmasakrováni. S jejich smrtí se všichni, kteří věděli o Velkém elixíru a Bledých indiánech, odebrali na věčnost. Jeden šaman nicméně přežil pod těly ostatních dost dlouho na to, aby nám dal poslední naději. Řekl nám o mapě schované v lebce rohatého démona a zabalené do pokreslené bizoní kůže. Mapa je ukrytá v posvátné indiánské mohyle na území Kentucky. Slova o démonech a ztracených mapách jsou možná fantazie zmatené, umírající mysli, ale na to se nesmíme spoléhat. Je nezbytné, abychom tu mapu získali dřív než Nepřítel. V této souvislosti jsme odhalili vodítko k silám, které chtějí zničit naši mladou unii. Symbol, kterým se naši nepřátelé označují.“

Otočila papír, aby se všichni podívali na symbol zachycující kružítko s úhelníkem, jež dohromady rámovaly srpek měsíce a pěticípou hvězdu.

Zvedla hlavu. „Vypadá to jako znak svobodných zednářů, ale takovou verzi s měsícem a hvězdou jsem ještě neviděla. Vy ano?“

Gray zůstával zticha, zatímco si doktor Heisman prohlížel symbol. Nakonec kurátor zavrtěl hlavou. „Franklin byl sám svobodný zednář. Nepomlouval by svůj vlastní řád. Tohle musí být něco úplně jiného.“

Monk se naklonil blíž. Zachovával bezvýraznou tvář, ale Grayovi neušlo, že se jeho partnerovi zachvěly nozdry, jako kdyby ucítil nějaký pach. Monk stejně jako Gray poznal symbol vedení Bratrstva. Podíval se na Graye. V jeho očích se zračila jediná otázka: Jak se ten znak dostal do dopisu Benjamina Franklina nějakému francouzskému vědci?

Na ni právě Gray hledal odpověď.

Monk zformuloval další záhadu. „Proč starý Ben žádal o pomoc s pátráním Francouze? Určitě měl po ruce někoho jiného, kdo by zvládl zorganizovat expedici do Kentucky.“

Seichan nabídla jedno vysvětlení. „Třeba tak úplně nedůvěřoval lidem kolem sebe. Ten tajemný nepřítel, o kterém se zmínil…, mohl infiltroval vládu.“

„Možná,“ pokrčil rameny Heisman. „Francie byla během války za nezávislost naším spojencem proti Británii a Franklin dlouhodobě pobýval v Paříži. Při francouzských a indiánských válkách si navíc francouzští kolonisté vybudovali úzká spojenectví s původními kmeny. Kanadští kolonisté tehdy bojovali po boku místních indiánů proti britským silám. Jestli Franklin potřeboval, aby někdo prozkoumal záležitost související s indiány, nebylo by nijak divné, že se obrátil na Francouze.“

„Zdá se, že to ten dopis potvrzuje,“ řekla Sharyn a přeložila dalších několik řádků. „Archarde, pro tuto expedici mě nenapadá nikdo vhodnější. Byl jste důvěrný a blízký přítel zesnulého náčelníka Canasatega, za jehož otravou podle mého přesvědčení stál stejný Nepřítel. Tato výprava nesmí selhat.“

Přes slova v dopise měl Gray podezření, že skutečná odpověď na Monkovu otázku spočívá v kombinaci obou teorií. Podle naléhavého tónu psaní si Franklin uvědomoval, že si musí dávat pozor, a obracel se na přítele, jemuž mohl důvěřovat a který měl vazby na místní indiánské kmeny.

„Co je zač ten Canasatego?“ zeptal se Monk. Pěstí zakryl bohatýrské zívnutí, ale podle jasného lesku jeho očí Gray poznal, že Monk únavu jen předstírá.

Gray Monkův zájem chápal. Dopis naznačoval, že toho indiánského náčelníka zavraždili Franklinovi tajemní nepřátelé – a jestli symbol v dopise nebyl jen shodou okolností, možná šlo o stejného protivníka, s nímž se Sigma potýká už řadu let. Jevilo se to absurdní, ale z jakého jiného důvodu by Bratrstvo zabavilo a ukrylo tento dopis, v němž se vyskytoval jejich znak?

Heisman se zhluboka nadechl a promluvil mnohem mírněji než dosud. „Náčelník Canasatego,“ pronesl s vřelostí člověka, který vzpomíná na blízkého přítele. „Je to historická postava, o které ví jen málo lidí, ale která sehrála při vzniku Ameriky zásadní roli. Někteří ho dokonce považují za zapomenutého Otce zakladatele.“

Sharyn hrdě vysvětlila: „Doktor Heisman provedl pečlivý výzkum a jedna z jeho prací přesvědčila Kongres, aby přijal rezoluci o úloze indiánů při zakládání státu.“

Heisman se pokusil nad její pochvalou mávnout rukou, ale mimoděk se narovnal a tváře mu zalil ruměnec. „Jde o fascinující postavu. Byl to největší a nejvlivnější indián své doby. Kdyby nezemřel tak mladý, těžko odhadnout, jak odlišně by tento národ dnes vypadal, zejména pokud jde o vztah k původním kmenům.“

Gray se opřel. „A zavraždili ho, jak naznačuje dopis?“

Heisman přikývl. „Byl otráven. Historici se rozcházejí v tom, kdo ho zabil. Podle některých ho měli na svědomí agenti britské vlády, podle jiných jeho vlastní lidé.“

„Vypadá to, že starý Ben měl vlastní teorii,“ podotkl Monk.

Heisman přejel dopis dychtivým pohledem. „Je to zajímavé.“

Gray měl dojem, že kurátora nebudou muset k další spolupráci nijak přesvědčovat. Podrážděná rozespalost zcela zmizela a na jejím místě se usídlil zájem.

„Proč byl tedy ten irokézský náčelník tak důležitý?“ chtěl vědět Monk.

Heisman sáhl po kopii dopisu, nalistoval hrubý náčrt orla s roztaženými křídly a poklepal na pařát, který třímal šípy. „Kvůli tomuhle.“ Rozhlédl se kolem stolu. „Ví někdo z vás, proč je na Velké pečeti Spojených států orel držící svazek šípů?“

Gray pokrčil rameny a přitáhl list papíru blíž k sobě. „Olivová snítka v jednom pařátu symbolizuje mír a šípy zase válku.“

Kurátor povytáhl koutek úst – byl to jeho první úsměv za noc. „To je běžný omyl. Za svazkem šípů se ve skutečnosti skrývá příběh, který začíná u náčelníka Canasatega.“

Gray ho nechal mluvit; bylo mu jasné, že se dozví víc, pokud kurátorovi dovolí přednášet.

„Canasatego vedl klan Onondaga, jeden ze šesti indiánských kmenů, které se nakonec sjednotily do Irokézské konfederace. Toto jedinečné spojení kmenů už tehdy bylo stovky let staré, vzniklo během šestnáctého století, dávno před založením Spojených států amerických. Po mnoha desetiletích ozbrojených konfliktů bylo konečně dosaženo míru a různé kmeny se dohodly, že budou stát při sobě a usilovat o společné dobro. Vytvořili jedinečnou demokratickou a rovnostářskou vládu, v níž měli hlas zástupci každého kmene. Takovou vládu, se zákony a vlastní ústavou, tehdy neměl nikdo jiný.“

„To zní zatraceně povědomě,“ zabručel Monk.

„Máte pravdu. Náčelník Canasatego se v roce 1744 sešel s ranými kolonisty a předložil jim model Irokézské konfederace jako příklad hodný následování. Doporučil jim, aby se taky spojili pro společné dobro.“

Heisman se rozhlédl po místnosti. „Schůzky se zúčastnil i Benjamin Franklin a seznámil s jejím obsahem ty, kteří později sestavili naši ústavu. Jeden z delegátů Ústavního shromáždění, John Rutledge z Jižní Karolíny, dokonce předčítal ostatním autorům úryvky irokézského zákona z jedné jejich kmenové smlouvy, která začínala slovy My, lidé, abychom vytvořili jednotu, nastavili mír, jednotu a pořádek…“

„Moment.“ Monk se narovnal. „To je skoro doslova preambule naší ústavy. Chcete říct, že jsme zakládající dokumenty státu opsali z nějakých starých indiánských zákonů?“

„Nejen já, říká to taky Kongres Spojených států. Rezoluce 331 přijatá v říjnu 1988 uznává vliv, který irokézská ústava měla na naši ústavu stejně jako na Listinu práv. O rozsahu tohoto vlivu se vedou spory, ale to, že tu nějaký byl, nelze popřít. Naši Otcové zakladatelé ho dokonce zvěčnili do národního znaku.“

„Jak to?“ zeptal se Gray.

Heisman znovu poklepal na kresbu orla. „Na shromáždění v roce 1744 náčelník Canasatego věnoval Benjaminu Franklinovi dar: opeřený šíp. Když Franklin nepochopil, kam tím náčelník míří, Canasatego si šíp vzal zpátky, zlomil ho o koleno a obě poloviny upustil na zem. Pak podal Franklinovi třináct šípů svázaných kůží. I ty se náčelník pokusil zlomit, ale svázané šípy nepovolily. Ten svazek byl poselství, které pochopili všichni. Pokud má nových třináct kolonií přežít a prospívat, musejí se spojit; jedině tak vytvoří nezlomný národ. Orel drží v pařátu těch třináct šípů jako trvalou, byť poněkud tajemnou poctu moudrým slovům náčelníka Canasatega.“

Během Heismanova výkladu Gray studoval náčrt. Měl neodbytný dojem, že tu něco nehraje. Kresba byla zjevně provizorní, s nesrozumitelnými poznámkami kolem, ale až když se Gray podíval zblízka, uvědomil si, co mu na rané verzi znaku nesedělo.

„Na tomhle obrázku je šípů čtrnáct,“ řekl.

Heisman se k němu naklonil. „Cože?“

Gray ukázal. „Přepočítejte si je. Na téhle kresbě orel svírá čtrnáct šípů, ne třináct.“

Ostatní si stoupli a přišli blíž.

„Máte pravdu,“ řekla Sharyn.

„Ten obrázek je určitě jenom předběžný náčrt,“ pokrčil Heisman rameny. „Přibližné zachycení toho, co měli v úmyslu vytvořit.“

Seichan si založila ruce na prsou. „Nebo třeba ne. Nezmiňoval se Franklin o čtrnácté kolonii? O čem to mluvil?“

Gray nespouštěl oči z orla. Něco ho napadlo. „Ten dopis taky naznačuje, že došlo k tajné schůzce mezi Thomasem Jeffersonem a náčelníky Irokézské konfederace.“ Podíval se na Heismana. „Nemohli Jefferson a Franklin zvažovat vytvoření nové, čtrnácté kolonie s původními indiánskými kmeny?“

„Ďáblovy kolonie,“ zopakoval Monk označení, které Franklin v dopise použil. „Podle rudých ďáblů, jak se indiánům dřív přezdívalo.“

Gray přikývl. „Čtrnáctý šíp možná reprezentuje kolonii, která nikdy nevznikla.“

Heisman se s nepřítomným výrazem zamyslel. „Pokud je to tak, tohle by mohl být nejvýznamnější historický dopis objevený v posledních desetiletích. Proč se ale o tom nedochovaly žádné další důkazy?“

Gray se pokusil vžít do Franklina a Jeffersona. „Protože jejich plán selhal a něco je vyděsilo natolik, že zničili skoro všechny záznamy o celé záležitosti.“

„Ale jestli se nemýlíte, co vlastně skrývali?“

Gray zavrtěl hlavou. „Odpovědi, nebo přinejmenším vodítka k nalezení pravdy, jsou možná ukryté v korespondenci mezi Franklinem a Fortescuem. Musíme zahájit pátrání…“

Přerušilo ho zadrnčení jeho telefonu, v tiché místnosti nepřirozeně hlasité. Vytáhl z kapsy mobil a podíval se na číslo volajícího. Mimoděk si povzdychl.

„Tohle musím vzít.“ Vstal a odvrátil se.

Z telefonu se ozval matčin rozrušený hlas, rozechvělý a plný strachu. „Grayi, já… potřebuju tvoji pomoc!“ V pozadí se ozvala hlasitá rána, následovaná vzteklým zařváním.

Pak linka ztichla.

10. kapitola

30. KVĚTNA, 22.01

DIVOČINA HIGH UINTAS UTAH

Major Ashley Ryan střežil bránu do pekla.

Padesát metrů od jeho velitelského stanoviště neustále burácel kráter, z něhož po výbuchu tryskaly gejzíry vroucí vody a vybublávalo bahno. Vodní pára proměnila strž v horkou, sirnou saunu. Obvod kráteru se za půl dne zdvojnásobil a nadále rozrušoval sousedící skály. Při západu slunce se ze skalní stěny uvolnil obrovský balvan, jako menší kra z rozsáhlého ledového pole, a zřítil se do zvětšující se jámy. Když padla noc, měsíc i hvězdy zakryla oblaka, takže v údolí zavládla tma, v níž bylo vidět, že se z jámy line hrozivá narudlá záře.

Ať už se v ní dělo cokoliv, ještě to neskončilo.

Kvůli hrozícímu nebezpečí a nestabilitě kráteru Národní garda evakuovala všechny, kdo tu neměli co dělat, a vytvořila kolem údolí zónu o poloměru pěti kilometrů, kolem níž neustále patrolovaly hlídky a nad níž létaly dva vojenské vrtulníky. Přímo v údolí Ryan ponechal jen malý oddíl mužů. Všichni vojáci měli zkušenosti s hašením požárů a byli vybaveni žlutými protipožárnímu obleky, helmami a dýchacími maskami pro případ, že by se tady dole ještě zhoršilo ovzduší.

Ryan se díval na nově příchozího, který se právě oblékal do stejného úboru. „Myslíte, že nám povíte, co se tu děje?“ zeptal se.

Geolog, který se stroze představil jako Ronald Chin, se narovnal a zasunul si helmu do podpaží. „Od toho tu jsem.“

Ryan si ho skepticky změřil. Ten vědec dorazil před patnácti minutami vrtulníkem. Přiletěl až z Washingtonu. Ryan sice neměl nijak v lásce vládní byrokraty, kteří strkali nos do věcí, do nichž jim nic nebylo, ale vycítil, že tenhle geolog není obyčejný úředník. Podle jeho chování a vyholené hlavy Ryan odhadoval, že Chin má za sebou vojenskou minulost. Jakmile sestoupil na dno údolí, vrhl kolem sebe jediný pozorný pohled a začal se oblékat do požárnické výstroje, než mu to vůbec Ryan přikázal.

„Měl bych tam jít sám,“ poznamenal Chin a zvedl ze země kovový kufřík s nástroji.

„Ani nápad. Když jste tady, nesu za vás odpovědnost.“ Ryan dostal rozkaz, aby s ním plně spolupracoval, ale pořád se jednalo o jeho operaci. Mávnutím k sobě přivolal jednoho ze svých mužů. „Na místo vás doprovodíme já a vojín Bellamy.“

Chin přikývl. Ryanovi se líbilo, že se nedohaduje.

„Tak jdeme, ať to máme za sebou.“ Major vykročil v čele skupinky a rozsvítil LED baterku, kterou měl připevněnou k rameni. Ostatní následovali jeho příkladu, jako tým, který se chystá prozkoumat neznámou jeskyni.

S každým krokem do temného lesa se zvyšovala teplota a koncentrace síry ve vzduchu. Všichni tři si rychle nasadili přilby i dýchací masky, ale horko jim bránilo v postupu, jako kdyby se jednalo o fyzickou překážku. Na průzorech kondenzovaly vodní páry a zamlžovaly jim výhled. Kyslík z nádrží měl kovovou příchuť, i když šlo možná jen o dojem vyvolávaný jejich obavami. Kousek za hranicí lesa se Ryan zastavil. Překvapilo ho, jak daleko rozklad v údolí pokročil.

Půda se svažovala do mělké, přibližně kruhové prohlubně o třicetimetrovém průměru, která zasahovala i do skalní stěny vlevo. Stěna se i nadále drolila na štěrk a jemný písek a kráter se pomalu rozšiřoval. Stěny, pokryté jemným pískem, se svažovaly k hluboké díře uprostřed, z níž se kouřilo.

V tomto temném chřtánu vřela voda, prozařovaná odlesky podzemních ohňů. Vtom se jim zachvěla půda pod nohama a k nočnímu nebi vytryskl gejzír horké vody a páry. Všichni polekaně ustoupili. Výtrysk doprovázelo hluboké zadunění.

Jakmile gejzír zanikl, Chin se vrátil na vzdálenost jednoho metru od kráteru. „Výbuch rozhodně zasáhl podzemní geotermální vrstvu,“ pronesl. Jeho hlas zněl přes dýchací masku tlumeně. „Celá zdejší oblast leží na sopečném kotli.“

Ryan s Bellamym ho následovali k okraji jámy. „Dávejte pozor. Kráter není stabilní.“

Chin přikývl, opatrně přistoupil až k úplnému kraji, klekl si a otevřel přenosný kufřík. Uvnitř měl pečlivě srovnané přístroje a chemikálie spolu s kladívky, zkumavkami, štětečky a pinzetami. Začal si připravovat sadu na předběžné testy. „Potřebuju odebrat vzorky suti a písku v různých vzdálenostech od středu prohlubně.“ Podal svým společníkům kladivo s dlátem. „Jestli zatím jeden z vás odlomí kus žuly kousek od okraje, všechno se urychlí.“

Ryan pokynul Bellamymu, aby vyplnil geologovo přání. „K čemu potřebujete kus kamene?“

„Abych z něj zjistil základní složení zdejší horniny a mohl ho porovnat se vzorky z kráteru.“

Bellamy vzal nástroje, poodešel o pár kroků dál a pustil se do práce. Mladý černoch býval vysunutým obráncem v týmu Utah State Aggies, ale po zranění kolene musel dráhu hráče amerického fotbalu přerušit. Když se mu po svatbě narodila dcera, opustil školu a vstoupil do Národní gardy. Byl to dobrý voják, který uměl rychle a šikovně plnit rozkazy.

Chin připevnil zkumavku k výsuvné hliníkové tyči a shýbl se, aby nabral vzorek hrubého písku nejblíž okraje.

Ryan se mezitím zadíval na kráter. Směrem k prostředku se velikost částic zmenšovala a u centra se měnila v ten nejjemnější prach, spirálovitě vířila a mizela v ústí otvoru, z nějž se kouřilo.

Jeho pozornost přilákalo tlumené vyjeknutí. Geolog držel tyč nad kráterem. Podařilo se mu nabrat vzorek horkého písku, ale stěna zkumavky se pokryla pavučinou prasklin.

Poškodilo ji snad horko?

Najednou dno zkumavky povolilo a vzorek se vysypal zpátky do jámy. Střep skla, který dopadl spolu s ním, se rázem roztavil na prášek. Ne, neroztavil. Během pár vteřin se rozdrolil a vypařil, jako kdyby nikdy neexistoval.

Chin se narovnal a podíval se na tyč se zbytkem rozbité zkumavky. Oba s Ryanem viděli, jak se sklo drolí na jemný prášek, který se snáší do kráteru. Rozpadat se začal už i konec hliníkové tyče. Chin ji raději hodil do kráteru. Zabodla se do písku jako oštěp – a začala zajíždět pod povrch, jako kdyby ji vtahovala bezedná bažina.

Ryan ale věděl, že se jen tak nezanořuje.

„Dezintegruje,“ vydechl Chin s úžasem, který se vyrovnal Ryanově hrůze. „Ať už tu probíhá cokoliv, rozkládá to hmotu, možná dokonce na atomární úrovni.“

„Co to sakra způsobuje?“

„Nemám tušení.“

„A jak to zastavíme?“

Chin jen zavrtěl hlavou. Ryan si představil, jak rozklad postupuje horami jako rakovina a zároveň se zakusuje i hlouběji a hlouběji do nitra země. Vybavil si geologova slova o tom, na čem tady vlastně stojí.

Celá zdejší oblast leží na sopečném kotli.

Půda se znovu zachvěla, tentokrát mnohem víc než prve. Z hlubin opět vytryskl gejzír, který dosáhl výšky korun stromů a od něhož se rozšířila vlna mimořádně horkého vzduchu.

Chin si zastínil obličej paží a ukázal zpátky ke stanovišti Národní gardy. „Jste moc blízko. Musíte evakuovat celou roklinu. Ustoupit nejmíň o kilometr.“

Ryan se s ním nehodlal hádat. Zavolal na Bellamyho, který dosud stál pár metrů od nich s kladivem a dlátem. „Nechte toho! Připravte evakuaci všech mužů! Sbalte veškeré vybavení!“

Než obr stačil zareagovat, ze skalní stěny za ním se uvolnil další balvan a dopadl do jámy. Z místa dopadu vyšplíchl mokrý prášek a několik černých kapek přistálo Bellamymu na pravém nártu.

„Ustupte!“ přikázal mu Ryan.

Bellamy to nepotřeboval slyšet dvakrát a vyběhl směrem k nim. Vtom se mu tvář zrůznila bolestí a vojín začal napadat na pravou nohu.

„Co se děje?“ zeptal se Ryan.

„Mám nohu v jednom ohni, pane.“

Ryan se podíval dolů. Protipožární kalhoty měly vojína před popáleninami od horkého prášku ochránit.

„Položte ho na zem!“ vyštěkl Chin. „Hned!“

Ryan automaticky zareagoval na jeho velitelský tón a natáhl se po Bellamyho rameni, ale vojín najednou vykřikl a zhroutil se. Jeho pravá noha se přelomila v polovině holeně a spadla ke straně.

Ryan ho na poslední chvíli chytil a položil ho na zem.

„Kuuurva!“ zavyl vojín a svíjel se v agónii.

Ryan ho za ten výraz nepokáral. Sám měl sto chutí pronést něco podobného. Co se tady sakra dělo?

Chin si klekl k Bellamymu a vojenským nožem mu rozřízl nohavici od kolene ke kotníku. Pod ní se objevila ošklivá zlomenina holeně. Z lýtka trčel roztříštěný pahýl holenní kosti, jasně bílý v kontrastu s Bellamyho černou kůží. Z rány vytékala krev, ale ne tolik, kolik Chin očekával.

„Je kontaminovaný,“ řekl Chin.

Ryan se pokoušel pochopit, co tím geolog myslí. Pak si všiml, jak se ostrý konec kosti začal před jeho očima rozpadat v prach. I kůže po okrajích rány ustupovala a rozpouštěla se. Ryan si představil těch několik cákanců prášku, které přistály vojínovi na noze, a vzpomněl si na termín, který geolog před chvílí použil.

Dezintegrace. Rozklad.

Prášek se prožral Bellamyho oblečením a pustil se do jeho nohy.

„Co-co budeme dělat?“ vykoktal Ryan.

„Přineste sekeru!“ rozkázal Chin.

Tentokrát Ryana nepřiměla k pohybu velitelská rozhodnost, ale strach v geologově hlase. Chin už odřízl zasažené oblečení, opatrně, aby se nedotkl rozpadajících se okrajů, a hodil je do kráteru. Jestli Ryan měl nějaké pochybnosti o Chinově plánu, rychle vzaly zasvé, když si geolog strhl opasek a začal připravovat provizorní škrtidlo.

I Bellamy pochopil a tiše zasténal. „Neee…“

„Je to jediná možnost,“ vysvětlil Chin vojínovi. „Nesmíme dovolit, aby se vám to rozšířilo po noze nahoru.“

Měl pravdu. Ryan vyběhl k táboru. Vzpomněl si na svou dřívější otázku, kterou pronesl nad zvětšujícím se kráterem. Jak to zastavíme?

Teď už znal odpověď.

Musíme zaplatit vysokou cenu.

Mohli jen minimalizovat škody.

Za necelou minutu se vrátil se sekerou z požární výbavy tábora. Přivedl s sebou i dva muže. Když dorazili na místo, Chin už utáhl kolem Bellamyho stehna opasek. Vojín ležel na zádech a geolog tiskl jeho ramena k zemi. Bellamyho tvář za průzorem helmy se leskla hrůzou a bolestí.

Nově příchozí vojáci ohromeně zalapali po dechu.

Ryan jejich šok chápal. Bellamyho noha působila dojmem, jako kdyby mu ji v lýtku ukousl žralok. Visela už jen na zbytcích svalů a kůže. Ostatní se rozložilo.

Chin se podíval na Ryana a nechal se u vojínových ramen vystřídat druhými dvěma vojáky. Ukázal na sekeru v majorových rukách. „Chcete, abych to udělal já?“

Ryan zavrtěl hlavou. Je to můj muž. Nesu za něj odpovědnost. Zvedl sekeru. Už měl na geologa jen jedinou otázku. „Pod kolenem, nebo nad ním?“

Odpověď našel v Chinově ponurém výrazu. Nemohli nic riskovat.

Rozmáchl se a vší silou ťal.

11. kapitola

30. KVĚTNA, 22.20

PROVO, UTAH

Painter Crowe s obtížemi rozevřel prsty, které ve smrtelné křeči svíraly opěradla jeho sedadla. Jízda ze Salt Lake City k univerzitnímu městu Provo prověřila dokonce i jeho nezdolné odhodlání. Pokusil se odreagovat telefonátem své přítelkyni Lise, aby jí oznámil, že bezpečně dorazili do cíle, ale když svištěli po dálnici a kličkovali mezi pomalejšími auty, přičemž se často dostávali do protisměru, uvažoval, jestli nevolal předčasně.

Kowalski konečně vypnul motor a podíval se na hodinky. „Dvacet osm minut. Takže u vás mám doutník.“

„Měl jsem poslechnout Graye.“ Painter zatlačil do dveří a téměř vypadl ven. „Říkal mi, abych vás držel dál od všeho, co má kola.“

Kowalski pokrčil rameny a také vystoupil. „Co o tom Gray ví? Ten chlápek šlape po Washingtonu na kole. Kdyby Bůh chtěl, aby lidi jezdili na kolech, dal by nám kulky jinam.“

Painter na něj zůstal civět, ale po chvíli jen zavrtěl hlavou a vykročil po parkovišti s Kowalským v závěsu. Kowalski na sobě měl černý kabát po kotníky, pod nímž schovával brokovnici Mossberg, kterou si připevnil k noze. Ke zmírnění smrtícího účinku zbraně v městském prostředí byla brokovnice nabita bezdrátovými elektroparalytickými projektily, které zasaženému uštědřily omračující elektrickou ránu, ale nezabily ho.

Vzhledem k tomu, kdo momentálně zbraní disponoval, se jednalo o moudré bezpečnostní opatření.

V tuto pozdní hodinu byl univerzitní kampus tichý. Viděli jen pár studentů, kteří se choulili před studeným větrem vanoucím z hor se zasněženými vrcholky kolem města. Dva z nich se zvědavě ohlédli za dvojicí mužů, ale pak rychle pokračovali v chůzi.

Lampy pouličního osvětlení zalévaly teplou září dřevěné chodníky a v dálce se tyčila vysoká zvonice. Všude kolem se rozkládaly univerzitní budovy, většinou temné. Svítilo se jen v několika z nich, kde probíhaly pozdně večerní přednášky.

Painter nahlédl do plánku kampusu, který si stáhl do mobilu. Profesor Kanosh je požádal, aby se s ním setkali v geologické laboratoři.

Eyringovo vědecké centrum stálo vedle cesty lemované stromy, jež odbočovala ze Západní silnice. Velkou kupoli observatoře nad ní nešlo přehlédnout. K masivní skleněné stěně ve výšce třetího podlaží vedlo široké schodiště.

Vstoupili do budovy a Kowalski se zamračeně rozhlédl po hale připomínající chrám, jejíž hlavní výzdobou bylo obří Foucaultovo kyvadlo zavěšené ze stropu a zatížené obrovskou mosaznou koulí. Kavárničku po straně – v tuto dobu zavřenou – zastiňoval gigantický alosaurus v životní velikosti, vyhlížející zpoza vysokých kapradin.

„Takže kam teď?“ zeptal se Kowalski.

„Máme se setkat ve fyzikální laboratoři v suterénu.“

„Proč tam dole?“

To byla dobrá otázka. Jednalo se o neobvyklé místo schůzky s historikem, ale profesor Kanosh se zmínil o jakýchsi testech, které pro něj někdo provádí. Aspoň se sejdou na odlehlém, klidném místě. Painter se podíval na orientační plán a přešel ke schodišti. Podzemní fyzikální laboratoř dělala čest svému jménu. Nebyla jen v suterénu budovy, ale táhla se pod trávníkem na severní straně střediska.

Vzhledem k tomu, že v danou dobu byla laboratoř víceméně liduprázdná, nedalo jim velkou práci najít příslušné oddělení. Z otevřených dveří na chodbu doléhaly zvýšené hlasy.

Painter vyrazil rychle kupředu; obával se, že někdo našel Kai a profesora Kanoshe dřív. Vpadl do místnosti, sáhl po pistoli v náramenním pouzdru pod sakem a podíval se na muže, který podle všeho ohrožoval profesora Kanoshe dýkou. Pak ale Painter ruku opět spustil. Muž s nožem na sobě měl bílý laboratorní plášť a zbraň, kterou držel, vypadala hodně staře. Patrně to byl nějaký archeologický artefakt. Profesor Kanosh navíc nevypadal polekaně, jen podrážděně. Ten druhý muž byl očividně jeho kolega, který Kanoshe o něčem přesvědčoval.

„Tohle je možná důkaz, který jsme tak dlouho hledali!“ říkal právě. „Proč jsi tak tvrdohlavý?“ Klepl dýkou o stůl.

Než profesor Kanosh stačil odpovědět, oba si všimli Paintera a překvapeně povytáhli obočí. Ještě víc se podivili, když se ve dveřích objevila mohutná Kowalského postava.

Seděli u dlouhého stolu uprostřed nákladně vybavené laboratoře. Rozsvícené zářivky dál v místnosti odhalovaly sbírku přístrojů. Některé Painter díky svým znalostem z oboru elektroinženýrství poznal: hmotnostní spektrometry, různé cívky a reostaty, měřiče odporu a kapacitance. Jeho zrak ale přilákal jeden konkrétní přístroj. V sousedním výklenku tiše hučel vysoký elektronový mikroskop doplněný o několik zářících monitorů.

„Strýčku?“

Hlas se ozval ze stínů vedle mikroskopu. Na světlo opatrně vykročila mladá dívka. Pažemi si objímala hruď, měla nahrbená ramena a dívala se na něj přes závoj dlouhých černých vlasů.

Jeho neteř Kai.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Painter. Za daných okolností to byla hloupá otázka.

Pokrčila rameny, něco tiše zamumlala a přistoupila k profesoru Kanoshovi. Painter z ní nespouštěl oči. Žádné nadšené rodinné shledání. Naposledy ovšem Kai viděl před třemi lety, na pohřbu jejího otce. Za tu krátkou dobu dospěla z vytáhlé dívky v mladou ženu, ale z její tváře rovněž vyčetl, že se uvnitř zatvrdila mnohem víc, než se za tři roky dalo čekat.

Dokázal uhodnout proč. Ten rezervovaný postoj až příliš dobře poznával. Zpola vyzývavý, zpola ostražitý. Sám byl sirotek, takže věděl, jaké to je, když člověk vyrůstá sám a stěhuje se z jedné rozvětvené pěstounské rodiny do druhé, kde si k vám po celou dobu zachovávají odstup.

Bodlo ho u srdce. Měl pro ni udělat víc, když k tomu byla příležitost. Možná by tady teď nestáli.

„Děkujeme, že jste přijel,“ řekl profesor Kanosh a mávl na Paintera, aby se k nim připojil. Napětí se trochu uvolnilo. „S vaší pomocí snad tuhle nepříjemnost vyřešíme.“

„V to doufám.“ Painter přejel očima profesorova kolegu. Nebyl si jistý, jak otevřeně před ním může mluvit.

Muž si uvědomil, že se dosud nepředstavil, a podal Painterovi ruku. I tak se jednalo spíš o bojovnou výzvu než o přivítání. Zdálo se, že je zhruba stejně starý jako profesor Kanosh, ale šedé vlasy mu na temeni zřídly do jemných chumáčků a tam, kde slunce upeklo Kanoshovu pleť do tvrdé kůže, obličej jeho kolegy povisl a změkl, což se mimo jiné odráželo i ve velkých kruzích pod očima. Painter uvažoval, jestli muž dokonce v uplynulém roce neprodělal mrtvici. Nebo šlo jen o důsledek toho, že se po většinu času zavíral do tohoto sklepení, mimo dosah slunečního svitu a čerstvého vzduchu.

Painter dobře věděl, jak ničivý vliv taková práce má a jak rychle se při ní opotřebovává tělo.

„Doktor Matt Denton,“ řekl Kanoshův kolega. „Vedoucí fyzikálního oddělení.“

Všichni si potřásli rukama. Painter představil Kowalského jako svého „osobního poradce“, nad čímž obr obrátil oči v sloup.

Profesor Kanosh byl natolik zdvořilý, aby se nevyptával na podrobnosti. „Říkejte mi Hank, prosím,“ řekl, snad proto, že vycítil Painterovu opatrnost. „Vysvětlil jsem naši situaci Mattovi a plně mu důvěřuji. Přátelíme se od střední školy, kdy jsme spolu plnili první církevní úkol.“

Painter přikývl. „Vysvětlíte tedy, prosím, svou situaci ještě jednou – mně?“

„Zaprvé dovolte, abych vás ujistil, že Kai podle mě nemá s výbuchem nic společného. Nálož, kterou upustila, tragédii nezpůsobila.“

Painter slyšel, jak se Kanosh na konci věty zajíkl. Věděl, že profesor byl blízký přítel antropoložky, která při explozi zahynula. Kai položila staršímu muži dlaň na paži na znamení díků a zároveň jako útěchu.

Kowalski potichu zabručel. „Já vám říkal, že to nebyla C4…“

Painter ho neposlouchal a obrátil se k profesorovi. „A co podle vás ten výbuch způsobilo?“

Profesor se mu zadíval do očí a odpověděl: „To je jednoduché.“ Další slova pronesl s naprostým přesvědčením. „Mohla za něj indiánská kletba.“

22.35

Rafael Saint Germaine počkal, až mu pomohou z vrtulníku. Úhledný trávník kolem přistávací plochy bičovaly poryvy vichru od vrtule. Jiní lidé by se snad styděli za to, že potřebují takovou asistenci, ale Rafael si na ni zvykl. I při seskoku z kabiny na přistávací plochu riskoval zlomenou kost.

Rafe – jak sám sebe označoval – od narození trpěl nedokonalou osteogenezí, známou pod názvem syndrom křehkých kostí. Jednalo se o genetickou poruchu v produkci kolagenu, kvůli které měl velice slabé kosti a dosáhl jen malého vzrůstu. Vzhledem k lehkému nahrbení od skoliózy páteře a vodnatosti jeho tmavých očí ho většina lidí považovala za mnohem staršího, než ve skutečnost byl: oslavil teprve třicáté čtvrté narozeniny.

Nebyl však žádný invalida. Udržoval se v dostatečné kondici vápníkem a biofosfonáty doplněnými o řadu experimentálních růstových hormonů. Také s úpornou snahou, jež hraničila s posedlostí, cvičil, aby si svaly vynahradil to, co mu chybělo v kostech.

Přesto věděl, že jeho největší předností není fyzická síla.

Nechal se snést z vrtulníku a zvedl oči k noční obloze. Dokázal pojmenovat všechna souhvězdí a každou hvězdu, jež je vytvářela. Měl eidetickou, fotografickou paměť, která uchovávala všechny vědomosti, s nimiž se kdy setkal. Často považoval svou křehkou lebku za pouhou tenkou schránku obklopující bezednou černou díru schopnou nasát veškeré světlo a moudrost.

I přes jeho tělesnou vadu v něj tedy rodina vkládala velké naděje. Tato očekávání ještě musel splnit; ještě musel překonat svůj hendikep. Většinou ho odstrkovali a drželi ho v ústraní, ale v tomto nejslibnějším okamžiku ho potřebovali a dali mu šanci, aby přinesl své rodině velkou čest.

Říkalo se, že rod Saint Germainů sahá do dob před Francouzskou revolucí a že značná část rodinného jmění pochází z nelegálních obchodů během válečných leť. Toto podnikání pokračovalo až do moderních časů a rodinná společnost se rozrostla do řady obchodních odvětví.

Rafe se svým výjimečným mozkem dohlížel na výzkumné projekty, prováděné v izolaci alpského regionu kolem řeky Rhony nedaleko od Grenoblu. Tato oblast byla skutečným centrem průmyslového i akademického výzkumu a rodina Saint Germainů financovala stovky projektů v různých laboratořích a společnostech. Specializovala se hlavně na mikroelektroniku a nanotechnologie. Samotný Rafe byl držitelem třiatřiceti patentů.

I tak znal svoji roli i temnější dějiny své rodiny a vazbu k Pravému rodu. Prstem si přejel týl, kde se pod vlasy skrývalo čerstvě vyholené místo, dosud citlivé od nedávno pořízeného tetování, jež propojovalo úlohu jeho rodiny – jeho závazek – s oním černým dědictvím.

Rafe spustil ruku a zadíval se před sebe. Také uměl plnit rozkazy. Poslali ho sem s konkrétními instrukcemi. Dostal příležitost, aby se proslavil, aby dokázal svoje schopnosti a přinesl své rodině nevýslovné bohatství a čest.

Dveře vrtulníku se za ním zavřely a Rafe zahlédl ve skle svůj odraz: dlouhé černé vlasy a jemné aristokratické rysy s krátkým plnovousem – někteří lidé ho považovali za pohledného. Rozhodně nebyl žádným nováčkem, pokud šlo o ženy.

I silné paže, jež mu pomáhaly při odchodu z přistávací plochy, patřily zástupkyni něžného pohlaví, ačkoliv jen málokdo by ji označil za „něžnou“. Lépe ji vystihovalo slovo „hrozivá“. Pousmál se.

„Merci, Ashando,“ poděkoval, když pustila jeho paži.

Přistoupil k němu jeden z jeho mužů a podal mu hůlku. Rafe se o ni opřel a počkal, dokud z vrtulníku nevystoupí zbytek týmu.

Ashanda zůstala stát po jeho boku. Měřila přes sto osmdesát centimetrů a pleť měla černou jako stín. Plnila funkci chůvy a zároveň i bodyguarda a byla pro něj stejně blízký člen rodiny jako každý, komu v žilách kolovala krev Saint Germainů. Jeho otec ji našel jako dítě na ulicích Tuniska. Byla němá, protože jí vyřízli jazyk; stala se obětí krutého zacházení a obchodu se sexuálními otrokyněmi – a jeho otec ji zachránil. Zabil muže, který mu ji nabídl, když kolem něj procházel, a propašoval ji do rodinného zámku za hradbami opevněného francouzského města Carcassonne, kde ji představil chlapci na kolečkovém křesle. Brzy se tomu křehkému dítěti stala domácím mazlíčkem i důvěrnicí.

K Rafeovi dolehl výkřik. Ohlédl se přes trávník k temnému sídlu, na jehož pozemcích přistáli. Netušil, kdo vlastní zdejší dům, jen věděl, že se hodí pro jeho plány. Sídlo se nacházelo na svahu Squaw Peaku nad městem Provo. Vybral si ho kvůli jeho blízkosti k Univerzitě Brighama Younga.

Výkřik umlčelo tlumené prásknutí výstřelu.

Nenechají po sobě žádné svědky.

Před Rafea předstoupil jeho zástupce, německý žoldák jménem Bern, dříve člen speciálních sil bundeswehru. Byl celý v černém, vysoký, plavovlasý a měl modré oči. Árijec od hlavy k patě, jako zrcadlový obraz Rafeova tmavšího zevnějšku.

„Jsme připraveni, pane. Cíle jsou v jedné z budov kampusu a sledujeme všechny přístupové trasy. Můžeme je vyřídit podle vašeho rozkazu.“

„Výborně,“ řekl Rafe. Nerad mluvil anglicky, ale angličtina se stala univerzálním jazykem nájemných vojáků. Vlastně ho to nepřekvapovalo – hrubost a nedostatek skutečné jemnosti tohoto jazyka se k žoldákům hodil. „Ale potřebujeme je živé. Přinejmenším do chvíle, než zajistíme ty zlaté tabulky. Rozumíte?“

„Ano, pane.“

Rafe ukázal holí ke kampusu. Vybavil si dívku a staršího muže prchající na hřbetě koně. I když jeho tým chytře napálili, šlo jen o chvilkovou překážku. Z videozáznamu honičky a s využitím softwaru rozpoznávajícího lidské obličeje určil totožnost indiána v sedle. Netrvalo dlouho, než zjistil, že se historik vrátil na místo, kde se cítil nejbezpečněji, na svou univerzitu. Rafe se nad tou prostoduchostí usmál. Ti dva už jednou unikli z jeho pasti, ale podruhé se to nestane.

„Začněte,“ přikázal a kulhavě se vydal k sídlu. „Přiveďte mi je. A tentokrát nechci žádné selhání.“

22.40

„Co myslíte tou indiánskou kletbou?“ zeptal se Painter.

Profesor Kanosh zvedl dlaň. „Vyslechněte mě. Vím, jak to zní. Ale nemůžeme ignorovat mytologii, která tu jeskyni obklopuje. Už odnepaměti starší kmene Ute, kteří si předávají šamanské znalosti z jedné generace na druhou, tvrdí, že každý, kdo vstoupí do té posvátné pohřební místnosti, riskuje, že při odchodu přinese světu záhubu. A mám dojem, že přesně to se děje.“

Kowalski si výsměšně odfrkl.

Profesor pokrčil rameny. „Myslím, že na těch starých historkách musí být zrnko pravdy. Šlo o varování, aby z jeskyně nikdo nic neodnášel. Domnívám se, že tam bylo po staletí schováno něco nestabilního a náš pokus o transport způsobil explozi.“

„Ale co to mohlo být?“ zeptal se Painter.

Kai se na opačné straně stolu zavrtěla. Odpověď na tuto otázku byla zjevně důležitá i pro ni.

„Když jsem s Maggie zvedl tu zlatou lebku z podstavce, připadala mi neobvykle studená a cítil jsem, jak se uvnitř něco přesýpá. Myslím, že si toho všimla i Maggie. Podle mě bylo uvnitř něco schované, něco natolik cenného, aby to dávní lidé uložili do zkamenělé lebky.“

Kowalski se znechuceně ušklíbl. „Proč si k tomu vybrali zrovna lebku?“

Profesor Kanosh vysvětlil: „Na mnoha indiánských pohřebištích nacházíme pravěké zkameněliny. Indiáni je zjevně uctívali. Byl to vlastně taky indián, kdo raným kolonistům ukázal místo bohaté na fosilie. Ostatky mastodontů a dalších vyhynulých zvířat vzbudily zájem tehdejších vědců a probíhaly plamenné debaty – kterých se dokonce účastnil i Thomas Jefferson – o tom, jestli taková zvířata ještě nežijí dál na západě. Pokud tedy dávní indiáni potřebovali nádobu na uložení něčeho, co považovali za posvátné – a potenciálně nebezpečné –, pravěká lebka by představovala pochopitelnou volbu.“

„Dobře,“ řekl Painter. „Dejme tomu, že máte pravdu. O co mohlo jít? Co schovali?“

„Nemám tušení. Zatím ještě ani nebylo potvrzeno, jestli mumifikovaná těla z jeskyně vůbec patří indiánům.“

Profesor fyziky vedle Paintera si odkašlal. „Hanku, pověz mu o radiokarbonovém datování těch ostatků.“

Painter přejel očima z jednoho vědce na druhého.

Když Kanosh neodpověděl hned, profesor Denton si netrpělivě vzal slovo. „Archeologické oddělení datovalo těla na začátek dvanáctého století. Dlouho předtím, než do Nového světa vkročili Evropané.“

Painter nechápal význam této informace ani důvod, proč ji Denton sděluje s takovým vzrušením. Výsledky analýzy podle něj jednoduše potvrzovaly, že těla patřila indiánům.

Denton přisunul k Painterovi starou dýku, s níž před chvílí tak gestikuloval.

„Pořádně si ji prohlédněte,“ vyzval ho Denton.

Painter dýku zvedl a převrátil ji v prstech. Rukojeť byla ze zažloutlé kosti, ale ostří vypadalo jako z ocele s krásně lesklým povrchem.

„Tu dýku jsme našli v jeskyni,“ poznamenal Kanosh.

Painter prudce vzhlédl.

„Místní mladík, který z jeskyně utekl po té vraždě a sebevraždě, si ji odnesl s sebou. Později jsme mu ji zabavili, protože podle zákona se nesmí z indiánského pohřebiště nic odnášet. Nezvyklý vzhled ostří nicméně vyžadoval další zkoumání.“

Painter pochopil. „Protože indiáni té doby neuměli vyrábět ocel.“

„Správně,“ přikývl Denton a významně se zahleděl na Kanoshe. „Zvlášť tento typ oceli.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Painter.

Denton se podíval na dýku. „Jedná se o vzácnou formu oceli, už podle neobvykle zvlněného povrchu. Známe ji pod názvem damašská ocel. Ta ale byla vyráběna ve středověku jen v několika slévárnách na Středním východě. Meče z této oceli byly ceněny víc než jakékoliv jiné. Prý byly nejostřejší a téměř se nedaly zlomit. Přesný postup výroby nicméně zůstával tajný a nakonec se během sedmnáctého století ztratil. Všechny pokusy o napodobení selhaly. Ani dnes, kdy umíme produkovat ocel stejně tvrdou, ne-li tvrdší, pořád nedokážeme vyrobit damašskou ocel.“

„Proč ne?“

Denton ukázal k elektronovému mikroskopu, který hučel v sousedním výklenku. „Prozkoumal jsem tu ocel na molekulární úrovni, abych se ujistil, že můj původní odhad byl správný. Rozbor potvrdil přítomnost nanovláken z karbidu železa a uhlíkových nanotrubic. Oboje jsou jedinečné rysy damašské oceli, které dodávají tomu materiálu vysokou odolnost a pevnost. Řada univerzit po celém světě studuje její vzorky a snaží se zjistit, jak byla vyráběna.“

Painter se pokoušel zpracovat fyzikova slova. O nanovláknech a nanotrubicích už slyšel. Šlo o vedlejší produkty moderních nanotechnologií. Uhlíkové nanotrubice – uměle vytvářené válce z uhlíkových atomů – vykazovaly mimořádnou sílu a už nyní se přidávaly do různých výrobků od přileb po neprůstřelné vesty. Nanovlákna zase tvořila dlouhé řetězce atomů s jedinečnými elektrickými vlastnostmi, jež slibovaly brzkou revoluci v elektronice a vývoji počítačových čipů. Nanoprůmysl dosáhl mnohamiliardového ročního obratu a nadále překotně expandoval.

To vše přivedlo Paintera k následující otázce. Ukázal na zvláštní dýku. „Naznačujete, že středověcí mečíři dokázali manipulovat s hmotou na atomové úrovni? Že už ve středověku zvládali nanotechnologie?“

Denton přikývl. „Možná. Nebo přinejmenším někdo věděl aspoň něco. Tohle ostatně nejsou jediné doklady dávných nanotechnologií. Vezměte si například barevná okna ve středověkých kostelích. Některé odstíny červených skel nikdo nedokázal napodobit a dnes už víme proč. Analýza na atomární úrovni odhalila přítomnost zlatých nanokoulí, na jaké je i moderní věda krátká. A byly objeveny další příklady.“

Painter se zamyslel, aby si to všechno utřídil, a zvedl dýku ze stolu. „Jestli máte pravdu, jak se ta dýka dostala do Ameriky, k tělům pocházejícím z dvanáctého století?“

Všiml si, jak si Denton s Kanoshem vyměnili pohled. Indiánský historik nepatrně zavrtěl hlavou. Denton očividně umíral touhou sdělit víc a měl co dělat, aby se zarazil. Nakonec odvrátil zrak. Painter si vzpomněl na zlostná slova pronesená ve chvíli, kdy vstoupil do laboratoře. Tohle je možná důkaz, který jsme tak dlouho hledali! Proč jsi tak tvrdohlavý?

Zdálo se, že oba vědci došli ve spekulacích ještě dál, ale zatím se o ně nechtěli podělit s cizím člověkem. Painter nenaléhal. Nejdřív potřeboval vyřešit jinou věc.

Obrátil se ke Kai. „Pověz mi víc o těch mužích, kteří vás pronásledovali vrtulníkem. Proč myslíš, že se tě pokoušeli zabít?“

Kai se schoulila a podívala se na profesora, který na ni konejšivě kývl. Když odpověděla, v jejím hlase nadále zněla stopa vzdoru.

„Myslím, že kvůli tomu, co jsem ukradla,“ řekla. „Z té pohřební jeskyně.“

„Ukažte mu to,“ vybídl ji Kanosh.

Kai vytáhla z bundy dvě zlaté tabulky, každou zhruba o ploše třiceti centimetrů čtverečních a o tloušťce necelého centimetru. Jedna z nich vypadala čerstvě naleštěná, druhou pokrývala vrstva černé špíny. Painter si na nich všiml vyrytého písma.

Kanosh vysvětlil: „V té jeskyni jich podle všeho byly stovky, uložené v kamenných schránách a zabalené do jalovcové kůry. Kai na útěku tři z nich ukradla.“

„Ale tady jsou jenom dvě.“

„Ano. Třetí jí vypadla, když utíkala od jeskyně, přímo před všemi kamerami.“

Painter si to nechal projít hlavou. „Domníváte se, že to někdo viděl a přijel zjistit, jestli u sebe nemá toho zlata víc?“

„Jestli je to zlato,“ podotkl fyzik.

Painter se na něj ohlédl.

„Prozkoumal jsem jednu z tabulek pod elektronovým mikroskopem, stejně jako tu dýku. Barvou sice připomínají zlato, ale jsou tvrdší, než by měly být. Mnohem tvrdší. Zlato je normálně poměrně měkký, poddajný kov, ale tyhle tabulky jsou tvrdé jako drahokamy. Mikroskopická analýza odhalila nezvykle hustou atomární strukturu složenou z makromolekulárních útvarů atomů zlata, které do sebe zapadají jako obří puzzle. A celé to podle všeho drží pohromadě stejná nanovlákna z karbidu železa, jaká jsem našel i u té dýky.“ Zavrtěl hlavou. „Nic podobného jsem ještě neviděl. Jejich cena se vůbec nedá vyčíslit.“

„Někomu zjevně stojí za to, aby kvůli nim zabíjel,“ poznamenal Painter.

Po těchto slovech náhle zhasla světla. Všichni ztuhli a zatajili dech. Na chodbě zářilo několik nápisů napájených bateriemi, ale do laboratoře nedopadalo skoro žádné světlo. Zpod stolu se ozvalo hluboké psí zavrčení, z něhož Painterovi naskákala na předloktí husí kůže. Když jeho oči uvykly temnotě, všiml si, jak se u Kanoshovy židle vynořil mohutný stín a zůstal stát na stráži.

„Tiše, Kawtchi,“ napomenul profesor svého psa. „Všechno je v pořádku, chlapče.“

Kowalski dlouze vydechl. „Promiňte, profesore, ale řekl bych, že byste měl dát na svýho psa. Na tomhle není v pořádku vůbec nic.“

Kai obešla stůl a zůstala stát v Painterově stínu. Natáhl se po ní a chytil ji za zápěstí. Když k nim od schodiště dolehla hlasitá rána, jejíž ozvěna ještě chvíli doznívala na chodbě, cítil, jak se jí zrychlil tep.

Kawtch znovu zavrčel.

Painter zašeptal směrem k Dentonovi. „Je tu ještě jiná cesta ven? Nouzový východ?“

„Ne,“ odpověděl fyzik tlumeně. „Laboratoř není pod zemí jen tak bezdůvodně. Všechny únikové cesty jsou u schodiště a vedou do hlavní budovy.“

Takže jsme v pasti.

12. kapitola

31. KVĚTNA, 1.12

TAKOMA PARK, MARYLAND

„Na další křižovatce doleva,“ pokynul Gray taxikáři.

Seichan vnímala jeho úzkost. Od okamžiku, kdy přijal zoufalý hovor od matky, byl napjatý jako struna.

Předkláněl se na zadním sedadle a ukazoval řidiči, kam má jet. Vypadalo to, že by si nejradši přesedl za volant a řídil sám. V druhé ruce pořád svíral mobil. Během cesty z D. C. do Marylandu se pokoušel svým rodičům dovolat, ale nikdo se neozýval, což jeho nervozitu ještě zvyšovalo.

„Zatočte na Cedar,“ pokynul. „Je to rychlejší.“

Seichan se dívala z okna. Taxi minulo knihovnu Takoma Parku a odbočilo do bludiště úzkých uliček lemovaných malými domky ve stylu královny Anny a viktoriánskými budovami. Hustý baldachýn dubových a javorových větví měnil silnici v tunel s listnatým stropem, který tlumil světla občasných pouličních lamp.

Sledovala tmavé domy a představovala si, jak asi žijí jejich obyvatelé, ale takový život pro ni byl cizí. Na své dětství ve Vietnamu si skoro nevzpomínala. Otce si nepamatovala vůbec a vzpomínky na matku by nejradši vymazala: jako malou ji vytrhli z jejího náručí a přihlížela, jak její matku táhnou muži ve vojenských uniformách po zemi ze dveří. Matka měla zkrvavený obličej a křičela. Poté Seichan strávila dětství v řadě špinavých sirotčinců, kde ji trápili hladem a týrali.

Tyto tiché domovy a šťastné životy lidí za jejich zdmi pro ni nic neznamenaly.

Konečně taxi zatočilo na Butternut Road. Seichan byla v domě Grayových rodičů jen jednou. Tehdy ji postřelili a ona prchala k jedinému muži, jemuž mohla věřit. Ohlédla se na Graye. Naposledy mu byla takhle nablízku před třemi měsíci. V obličeji byl ještě vyzáblejší a jeho rysy ztvrdly – zjemňovaly je jen plné rty. Pamatovala si, jak je kdysi ve slabé chvilce políbila. Za tím polibkem se neskrývala žádná něha, jen zoufalá potřeba. Ještě teď si vzpomínala na jeho teplo, na drsné strniště vousů i na pevnost jeho objetí. Ale podobně jako zdejší tiché domovy, takový život nebyl určen pro ni.

Kromě toho se ještě před pár měsíci občas stýkal s poručicí italských karabiniérů.

Gray se ustaraně zamračil a v koutcích očí mu naskákaly hluboké vrásky. Seichan se podívala dopředu. Ulice byla tmavá jako všechny v okolí, až na malý bungalov se širokou verandou a přesahujícím štítem, který naopak zářil do noci. Z každého okna se linulo světlo. Tam nikdo nespal.

„To je on,“ řekl Gray řidiči.

Vyskočil na chodník, ještě než taxi zcela zastavilo, a hodil řidiči hrst bankovek. Seichaniny oči se ve zpětném zrcátku střetly s pohledem řidiče. Zdálo se, že se muž chystá ohradit proti tak hrubému zacházení, ale když se podíval na Seichanin výraz, radši zmlkl. Natáhla k němu dlaň.

„Vraťte mi drobné.“

Nechala mu menší spropitné, zbytek strčila do kapsy a vystoupila.

Vydala se za Grayem, který vyběhl přes ulici. Nemířil k přední verandě, ale k úzké příjezdové cestě z boku domu, vedoucí k zadní garáži. Roleta garáže byla vytažená a ve světle stály dvě postavy. Nebylo divu, že nikdo v domě nezvedal telefon.

Gray rychle vykročil po příjezdové cestě.

Seichan ho pomaleji následovala. Slyšela kvílení motorové pily zakusující se do dřeva a cítila vůni pilin.

„Jacku, vzbudíš všechny sousedy,“ prosila Grayova matka plačtivě. „Vypni to a pojď zpátky do postele.“

„Mami,“ Gray vběhl na scénu dramatu.

Seichan se držela několik kroků za ním, ale Grayova matka si jí přesto všimla. Zamračila se a snažila se uhodnout, kdo je ta cizinka, která doprovází jejího syna. Naposled se viděly před dvěma lety. Grayově matce se ve tváři vystřídalo poznání, zmatek a – celkem pochopitelně – obavy.

Seichan ohromilo, jak Grayovi rodiče za tu dobu zestárli. Změnili se ve vetché stíny. Matka měla rozcuchané vlasy a byla oblečená do županu staženého páskem a bačkor. Grayův otec byl bosý a měl na sobě jen dlouhé trenýrky a tričko, takže bylo vidět jeho protézu, připevněnou ke stehnu.

„Harriet! Kde je moje bruska? Proč mi sakra pořád musíš uklízet moje věci?“

Grayův otec stál s tváří brunátnou vztekem u ponku a námahou se mu na čele perlily kapky potu. Právě se snažil upevnit do čelistí svěráku kus dřeva. Za ním naprázdno běžela pila a po podlaze kolem něj ležely rozházené kusy dřevěných prken, rozřezaných na různé podivné tvary, jako kdyby Grayův otec vyráběl skládačku, jejíž řešení znal jen on sám.

Gray vytáhl pilu ze zásuvky, přistoupil ke svému otci a jemně ho odtáhl od ponku. Otec se proti němu ohnal loktem a zasáhl Graye do obličeje. Gray se zapotácel.

„Jacku!“ vykřikla jeho matka.

Otec se zmateně ohlédl. Zdálo se, že mu pomalu svítá. „Já jsem… nechtěl jsem…“ Položil si dlaň na čelo, jako kdyby zkoušel, jestli nemá horečku. Natáhl ke Grayovi paži. „Promiň, Kenny.“

Gray sebou mírně trhl. „Já jsem Gray, tati. Kenny žije pořád v Kalifornii.“

Seichan věděla, že Gray má bratra, který řídil nějakou firmu v Silicon Valley. Gray, jemuž z roztrženého rtu tekla krev, znovu přistoupil ke svému otci, tentokrát opatrněji.

„To jsem já, tati.“

„Graysone?“ Otec dovolil Grayovi, aby ho vzal za paži, a rozhlédl se po garáži zarudlýma, unavenýma očima. Ve tváři se mu zableskl strach. „Co… kde…?“

„To je v pořádku, tati. Pojď dovnitř.“

Otci poklesla ramena a trochu se zapotácel. „Potřebuju pivo.“

„Hned ti ho dáme.“

Odvedl ho k zadnímu vchodu do domu. Jeho matka se vyčerpaně držela zpátky a pažemi si objímala hruď. Seichan stála stranou; nebyla si jistá, co se od ní čeká.

Grayova matka se na ni nakonec podívala uslzenýma očima. „Nedokázala jsem ho zastavit,“ řekla, jako kdyby se někomu potřebovala omluvit a vysvětlit, co se stalo. „Vzbudil se celý rozčilený a myslel si, že je zpátky v Texasu, že zaspal a že musí do práce. Pak šel sem. Bála jsem se, že si uřízne ruku.“

Seichan k ní o krok postoupila, ale nemohla jí nabídnout žádná slova útěchy. Grayova matka to zřejmě vycítila, protože si uhladila vlasy, zhluboka se nadechla a narovnala se. Seichan již mnohokrát viděla Graye dělat totéž a v tu chvíli pochopila skutečný pramen jeho odolnosti.

„Měla bych s ním Grayovi pomoct. Uložíme ho do postele.“ Harriet vyrazila k domu. Minula Seichan dost blízko na to, aby se k ní natáhla a stiskla jí ruku. „Díky, že jste přišla. Gray si toho nakládá až moc a je na všechno sám. Dobře že tu jste.“

Zašla do dveří a nechala Seichan stát na dvorku. Seichan si promnula ruku, od dotyku druhé ženy dosud teplou. Nevysvětlitelně se jí stáhlo hrdlo. I toto nepatrné gesto ji rozrušovalo.

Harriet se k ní otočila od dveří. „Chcete jít dál?“

Seichan ustoupila a ukázala k průčelí domu. „Počkám na verandě,“ řekla.

„Určitě to nepotrvá dlouho.“ Harriet za sebou se smutným, omluvným úsměvem zavřela dveře.

Seichan ještě chvíli stála na místě a pak se vrátila ke garáži – potřebovala něco dělat, aby se uklidnila. Zhasla světla, zatáhla roletu a pak zamířila k přední verandě, kde si sedla na lavičku do ostrůvku světla z předpokoje. Připadala si příliš na ráně, když ji zalévala taková záře, ale nikdo tu nebyl. Ulice zůstávala temná, prázdná – a přitom tak lákavá. Seichan měla sto chutí utéct. Ulice představovaly její jediný skutečný domov.

Konečně začala světla v domě jedno po druhém zhasínat. Seichan slyšela tlumené hlasy, ale nedokázala rozeznat konkrétní slova. Byly to běžné zvuky, jaké doprovázejí chod rodiny. Čekala na hranici mezi prázdnotou ulice a teplem domova.

Pak zhaslo poslední světlo a dvorek se ponořil do stínů. Ozvaly se kroky a dveře se otevřely. Gray vyšel s povzdychem ven.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se ho jemně.

Pokrčil rameny. Co na to mohl říct? Připojil se k ní. „Rád bych tu ještě zhruba půl hodiny počkal, abych se ujistil, že bude klid. Můžu ti zavolat taxi.“

„Kam bych jela?“ zeptala se s nádechem úsměvu, aby otupila ponurost své otázky.

Gray si sedl vedle ní a opřel se. Chvíli trvalo, než znovu promluvil. „Nazývají to syndrom západu slunce,“ řekl. Potřeboval dát průchod svým emocím, nebo se prostě snažil pojmenovat svou bolest. „Příznaky demence se u některých pacientů s Alzheimerovou chorobou zhoršují po setmění. Nikdo neví přesně proč. Podle některých to souvisí s hormonálními změnami, ke kterým v noci dochází. Podle jiných se takhle vybíjí nahromaděný celodenní stres a smyslové podněty.“

„Jak často se to stává?“

„Čím dál častěji. Třikrát nebo čtyřikrát do měsíce. Ale po zbytek noci by měl být v pořádku. Takové záchvaty ho vyčerpají. A jakmile vyjde slunce, bude na tom mnohem líp.“

„Ty sem jezdíš pokaždé?“

Znovu pokrčil rameny. „Tak často, jak to jde.“

Padlo na ně ticho. Gray se nepřítomně díval před sebe – patrně nahlížel do neradostné budoucnosti. Podle Seichanina odhadu uvažoval, jak dlouho to bude zvládat sám.

Napadlo ji, že by mu pomohla změna tématu, a proto převedla rozhovor k jejich druhému problému. „Ozval se ti tvůj partner?“

Gray zavrtěl hlavou a odpověděl o něco jistěji – tady si připadal pevnější v kramflecích. „Nikdo nevolal. Prohledávání bude archivářům nejspíš trvat až do rána, ale myslím, že už vím, proč se Franklinův dopis objevil právě teď.“

Narovnala se. Za ten dopis zaplatila vysokou cenu – málem ji odhalili.

„Podle toho, co jsi říkala,“ pokračoval Gray, „se Franklinův dopis objevil před dvanácti dny.“

„Ano.“

„Těsně po objevení té jeskyně v Utahu.“

„O tom ses už zmínil, ale já pořád nevidím žádnou spojitost.“

„Myslím, že podstatou jsou dvě slova ve Franklinově textu. Bledí indiáni.“

Zavrtěla hlavou. Na tu větu z dopisu si vzpomínala. Četla překlad několikrát, aby si ho zapamatovala.

S jejich smrtí se všichni, kteří věděli o Velkém elixíru a Bledých indiánech, odebrali na věčnost.

Pořád nerozuměla. „No a?“

Gray se k ní na lavici přisunul blíž, jako kdyby tím chtěl dodat důraz svým argumentům. „Hned po objevení jeskyně se rozběhlo vyšetřování s cílem určit totožnost mumifikovaných ostatků, které v ní byly nalezeny. Indiánské skupiny tvrdily, že mají na ta těla právo, ale ostatky vypadaly, jako kdyby patřily ke kavkazské rase.“

„K bělochům?“

„Bledí indiáni,“ zopakoval Gray. „Jestli bylo Bratrstvo – Franklinův starý nepřítel – kdysi zapletené do něčeho, co se týkalo indiánů s bledými tvářemi, náhlý objev jeskyně plné takových mumifikovaných ostatků a jejich relikvií by je rozhodně zaujal. Franklin a Jefferson tehdy zjevně po něčem pátrali, po nějakém nebezpečí, které podle jejich názoru ohrožovalo mladou unii. A jejich nepřítel to hledal taky.“

„Jestli máš pravdu, nikdy to hledat nepřestali,“ doplnila Seichan. „Takže co si myslíš? Že výbuch v Utahu způsobilo Bratrstvo?“

„To bych neřekl. Ale v každém případě musím informovat ředitele Crowea. Jestli se nepletu, míří do epicentra staletí staré války.“

13. kapitola

30. KVĚTNA, 23.33

PROVO, UTAH

Jakmile Kaiiny oči uvykly tmě, vymanila zápěstí ze strýcova sevření. Z chodby sem dopadala mdlá záře nouzových ukazatelů.

Rozhlédla se po bludišti potemnělé laboratoře, připravená k útěku. To byl její hlavní způsob obrany. V pěstounských domovech se rychle naučila rozeznávat varovné signály. Umění vnímat okolní atmosféru a vědět, kdy je třeba našlapovat opatrně a kdy si stát za svým, bylo pro přežití v domovech, kde ji nechtěli či sotva tolerovali, zásadně důležité.

Profesor Kanosh se zvedl od Kawtche, jehož vkleče uklidňoval. „Třeba to je obyčejný výpadek proudu,“ řekl.

Kai by mu ráda věřila, ale tušila, že jde o marnou naději. Podívala se na svého strýce.

Painter přistoupil k telefonu na stole a zvedl sluchátko. Kai si vzpomněla na starý stereotyp indiána, který tiskne ucho k zemi, jestli neuslyší známky nebezpečí. Toto byla moderní verze téhož.

„Je hluchý,“ řekl Painter a sluchátko zase položil. „Někdo přerušil linky.“

Objala si pažemi hruď. A je po naději…

Painter se otočil k mohutnému muži, který s ním přišel, a ukázal ke dveřím laboratoře. „Kowalski, hlídejte chodbu. V případě nutnosti zabarikádujte dveře.“

Obr se přesunul k východu. Přitom odhrnul cíp dlouhého kabátu a odhalil brokovnici, kterou měl přivázanou k noze. Kai ještě ze svých loveckých dnů znala podobné zbraně docela dobře, ale na téhle bylo cosi divného, zvláště na podivných nábojích připevněných k pažbě. Z jedné strany měly ostny připomínající ježka. I tak jí pohled na brokovnici připomněl, že současné nebezpečí je reálné. Napínala uši, ale slyšela jen tlukot vlastního srdce.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Denton.

„Měli bychom se schovat,“ vyhrkla Kai. Bojovala se zoufalstvím, aby se nezhroutila a neskončila jako uzlík nervů na zemi. Ustoupila do uklidňující temnoty.

Painter jí položil dlaň na rameno a přitáhl ji k sobě blíž. Nebránila se a opřela se o něj. Bylo to jako objímat lidskou obdobu kovového sloupu, plnou tvrdých svalů, kostí a odhodlání.

„Schovat se nepomůže,“ vysvětlil. „Někdo vás zjevně sledoval. Vystopoval vás sem a poslal komando, aby vás vylákalo ven. Nepřestanou, dokud vás nenajdou. Naší jedinou nadějí je, že jim nějakou dobu potrvá, než prohledají hlavní budovu a než půjdou do podzemí. Do té doby musíme najít jinou cestu ven.“

Kai se podívala ke stropu. „Co takhle nahoru?“ zeptala se. Vzala by zavděk jakoukoliv možností.

Painter ji konejšivě stiskl. Jeho dotyk jí výrazně pomáhal.

„Co vy na to?“ zeptal se obou profesorů. „Nejsou tu nějaké klimatizační průduchy? Údržbářské tunely?“

„Je mi líto,“ odpověděl Denton rozechvěle. „Znám plány celé budovy. Nic takového tu není. Aspoň ne v dostatečně velkém provedení, abychom se tudy protáhli. Nad námi je jen třicet centimetrů železobetonu a zhruba třicet centimetrů hlíny, kamenů a trávy.“

„Ale stejně, ta holka na to kápla,“ promluvil od dveří Kowalski. „Co kdybychom si udělali vlastní východ?“

Hodil jejímu strýci cosi o velikosti zralé broskve. Painter věc jednou rukou chytil. Kai cítila, jak sebou trhl a potichu zaklel.

23.35

Painter zíral na předmět ve své ruce. I když si jeho oči částečně zvykly na přítmí, pořád na něj pořádně neviděl – chemický zápach a mastnota hmoty, která svou poddajností připomínala hlínu, však ponechávala jen malý prostor pro pochybnosti.

Ohromeně se zeptal: „Kowalski, jak to, že máte C4?“

Kowalski pokrčil rameny. „Nechal jsem si to z dřívějška.“

Z dřívějška?

Painter nakrabatil čelo a zavzpomínal – vtom mu to došlo. Vybavil si, jak Kowalski hnětl plnou hrst trhavin přímo v jeho kanceláři, jako kdyby si pro uklidnění pohrával s míčkem. A přítomnost výbušniny ho možná opravdu uklidňovala, protože se jí pak už nezbavil.

Painter spustil ruku a nevěřícně zavrtěl hlavou. Kdo jiný než Kowalski by se procházel s kapsou plnou trhaviny?

Což vedlo k další otázce.

„Asi k tomu nemáte i rozbušku?“ zeptal se.

Kowalski se odmítavě otočil zpátky k chodbě. „No tak, šéfe, nemůžu myslet na všechno.“

Painter se rozhlédl po laboratoři a snažil se vymyslet, jak by mohl vyrobit provizorní rozbušku. C4 byla známa svou stabilitou. Nevybuchuje ani v ohni, ani po průstřelu obyčejnou kulkou. Bylo třeba intenzivní nárazové vlny, způsobené například explozí rozbušky.

Denton pokročil kupředu. „Potřebné věci možná najdete v laboratoři aplikované fyziky. Ti spolupracují s místními důlními společnostmi a mají tam rozbušky.“

„Kde to je?“

„Na druhé straně od schodiště.“

Painter si v duchu povzdychl. Tímhle směrem se mu vůbec nechtělo. Vystaví se nebezpečí, že si jich pronásledovatelé všimnou, ale neměl na vybranou. Podíval se na Dentona. Nelíbilo se mu pomyšlení, že si s sebou vezme civilistu, ale zdejší podzemí představovalo hotové bludiště a Painter ani nevěděl, kde by měl v té druhé laboratoři hledat rozbušky.

„Šel byste se mnou? Ukážete mi, kde to je?“

Denton přikývl, i když se mu zjevně nechtělo.

Painter přistoupil ke Kowalskému a vrátil mu trhavinu vytvarovanou do podoby koule. „Najděte vhodné místo. Stropní nosník nebo něco jiného, kde bude největší šance prorazit otvor na povrch. A jděte co nejdál od vědeckého centra.“

Painter předpokládal, že protivníci sledují všechny východy. Pokud jejich plán uspěje, chtěl se vynořit za všemi pastmi, jež na ně útočníci mohli nastražit kolem budovy.

Denton ukázal. „Úplně vzadu je místnost s urychlovačem částic.“

„Vím, kde to je,“ ozval se Kanosh. „Na konci hlavní chodby. Nemůžeme to minout. Odvedu ho tam.“

„Dobře. Vezměte s sebou i Kai a psa. Všichni tam zůstaňte, dokud se nevrátíme.“

Painter si uvědomoval, že nemají času nazbyt, a v duchu už přemýšlel, co budou potřebovat, aby jejich plán fungoval. Denton mu pomohl sehnat potřebné nástroje, Painter nakonec vytáhl z ramenního pouzdra sig sauer a vyměnil ho s Kowalským za upravenou brokovnici.

„Chraňte ostatní. Nesnažte se protivníky jenom zneškodňovat. Střílejte tak, abyste je zabil.“

„Jako kdybych někdy střílel nějak jinak,“ zabručel Kowalski.

Kai se přesunula do obrova stínu, ale upírala vykulené oči na Paintera. „Buď opatrný, strýčku…“

„To mám rozhodně v úmyslu.“ Přesto nedokázal překonat zlou předtuchu. Ukázal ke dveřím. „Jdeme.“

23.36

Rafe seděl v koženém křesle v knihovně obsazeného sídla a sledoval monitor laptopu, který přenášel živé záběry z terénní operace, snímané kamerami na černých přilbách žoldáků. Obraz se chvěl, až se z toho Rafeovi zvedal žaludek, ale nedokázal odvrátit zrak.

Přihlížel první fázi akce, kdy bylo přerušeno elektrické vedení i telefonní linky a ke všem východům se postavily hlídky. Z různých dveří se vypotáceli čtyři vyděšení studenti, které útočné komando rychle vyřídilo a jejich těla schovalo. Pak jeho muži vpadli dovnitř a zahájili prohledávání jednoho podlaží po druhém.

Nepřekvapilo ho, že kořist nevyběhla ven spolu s těmi několika studenty. Po událostech v horách si kořist počínala opatrněji, ale Bern osobně vybral ty nejtvrdší a nejbezohlednější muže. Ti už je najdou.

Na záběru v rohu monitoru právě Bern natočil kameru na svůj obličej, což znamenalo, že chce podat hlášení. Na jeho obličeji občas naskakovaly čtverečky způsobené digitálním přenosem dat. „Všechna horní patra jsou prázdná, pane. Zbývá jen sklep. Tým míří dolů.“

„Velmi dobře.“ Rafe se předklonil, aby mu nic neuniklo.

Takže utekli do sklepa jako vyděšené krysy. To nevadí, já mám ty nejlepší chytače krys, jaké si lze koupit.

Tiché zakňourání přilákalo jeho pozornost ke křeslu u krbu, v němž tančily plameny a vrhaly dlouhé stíny – žádný stín však nebyl temnější než jeho černá královna Ashanda, která seděla v křesle a chovala malého, nanejvýš čtyřletého chlapce. Na chlapcově uslzené tváři byl vidět strach a šok. Patrně měli z pokoje odstranit tělo jeho matky, ale na takové ohledy nebyl čas. Žena ležela na perském koberci a do jemného vzoru se vpíjela její krev a mozková tkáň.

Ashanda hleděla do plamenů a něžně hladila chlapce po vlasech. Jeden z Bernových mužů se nabídl, že ukončí chlapcovo trápení nožem, ale Ashanda ho srazila hřbetem ruky k zemi, jako kdyby byl jen hadrová panenka. Rozhodla se chlapce chránit.

Opatrovnice každým coulem.

Rafe si povzdychl. Stejně bude třeba se toho chlapce zbavit, ale až se Ashanda nebude dívat.

Do té doby…

Obrátil se opět k monitoru.

Zpátky k představení.

23.38

Painter rychle pracoval na malé lavici v laboratoři aplikované fyziky a Denton mu svítil tužkovou baterkou. Dovedl ho bezpečně až sem, kousek od schodiště, které vedlo nahoru do hlavní budovy.

Přestože se Painterovi nelíbilo, že musí využívat služeb civilisty, byl rád, že ho profesor doprovodil. Laboratoř byla zastrčená v boční chodbě a dala se snadno přehlédnout. V dlouhé místnosti se navíc nacházelo obrovské množství vybavení a přístrojů, jimž vévodil krychlový lis z nerezové oceli, určený pro pozorování dějů probíhajících za vysokých tlaků, například výroby syntetických diamantů.

Painter však hledal něco cennějšího než jakýkoliv diamant.

Denton ho zavedl k zamčené skříni, po chvilkovém zápolení s klíči ji otevřel a podal Painterovi krabici s elektrickými rozbuškami. „Budou stačit?“ zašeptal nadějeplně.

Budou muset…, ale k jejich přípravě bylo třeba jisté dávky improvizace.

Painter se soustředil na ovládání jehlových pinzet. Jeho činnost vyžadovala chirurgickou přesnost. Tyto rozbušky potřebovaly ke vznícení elektrickou jiskru, například z baterie v mobilu nebo z jiného zdroje. A člověk by se rozhodně neměl zdržovat v jejich blízkosti, až zažehnou výbuch C4. Painter tedy potřeboval odpálit rozbušku z bezpečné vzdálenosti – a vzhledem k tomu, že tady dole neměly mobilní telefony žádný signál, zbývala jediná možnost.

Pečlivě připojil dráty rozbušky k baterii rozebraného náboje elektroparalyzéru. Projektil byl velký zhruba jako obyčejné náboje do brokovnice, ale místo broků se pod průhledným pouzdrem skrývala elektronika. Painter zatajil dech. I přes své zkušenosti z oboru elektroinženýrství mohl udělat nějakou chybu – a ta by ho v tuto chvíli stála prsty.

Když připojil poslední drát a zkontroloval, že neporušil transformátor ani mikroprocesor, zaslechl tichý zvuk od dveří. Doléhalo k nim dusání bot po schodech, následované tlumenými hlasy, úsečnými a břitkými. Určitě šlo o vojáky. Pátrací tým mířil dolů. Počínali si sebevědomě a bez velké opatrnosti – očividně se domnívali, že jejich oběti jsou jen vyděšení, neozbrojení civilisté.

Painter rychle sestavil upravenou střelu, uložil si ji do kapsy a zvedl brokovnici opřenou o lavici. Pokynul Dentonovi a zašeptal: „Na moje znamení vyběhnete za ostatními. Zatím je trochu zabavím.“

Profesor přikývl, ale když zhasínal baterku, viditelně se mu chvěly ruce.

Painter vyšel ze dveří a udělal několik kroků k hlavní chodbě. S Dentonem za zády pak vyhlédl zpoza rohu. V matném osvětlení nouzových ukazatelů spatřil hlouček mužů v černých uniformách, kteří se shromažďovali u úpatí schodiště. Posunky se domlouvali, že se rozdělí: polovina bude prohledávat část sklepení pod budovou, druhá polovina půjde do podzemního zařízení, které se táhlo na sever od střediska.

Painter neměl ani vteřinu nazbyt. Přiložil si prst ke rtům a mávl na Dentona, aby vyběhl po chodbě pryč od komanda. Nebude na ráně dlouho. O pět metrů dál chodba ostře zatáčela doleva. Jakmile profesor proběhne kolem rohu, bude moci utéct rovnou k ostatním.

Zdálo se, že si to Denton uvědomuje. Přitiskl se ke stěně a rychle se plížil kupředu. Painter sledoval pátrací tým hledáčkem pušky. Pokud se kdokoliv pohne nebo namíří Dentonovým směrem, Painter ho omráčí elektrickým nábojem. Překvapení z takového útoku by mělo pronásledovatele na chvíli vykolejit – jistě se instinktivně vrhnou do úkrytu, což snad poskytne Painterovi dost času, aby proběhl kolem rohu chodby za Dentonem.

Nespouštěl oči z protivníků a poslouchal vzdalující se kročeje. Když Denton dospěl k rohu, ozvalo se tiché dvojité zakašlání. Painter se ohlédl právě včas, aby viděl, jak profesorovo tělo vylétá zpoza rohu a naráží do protější stěny. Denton se sesul k zemi s prostřelenou hlavou.

Painter měl co dělat, aby se ovládl a zůstal nehybně stát. Vzedmula se v něm vlna vzteku.

Zpoza rohu vyšla mohutná postava s pistolí vybavenou tlumičem. Ještě se z ní kouřilo. Muž měl na sobě černý oděv jako ostatní a přilbu s brýlemi pro noční vidění. Na rozdíl od svých kolegů se nechoval ani v nejmenším ledabyle. Pohyboval se s jistotou, jež vypovídala o jeho nadřazeném postavení. Proplížil se kolem Painterova stanoviště v laboratoři aplikované fyziky a zahájil předběžný průzkum na vlastní pěst. Podle jeho ostražitosti bylo zřejmé, že ho prchající profesor zastihl nepřipraveného. Muž se zjevně nehodlal nechat překvapit podruhé. Otočil se Painterovým směrem.

Painter netušil, jestli si ho protivník všiml nebo ne, ale věděl, že má jedinou šanci: vyrazit do protiútoku. Přikrčil se a skočil do chodby. Z mužovy pistole vyšlehl záblesk. Voják byl rychlý, ale ve spěchu vystřelil příliš vysoko.

Painter se sklouzl po rameni a vypálil. Ve stísněné chodbě se hlasitě rozlehla rána z brokovnice. Zasáhl muže do stehna, z něhož vyšlehlo několik modrých jiskřiček. Voják zalapal po dechu, na vteřinu křečovitě ztuhl a poté se zhroutil na podlahu. Painter se překulil na záda, jediným pohybem vyhodil prázdnou nábojnici a nabil do komory novou.

Vyskočil na nohy, naslepo vypálil ke schodišti a dal se na útěk. Za sebou slyšel překvapené vyjeknutí, které mu prozradilo, že někoho zasáhl. V záhybu chodby se jediným skokem přenesl přes chvějící se tělo útočníka.

Přitom koutkem oka zahlédl Dentona. Bylo mu jasné, že profesor je mrtvý, a přepadly ho výčitky svědomí. Denton byl pod jeho ochranou. Neměl ho takhle vystavit nebezpečí – ale věděl, proč to udělal.

Vybavil si Kaiinu vyděšenou tvář s vykulenýma očima. V tu chvíli dívka vypadala mnohem mladší než na svých osmnáct let. Riskoval mnohem víc než jindy – a Denton zaplatil cenu za jeho bezohlednost.

V tuto chvíli však neměl čas na lítost.

Ve chvíli, kdy zatáčel za roh, už se za ním rozštěkaly výstřely. Přikrčil se a uskočil z přímé linie palby – dlouho ale klid mít nebude.

23.39

„Vstaň!“ vykřikl Rafe na monitor.

Na záběrech kamery sledoval, jak Bern střelil do obličeje nějakého starce v bílém plášti. Vychutnal si chvilkový úlek ve tváři oběti, v následující vteřině setřený roztříštěnými kostmi a krví. Toto vítězství však bylo jen krátkodobé. V dalším okamžiku jeho zástupce ležel na zádech a kamera roztřeseně zabírala strop; pak Bernovo tělo přeskočil stín s puškou v ruce.

Rafe se předklonil tak, že se nosem málem dotýkal monitoru, a stiskl tlačítko, kterým se zapínala Bernova vysílačka. „Vstaň!“ zopakoval.

Nezáleželo mu ani tak na tom, aby Bern střelce chytil. Chtěl hlavně vidět, co se děje. Opřel se a rty mu zvlnil napjatý úsměv. Celé to bylo docela vzrušující.

23.40

Painter sprintoval k laboratoři na konci chodby. Dvojkřídlé dveře před ním se pootevřely a do chodby vyhlédl Kowalski s namířenou pistolí. Určitě slyšel přestřelku.

Painter na něj zavolal: „Odveďte všechny dozadu! Kryjte se!“

Kowalski poslechl a zmizel, ale předtím ještě kopnutím rozrazil dveře, aby Painter mohl rovnou skočit dovnitř.

Záleželo na každé vteřině.

Painter za běhu vyhodil z komory prázdnou nábojnici, strčil si brokovnici do podpaží a vylovil z kapsy upravený projektil. Nabil ho do zbraně a natáhl kohoutek.

Bude mít jediný pokus.

Sotva doběhl ke dveřím laboratoře, rozlehlo se za ním prásknutí pistole a Painter ucítil žhavé škubnutí na paži – škrábla ho kulka. Ohlédl se. Voják, kterého před chvílí zneškodnil elektrošokem, se vyvlekl zpoza rohu, i když se mu dosud škubaly končetiny, a v rozechvělé ruce třímal pistoli. Vzápětí znovu vypálil, ale tentokrát zcela minul.

Painter si s ponurým uznáním pomyslel: To je pěkně houževnatý parchant.

Skočil do laboratoře a zavřel za sebou ocelové dveře. O pár vteřin později na ně zabušilo staccato automatické palby – do chodby zjevně doběhl i zbytek přepadového komanda. Střelba neutichala.

Painter neměl čas.

Navíc nic neviděl. Laboratoř se nořila do naprosté tmy. Postoupil dál do místnosti, s paží nataženou před sebou, aby do ničeho nevrazil.

„Kde to je?“ vykřikl, aby přehlušil rachot palby.

Nad hlavou se mu rozsvítila baterka a zalila místnost oslnivým jasem. Ostatní se ukrývali za těžkým trupem Van de Graaffova urychlovače mezi přístroji zabírajícími podstatnou část obří laboratoře.

Painter k nim vyběhl a rozhlédl se po stropě.

„Za vámi!“ zavolal Kowalski ze svého úkrytu. „Nade dveřmi.“

Painter se otočil. Kužel světla ozařoval žlutošedou hmotu vyčnívající z pukliny nade dveřmi. Zdálo se, že jde o starší, nedávno zasádrovanou prasklinu. Kowalski vybral dobré místo.

Painter pozvedl brokovnici v okamžiku, kdy se před ním rozletěly dvojkřídlé dveře a místnost naslepo zasypala sprška střel. Painter se zapotácel a padl na záda. Do laboratoře vtrhli dva členové komanda.

Painter zahlédl vojáka, jehož před chvílí dočasně vyřídil. Muž organizoval útok a štěkal rozkazy. Zjevně se jednalo o velitele.

Vleže namířil brokovnici na obnažený kousek C4 a stiskl spoušť. Místností prosvištěl projektil a z cíle vyšlehlo několik jisker. Nic se však nestalo.

Kowalski zaklel. Očividně se připravoval na tvrdý boj.

Jak je to mož…

Vtom Painterovi vyrazilo dech mohutné zadunění a tlaková vlna s ním smýkla k urychlovači. Viděl, jak oba vojáky drtí padající kusy stropu – beton, pokroucené železné tyče a nakonec i hlína.

Místnost vyplnil kouř a zvířený prach, který se vevalil i do zbytku podzemního komplexu.

Painter omámeně cítil, jak ho kdosi zvedá ze země. Kowalski podpíral jednou rukou jeho a druhou Kai. Painterovi zvonilo v uších, ale snažil se co nejrychleji vzpamatovat a postavit se na vlastní nohy. Dveře zablokovaly zřícené panely a odřízly jejich pronásledovatele. Painter zaklonil hlavu. Oblaky kouře se od stropu linulo světlo.

Jasný měsíční svit.

Dokázali to.

23.42

Rafe stál před laptopem a s prsty propletenými na temeni sledoval, jak jeho tým ustupuje ze zavalené chodby. Konečně dlouze vydechl.

Spustil paže a zaťal ruce v pěst.

Podíval se na Ashandu, jako kdyby se jí beze slov ptal, jestli viděla, co se odehrálo na monitoru. Pořád seděla u krbu s malým chlapcem, který vypadal zpola otupělý šokem.

Rafe si dokázal představit, jak mu je.

Srdce mu bušilo jako o překot. Jistě, byl vzteklý, ale zároveň to na něj proti jeho vůli udělalo dojem.

Takže naše kořist si našla pomoc… docela šikovného bodyguarda.

Když nic jiného, Bern aspoň pořídil dobrý snímek toho mazaného protivníka – kamera ho zabrala těsně před tím, než došlo k explozi, která způsobila zával. Obrázek byl sice zrnitý, ale zachycoval celou mužovu tvář. Nový obrazový software na rozpoznávání obličejů, který vyvinula dceřiná firma rodiny Saint Germainů pro Europol, by ho měl identifikovat.

Z vysílačky se přerušovaně ozval Bernův hlas. „…unikli pěšky. Na místo přijíždí místní policie. Jaké… naše rozkazy?“

Rafe si povzdychl a přinutil se ke klidu. Byla to škoda. Vzhledem k omezením svého těla si nemohl příliš často užít takovou adrenalinovou akci. Promluvil do hrdelního mikrofonu. „Stáhněte se. Naše cíle nezůstanou v oblasti. Najdeme jejich stopu později.“

Zdálo se, že Bern chce něco namítat. Zuřil nad ztrátou svých mužů. Patrně to bylo jeho árijskou krví, která poháněla germánskou touhu po okamžité odplatě. Bern se však bude muset naučit trpělivosti. Jestli existoval skutečný zdroj bohatství a moci rodiny Saint Germainů, pocházel z jejich pochopení a smyslu pro le long jeu.

Dlouhou hru.

A nikdo ji nehrál lépe než Rafael Saint Germaine se svou jedinečnou myslí. U jiných se mohlo jednat o pouhé chvástání, ale Rafe opakovaně prokázal svoje schopnosti. Proto byl i tady, kam ho poslala rodina, aby získal poklad, jehož kořeny sahaly tisíce let do minulosti.

Existuje snad nějaká delší hra?

Když Bern ukončil spojení, Rafe se vrátil k laptopu a zvětšil si obrázek tajemného muže, který jim zkřížil plány. Mnoho primitivních kultur klade velký důraz na jména, protože se domnívá, že znalost jména druhého nad ním člověku poskytuje značnou kontrolu. Rafe tomu věřil až do morku svých křehkých kostí.

Opřel se zaťatými pěstmi o stůl a zahleděl se na svého protivníka.

„Vous êtes qui?“ zašeptal.

Zoufale potřeboval znát odpověď.

Kdo jste?

00.24

Painter seděl na sedadle spolujezdce a ve zpětném zrcátku sledoval mizející světla Prova. Teprve teď polevil v ostražitosti.

A to ještě jenom trochu.

Kowalski seděl znovu za volantem, tentokrát Toyoty Land Cruiseru. Tam, kam měli namířeno, potřebovali vůz s náhonem na všechna čtyři kola. Painter se na dlouhé řízení necítil, a proto i přes jisté váhání nechal řídit Kowalského. Od škrábnutí kulky ho dosud pálila paže a hlava mu třeštila po tlakové vlně exploze.

Možná už na takové věci začínám být moc starý…

Vzpomněl si na domácí pohovku, na to, jak si Lisa pohrávala se šedým pruhem jeho vlasů a dívala se na jeho další šediny. Co ještě dělá v terénu? Tohle je práce pro mladší.

Kowalski oproti němu vypadal čerstvý jako rybička. V klíně měl položenou termosku s kávou, aby se během celonoční jízdy udržel v bdělém stavu. Kai se vzadu opírala o profesora Kanoshe a její ruka spočívala na psovi. Kai i Kanosh spali, ale Painterovi neušlo, že ho nepřestává sledovat pár ostražitých psích očí.

Kývl na psa. Jen ji hlídej.

Kawtch krátce zavrtěl ocasem.

Painter se zasmušile otočil zase dopředu. Po útěku z univerzitního kampusu musel ostatní seznámit se smrtí profesora Dentona. Kanoshe ta zpráva zdrtila – vypadalo to, jako kdyby během pár vteřin zestárl o několik let. Za jediný den ztratil dalšího blízkého přítele. Smutek otupila jen nutnost ujet pronásledovatelům, takže po krátké zastávce v lékárně, kde nakoupili věci na provizorní ošetření Painterovy rány, bez otálení vyrazili z města.

Mířili ke Kanoshovým přátelům, k indiánům, kteří žili mimo oficiální systém. Painter chtěl především dopravit Kai někam do bezpečí, a navíc potřeboval zjistit, co se ve skutečnosti děje.

V kapse mu zavibroval mobil. Zamračeně ho vylovil, podíval se na jméno volajícího a přiložil si telefon k uchu. „Veliteli Pierci?“ Telefonát v takhle pozdní hodinu ho překvapil, zvlášť z východního pobřeží, kde bylo ještě o dvě hodiny později. Mluvil tiše, aby nerušil ostatní.

„Řediteli,“ oslovil ho Gray. „Jsem rád, že jste v pořádku. Kat mi říkala o tom útoku a požádala mě, abych vám zavolal.“

„Kvůli čemu?“

Painter už se spojil s velitelstvím Sigmy a seznámil Kathryn Bryantovou s událostmi v Utahu. Kat pomáhala mírnit následky výbuchu na univerzitě a využívala své zdroje u FBI i různých zpravodajských agentur k tomu, aby odhalila totožnost útočníků.

„Myslím, že mám nějaké informace o tom útoku,“ odpověděl Gray.

Tím si získal Painterovu plnou pozornost. Zmocnila se ho zlá předtucha. Pokud Painter věděl, Gray vyšetřoval nějakou stopu k Bratrstvu.

„Jaké informace?“ zeptal se.

„Zatím jen předběžné. Neměli jsme čas proniknout do hloubky, ale myslím, že informace, které získala Seichan, souvisejí s tím, co se děje v Utahu.“

Painter poslouchal Grayovo hlášení o Benjaminu Franklinovi, francouzských vědcích a pátrání po jakési hrozbě související s „bledými indiány“, jak je Franklin nazýval. Když Gray došel k tajemnému protivníkovi Otců zakladatelů, který používal stejný znak jako soudobé Bratrstvo, zaujatě se předklonil.

„Myslím, že objev té jeskyně přilákal zájem Bratrstva,“ uzavřel Gray. „Kdysi dávno se jim zjevně něco ztratilo nebo to před nimi někdo schoval.“

„A teď se to znovu objevilo,“ doplnil Painter.

Šlo o zlověstnou možnost, ale profesionalita a propracovanost i brutalita nočního útoku rozhodně odpovídala obvyklým metodám Bratrstva.

„Budu pokračovat v pátrání,“ řekl Gray. „Uvidíme, co ještě zjistím.“

„Jen do toho.“

„Ale Kat chtěla, abych vám zavolal ještě z jednoho důvodu.“

„Z jakého?“

„Abych vám předal zprávu o anomálii, která uvedla do pohotovosti vědce na celém světě. Jeden japonský tým podle všeho zaznamenal zvláštní nárůst aktivity neutrin. To zvýšení je prý opravdu nevídané.“

„Neutrin? Těch částic?“

„Správně. K takovému výtrysku je údajně třeba obrovské energie – termojaderné reakce ve slunci, nukleární výbuch, sluneční erupce. Takže není divu, že jsou z něj všichni na větvi.“

„Dobře, ale co to má společného s námi?“

„To je právě ono. Japonským vědcům se podařilo najít zdroj. Vědí, odkud se neutrina šíří.“

Painter uhodl odpověď. Proč jinak by mu o tom Gray říkal? „Z bývalé jeskyně ve zdejších horách,“ řekl.

„Přesně tak.“

Painterovi po zádech přeběhl mráz. Co tahle zpráva znamená? Ještě chvíli se Graye vyptával, ale brzy se začali opakovat. Nic nového už rozhovor přinést nemohl. Painter ukončil spojení a znovu se opřel.

„O co jde?“ zajímal se Kowalski.

Painter zavrtěl hlavou. Za očima se mu okamžitě ozvala tupá bolest. Potřeboval čas, aby se nad tím zamyslel.

Už měl za sebou rozhovor s Ronem Chinem, který monitoroval místo exploze a hlásil jeho zvláštní nestabilitu. Zóna výbuchu prý zůstává aktivní a šíří se do stran i do hloubky, rozrušuje vše, s čím přijde do styku, a dost možná rozkládá hmotu na atomární úrovni.

To Paintera přivedlo zpátky k úvahám o příčině výbuchu.

Kanosh měl dojem, že se v pozlacené lebce skrývalo cosi natolik nestabilního, že dotyčná látka po vynesení z jeskyně vybuchla. Ti mumifikovaní indiáni – pokud to ovšem byli indiáni – také vlastnili předměty, jež naznačovaly pokročilé znalosti z oboru nanotechnologií, nebo přinejmenším znalost nějakého dávného receptu na manipulaci s hmotou na úrovni atomů.

A teď do toho přišly zprávy o výtrysku neutrin, částic vznikajících při katastrofických událostech rovněž na atomární úrovni.

Zdálo se, že se vše obloukem vrací k nanotechnologiím a k záhadám ukrytým mezi nejmenšími částicemi ve vesmíru. Co to ale znamenalo? Snad by na něco přišel, kdyby neměl hlavu jako střep.

Zatím mu byla jasná jediná věc.

Skutečné nebezpečí na ně teprve čeká.

2. ČÁST Bouře

Σ

14. kapitola

31. KVĚTNA, 15.30

PREFEKTURA GIFU, JAPONSKO

„Měli bychom to někomu říct,“ trval na svém Džun Jošida.

Doktor Riku Tanaka jen s nesnesitelným klidem naklonil hlavu ke straně, jako volavka, která se chystá nabodnout zobákem lovenou rybu. Mladý fyzik nadále studoval data probíhající přes monitor.

„To by nebylo moudré,“ zamumlal nakonec tiše, jako kdyby mluvil sám se sebou, ztracený v mlze Aspergerova syndromu.

Džun jakožto ředitel observatoře Kamioka strávil celý den v útrobách hory Ikeno, ve stínu detektoru superkamiokande. Totéž platilo i pro jejich stanfordskou kolegyni Janice Cooperovou. Všichni tři sledovali aktivitu neutrin po časně ranním výtrysku, jehož zdroj se nacházel v utažské rokli, kde došlo k jakémusi výbuchu. Podrobnosti však zůstávaly mlhavé.

Jednalo se o jadernou explozi? Pokouší se ji Spojené státy ututlat?

Ne že by toho podle Džuna Američané nebyli schopni. V rámci předběžné opatrnosti už o neutrinovém výtrysku informoval mezinárodní společenství. Jestli se nepovedl nějaký tajný experiment, svět má právo o tom vědět. Propálil pohledem Janice Cooperovou, jako kdyby to byla její vina. Lezla mu ovšem na nervy i svou neustálou veselostí.

„Myslím, že Riku má pravdu,“ oslovila zdvořile svého nadřízeného. „Ještě jsme neurčili, kde se nachází tenhle nový zdroj. A nová aktivita navíc nevypadá stejně jako ta z Utahu. Možná bychom měli počkat s oficiálním oznámením, dokud se nedozvíme víc.“

Džun upřel oči na obrazovku, kde se odvíjel graf připomínající digitální verzi záznamu seismografu. Vzhledem k tomu, co se v poslední době s neutriny dělo, sice zaznamenával místo záchvěvů země aktivitu neutrin, nicméně mohl způsobit vlastní zemětřesení. V uplynulých osmdesáti minutách zachytili nový záblesk a stejně jako prve se zdálo, že neutrina pocházejí z pozemského zdroje.

Doktorka Cooperová však měla pravdu: tento výtrysk se od původního zásadně lišil. Utažská exploze způsobila jediný obrovský záblesk neutrin, který přešel ve stálou, mírně zvýšenou hladinu aktivity, jako když se vaří voda v konvici na plotně. Nové záblesky byly méně intenzivní a probíhaly v pravidelných cyklech: menší výtrysk následovaný silnějším, pak pokles… a zase celé znovu. Jako tlukot srdce.

Takhle to vypadalo už přes hodinu.

„Určitě to souvisí s předchozí aktivitou,“ řekl Džun. „Je statisticky vyloučené, aby během jediného dne došlo ke dvěma neutrinovým anomáliím takového rozsahu.“

„Třeba jedna anomálie způsobila druhou,“ napadlo Tanaku.

Džun se opřel, sundal si brýle a promnul si kořen nosu. V první chvíli měl chuť takový nápad zamítnout, zvlášť vzhledem k tomu, kdo byl jeho autorem, ale místo toho zůstal zticha a přemýšlel. Musel připustit, že to nebyla tak špatná domněnka.

„Takže předpokládáte, že první výtrysk spustil něco dalšího,“ zabručel. „Možná nějaké nestabilní ložisko uranu.“

V duchu si představil, jak se záření neutrin šíří z místa výbuchu, částice vylétají všemi směry a procházejí Zemí jako duchové…, ale nechávají po sobě ohnivou stopu, jež může zažehnout další rozbušku.

„Neutrina přece nereagují s hmotou,“ namítla doktorka Cooperová. „Procházejí vším, dokonce i zemským jádrem. Jak by mohla něco podpálit?“

„Nevím,“ řekl Džun.

Celé věci rozuměl jen velmi málo.

Tanaka ale odmítal uznat porážku a dál rozvíjel svoji myšlenku. „Víme, že ranní výtrysk způsobila nějaká záhadná exploze v Utahu. Ať už bylo příčinou cokoliv, muselo se jednat o něco jedinečného. Takové hodnoty jsem ještě neviděl.“

Zdálo se, že to doktorku Cooperovou nepřesvědčilo, ale Džun měl dojem, že Riku sleduje správnou stopu. Dříve se vědci domnívali, že neutrina nemají žádný náboj ani klidovou hmotnost. Poslední experimenty však dokázaly opak. Neutrina zůstávala do značné míry záhadou. Třeba existuje neznámá látka, která je citlivá na jejich bombardování. Utažská exploze částic možná zapálila rozbušku dalšího úložiště té neznámé hmoty. To bylo děsivé pomyšlení. Představil si řetězovou reakci výbuchů šířících se po zeměkouli.

Kde se zastaví? A zastaví se vůbec?

„To jsou všechno jenom dohady,“ řekl nakonec. „Odpovědi nenajdeme, dokud nezjistíme, odkud pocházejí ty cyklické výrony.“

Nikdo se s ním nehádal. S novým odhodláním se vrhli do práce. I tak jim trvalo téměř půl hodiny, než zpracovali data z ostatních detektorů neutrin po světě a triangulací zaměřili zdroj.

Shromáždili se před monitorem s promítnutou mapou světa. Zářící kružnice zatím zahrnovala podstatnou část severní polokoule.

„To nám moc nepomohlo,“ zabručel Džun.

„Počkejte,“ zašeptal Tanaka.

Během dalších deseti minut se kružnice pomalu zmenšovala a zmenšovala kolem souřadnic zdroje nových výtrysků neutrin. Zdroj se zjevně nenacházel nikde v blízkosti Utahu.

„Vypadá to, že tentokrát nemůžeme obviňovat Spojené státy,“ vydechla doktorka Cooperová ulehčeně, když kružnice opustila území Severní Ameriky.

Džun ohromeně zíral na místo označené vlasovým křížem.

Všichni si vyměnili pohled.

„Teď už to tedy někomu řekneme?“ zeptal se Džun.

Tanaka pomalu přikývl. „Měl jste naprostou pravdu, Jošida-sana,“ řekl. „Nemůžeme si dovolit déle čekat.“

Džuna jeho slova, a zejména zdvořilostní oslovení, jež mladý fyzik užíval jen zřídka, překvapila. Pak ale Tanaka ukázal na sousední monitor, kde se stále odvíjel digitální graf neutrinové aktivity. Džun slyšitelně zalapal po dechu. Frekvence výtrysků se zvyšovala, jako srdeční tep pod vlivem adrenalinu.

Džunovo srdce zareagovalo podobně.

Sáhl po telefonu a vyťukal soukromé číslo, které nedávno dostal, ale oči přitom nespouštěl z obrazovky a z vlasového kříže zakotveného nad severním Atlantikem.

Někdo se tam musí podívat, než bude příliš pozdě.

15. kapitola

31. KVĚTNA, 2.45

WASHINGTON, D. C.

„Island?“ zeptal se Gray ohromeně. Přitiskl si mobil k uchu. Volala mu Kat Bryantová. „Chceš, abych během hodiny vyrazil do Reykjavíku?“

Seděli se Seichan v zadní části limuzíny. Jakmile se Kat dozvěděla o útoku na ředitele Crowea, v rámci předběžné opatrnosti jim poslala vůz k domu Grayových rodičů. Právě jeli zpátky do Národních archivů. Monk a dva tamější badatelé našli něco zajímavého a také příliš důležitého, než aby o tom hovořili přes telefon.

„Správně,“ potvrdila Kat. „Podle rozkazů ředitele Crowea. Chce, aby sis vzal i Monka. Vyzvedni ho cestou na letiště.“

„Už tam jedeme. Monk mi poslal textovku o nějakém objevu v archivu.“

„Zjisti, o co jde, ale do pětačtyřiceti minut musíš být na letišti. A teple se oblékni.“

„Díky za radu, ale co se děje?“

„Už jsem ti říkala o tom záblesku elementárních částic z místa utažského výbuchu. Právě jsem mluvila s ředitelem observatoře Kamioka v Japonsku. Zaznamenali další nárůst aktivity, který jim dělá velké starosti, na ostrově kousek od pobřeží Islandu. Ředitel si myslí, že spolu ty dvě události souvisejí a že bombardování částicemi z Utahu mohlo spustit tenhle novější jev, doslova zapálit rozbušku. Podle Crowea si celá věc žádá prošetření na místě.“

Gray souhlasil. „Vyzvednu Monka a vyrazíme.“

„Buďte opatrní,“ řekla Kat. V jejím stručném pokynu Gray slyšel hlubší význam: Dávej pozor na mého manžela. Chápal její starosti.

„Kat, mám dojem, že tuhle misi zvládneme se Seichan sami. Možná by bylo nejlepší nechat Monka s těmi historiky.“

V telefonu se rozhostilo ticho. Gray si dokázal představit, že Kat uvažuje o jeho slovech. Nakonec si povzdychla. „Rozumím tvé nabídce, Grayi. Ale ti historikové určitě nepotřebují, aby se jim Monk díval přes rameno. Kromě toho si jistě rád protáhne nohy. Za chvíli se mu narodí druhé dítě a Penelope budou dva roky – to je dost náročné období a my budeme muset být několik příštích měsíců víc doma. Čili ho radši vezmi s sebou.“

„Dobře. Ale věř mi, že Monk si nebude stěžovat na to, že musí trávit čas doma s tebou.“

„Kdo mluví o něm?“

Gray v jejím hlase slyšel podráždění, ale taky lásku. Sám si pořádně nedokázal představit takový život, intimitu mezi dvěma lidmi, kteří všechno sdílí: děti i to, že vedle vás každou noc leží teplé tělo.

„Přivezu ho v pořádku domů,“ slíbil.

„Já vím.“

Domluvili ještě pár detailů a ukončili spojení. Seichan se opírala se založenými pažemi o dveře. Měla zavřené oči, jako kdyby dřímala, ale Gray věděl, že slyšela každé slovo. Tento dojem se potvrdil, když se zeptala, aniž by otevřela oči: „Jedeme na výlet?“

„Zdá se, že ano.“

„Ještě že jsem si přibalila krém na opalování.“

O chvíli později vůz zastavil před budovou Národních archivů. Monk na ně čekal uvnitř, s úsměvem od ucha k uchu a jiskrou v oku. Netrpělivě na ně mávl. Zjevně se nemohl dočkat.

„Island,“ řekl, když je odváděl do pracovny historiků. „Věřili byste tomu?“

Očividně byl nadšený tím, že pojede do terénu, ale v jeho chování Gray viděl i jakési nezbedné vzrušení. Než se mohl zeptat po jeho příčině, došli k cíli.

Badatelský tým prošel za dobu jejich nepřítomnosti dramatickou proměnou. Desku konferenčního stolu pokrývaly knihy, rukopisy i mapy spolu s krabicemi plnými listin. Všechny tři čtečky mikrofiší podél stěny promítaly stránky ze starých novin či obrázky na zažloutlých dokumentech.

Uprostřed toho chaosu se doktor Eric Heisman a Sharyn Dupreová skláněli nad jednou z krabic a společně ji prohledávali. Heisman si svlékl svetr a vyhrnul si rukávy. Právě vytáhl tenký spisek s oslími rohy a přidal ho na vedlejší hromádku.

„Tady je další Franklinova monografie o té erupci…“

Při Monkově návratu vzhlédli.

„Pověděl jste mu to?“ zeptal se Heisman.

„Myslel jsem, že to nechám na vás dvou. Odvedli jste všechnu dřinu, já jsem jenom objednal pizzu.“

„O co jde?“ zpozorněl Gray.

Heisman se ohlédl na Sharyn, která pořád měla přiléhavé černé šaty, ale přetáhla si přes ně dlouhý bílý plášť a navlékla si bavlněné rukavice, aby se křehkých listin nedotýkala holýma rukama. „Začnete, Sharyn? Průlom jsme udělali díky vašemu nápaditému návrhu. Vaše generace je ovšem mnohem zběhlejší v práci s počítači.“

Ostýchavě se usmála a lehce kývla na znamení díků. Pak se otočila ke Grayovi a Seichan. „Určitě by na to taky nakonec přišel, ale vzhledem k tomu, že většina archivovaných dokumentů byla převedena na digitální kopie, napadlo mě, že bude efektivnější projít záznamy s pomocí rozšířených a zobecněných vyhledávacích parametrů.“

Gray musel skrývat svou netrpělivost. Nezajímalo ho, jak na to přišli, jen o co se jedná. Postřehl však pobavenou jiskru v Monkově oku. Jeho partner mu něco tajil.

„Zkusili jsme vyhledávání kombinace jmen Fortescue a Franklin,“ pokračovala Sharyn, „ale skončili jsme s prázdnýma rukama.“

„Jako kdyby záznamy někdo vyčistil,“ doplnil Heisman. „Zdá se, že za sebou kdosi zametal stopy.“

„A tak jsem přestala omezovat vyhledávání na Franklina a zkusila jsem všemožné hláskování jména Fortescue. Pořád nic. A pak jsem jednoduše zkusila zadat jeho iniciály, A. F.“

Podívala se na Heismana, který se hrdě usmál. „Tak jsme to našli.“ Zvedla hromádku křehkých zažloutlých papírů. „V dopise Thomase Jeffersona jeho osobnímu tajemníkovi Meriwetheru Lewisovi.“

„Lewisovi? Jako ve dvojici Lewis a Clark? Ti dva výzkumníci, kteří procestovali kontinent až k Tichému oceánu?“

Heisman přikývl. „Právě tomu. Dopis Lewisovi nese datum 8. června 1803, což je zhruba rok před tím, než ti dva vyrazili na svou výpravu. Pojednává o sopečné erupci.“

Gray nechápal, kam tím kurátor míří. „Jak s tím vším souvisí sopka?“

„Za prvé je třeba říct,“ pustil se Heisman do vysvětlování, „že takový námět nebyl nijak neobvyklý – možná proto tato zmínka nevzbudila pozornost a nebyla vymazána spolu s ostatními. Lewis s Jeffersonem často probírali vědecké otázky. Meriwether byl bývalý voják, ale měl přírodovědecké vzdělání a silně se zajímal o přírodu.“

Gray si uvědomil, že tento popis sedí docela přesně i na členy Sigmy.

Heisman pokračoval: „Ti dva byli velice blízcí přátelé. Koneckonců i jejich rodiny žily nějakých patnáct kilometrů od sebe a Jefferson nikomu nedůvěřoval víc než Lewisovi.“

Monk dloubl do Graye. „Takže jestli Jefferson něco tajil, tady máme osobu, které by určitě o svých tajemstvích řekl.“

Heisman přikývl. „V dopise se opakovaně objevuje jakýsi člověk označovaný jen iniciálami A. F.“

„Archard Fortescue…,“ řekl Gray.

„Jefferson zjevně nechtěl zapsat jeho celé jméno, což odpovídá povaze tohoto Otce zakladatele. Jefferson se zajímal o kryptografii, a dokonce vyvíjel vlastní šifry. Jedna z nich byla rozluštěna až vloni.“

„Ten chlápek byl těžce paranoidní,“ poznamenal Monk.

Heisman po něm uraženě střelil očima. „Jestli se Franklinův dopis o nějakém velkém nepříteli, který ohrožuje mladý národ, nemýlil, možná měl ke své opatrnosti pádný důvod. Jeho takzvaná paranoia ho taky možná přivedla k armádním čistkám, které jako prezident provedl.“

„O čem to mluvíte?“ Graye to proti jeho vůli zaujalo.

„Když se Jefferson po tvrdé kampani stal prezidentem, jedním z jeho prvních rozkazů bylo zmenšit armádu. Meriwether Lewis mu měl pomoci rozhodnout, kteří důstojníci jsou kompetentní a kteří nikoliv. Lewis sděloval Jeffersonovi svoje výsledky systémem šifrovaných symbolů. Někteří historikové mají dojem, že zmíněná čistka nesouvisela ani tak s kompetentností, jako spíš s loajalitou vůči Spojeným státům.“

Monk se významně podíval na Graye. „Pokud se chceš zbavit zrádců, zvlášť ve vedení ozbrojených sil, tohle je dobrý způsob, jak je v tajnosti vyhodit.“

Gray znal potíže Sigmy s vyloučením špionů a agentů Bratrstva ze svého středu. Pokoušeli se Otcové zakladatelé udělat totéž? Znovu se zamyslel nad Lewisovou úlohou. Voják, vědec, a teď ještě špion. Ten člověk vypadal stále víc jako agent Sigmy.

Seichan přešla ke stolu a ztěžka dosedla na židli. Znuděně zívla. „To je všechno hezké, ale jak to sakra souvisí se sopkami?“

Heisman si posunul brýle na nose a škrobeně odpověděl: „Právě jsem se k tomu dostával. Dopis pojednává o erupci, ke které došlo přesně před dvěma desetiletími. Výbuch sopky Laki. Jednalo se o nejhorší erupci v historické době. Na její následky zemřelo na celém světě šest milionů lidí. Erupce vyhubila hospodářská zvířata a všude nastala neúroda, která vedla k hladomorům. Obloha se prý zbarvila doruda a svět se ochladil natolik, že Mississippi zamrzla až k New Orleansu na jihu.“

Sharyn zvedla jednu z listin, jimiž se probírala, když se vrátili Gray se Seichan, a přerušila svého nadřízeného. „Takhle účinky erupce popsal samotný Benjamin Franklin. Během několika letních měsíců roku 1783, kdy měly sluneční paprsky v těchto severních oblastech zahřívat zemi, zůstala celá Evropa a velká část Severní Ameriky zahalena mlhami. Franklin byl tou sopkou přímo posedlý.“

„A zjevně z dobrého důvodu,“ doplnil Heisman. „Podle tohoto dopisu byl erupci přítomen Archard Fortescue – a dokonce se cítil provinile, jako kdyby ji způsobil.“

„Cože?“ Gray nedokázal potlačit překvapení.

Zatímco se pokoušel vstřebat historikova slova, ozvala se Seichan. „Omluvte mou neznalost zeměpisu, ale kde leží ta sopka?“

Heisman se ostře nadechl, jako kdyby si až teď uvědomil, že jim to vlastně neřekl. „Na Islandu.“

Gray se otočil k Monkovi, jemuž na rtech pohrával široký, pobavený úsměv. To byl ten detail, který si jeho přítel nechával pro sebe. Monk pokrčil rameny. „Vypadá to, že kráčíme ve stopách toho Francouze.“

3.13

Zatímco ostatní probírali přesnou polohu sopky a skláněli se nad rozloženými mapami, Seichan seděla stranou a nervózně si pohrávala se stříbrným přívěskem ve tvaru draka, který měla zavěšený kolem krku. Takový nosila její matka. Byl to jeden z mála detailů, na něž si Seichan ještě vzpomínala.

Jako dítě často hleděla na malého stočeného draka v důlku na matčině krku, když matka spala na malém lůžku pod otevřeným oknem. Venku v džungli zpívali noční ptáci, od stříbra se odrážel měsíční svit a mírně se pohupoval s každým matčiným dechem. Seichan si každou noc představovala, že drak ožije, pokud se na něj bude dívat dost dlouho – a možná opravdu ožil, byť jen v jejích snech.

Podrážděně se zamračila nad svou sentimentalitou a nechala si přívěsek vyklouznout z prstů. Už čekala dost dlouho. Zdálo se, že nikdo neklade nejzřejmější otázku, a tak ji položila ona.

„Zpátky k tomu dopisu, doktore.“ Všichni se na ni podívali. „Co jste myslel tím, že si ten Francouz připadal provinile, jako kdyby tu erupci způsobil?“

Heisman dosud držel v ruce hromádku papírů. „Je to tady v Jeffersonově dopise.“ Odkašlal si a přečetl příslušnou pasáž nahlas. „Konečně se nám ozval A. F. Hodně zakusil kvůli tomu, co ho postihlo během léta 1783. Dobře si uvědomuji, že se tak stalo při podpoře naší věci, když sledoval stopu vyznačenou na mapě z indiánské mohyly, získané za cenu těžkého zranění při útoku našich nepřátel. A. F. stále truchlí nad sopkou, kterou během léta v těch mořích probudil. Věří, že hladomory, jež postihly jeho domácí pobřeží po erupci, byly příčinou krvavé francouzské revoluce a klade si to za vinu.“

Heisman spustil ruce. „V téhle poslední věci mohl mít Fortescue pravdu. Mnozí učenci spekulují o tom, že erupce Laki a následná chudoba a hladomor představovaly významnou jiskru při zažehnutí Francouzské revoluce.“

„A zní to, jako kdyby se z toho Fortescue obviňoval,“ dodal Gray. „Sopka, kterou probudil. Co tím myslel?“

Nikdo neznal odpověď.

„Tak si to shrňme,“ řekla Seichan, aby neztráceli čas. „Z prvního dopisu víme, že Franklin povolal Fortescuea, aby našel mapu pohřbenou v nějaké indiánské mohyle. Podle tohoto dopisu Fortescue uspěl.“

Gray přikývl. „Mapa ukazovala k Islandu a Fortescue se tam vypravil. Zřejmě něco našel, něco dost děsivého nebo mocného, aby uvěřil, že způsobil výbuch sopky. Ale co to bylo?“

„Náznak je možná v prvním dopise,“ napadlo Seichan. „Nějaká síla nebo vědomost, kterou disponovali indiáni a o kterou byli ochotni se podělit, snad výměnou za vytvoření té bájné čtrnácté kolonie.“

„Jenže z dohody sešlo,“ uzavřel Monk.

Heismanova asistentka se prohrabala hromádkou listin. „Tady je příslušná pasáž,“ řekla. „Šamani z Irokézské konfederace byli cestou na schůzku s guvernérem Jeffersonem brutálně zmasakrováni. S jejich smrtí se všichni, kteří věděli o Velkém elixíru a Bledých indiánech, odebrali na věčnost.“

Gray přikývl. „Teď ale víme, že jeden z těch šamanů žil dost dlouho, aby prozradil umístění mapy, která ukazovala k pramenu té dávné moudrosti. Právě ten měl Fortescue najít.“

„A patrně opět uspěl,“ doplnil Monk. „Možná šlo o ten zmíněný elixír, možná o něco jiného. V každém případě věřil, že jeho objev je natolik mocný, aby způsobil sopečnou erupci, a pak ho pronásledovaly výčitky svědomí.“

„Až do doby o dvacet let později, kdy ho Jefferson povolal znovu,“ řekl Heisman.

Seichan se k historikovi otočila. „Jak to myslíte?“ zeptala se. Uvědomila si, že si zase nevědomky pohrává s dračím přívěskem, a spustila ruku.

Heisman si posunul brýle a přečetl další úryvek z dopisu. „Po takové tragédii jen nerad povolávám A. F. na další misi, ale jeho přátelské vazby a úcta, již požívá ze strany původních kmenů na tomto světadíle, nám na této dlouhé cestě významně pomohou. Připojí se k vám v Saint Charles s dostatečným předstihem, aby sehnal vše, co bude potřebovat k výpravě na západ.“

Gray se předklonil. „Moment. Říkáte, že se Fortescue připojil k výpravě Lewise a Clarka?“

„Já ne,“ pokrčil Heisman rameny a pozvedl příslušný papír. „Thomas Jefferson.“

„Ale neexistuje žádný záznam o…“

„Třeba je taky někdo odstranil,“ přerušil ho Heisman. „Stejně jako ostatní záznamy o něm. Ten dopis je jediný dokument, který jsme našli. Poté, co se Fortescue vydal na tuhle výpravu, už se o něm nikdo nikde nezmiňuje. Nebo jsme přinejmenším žádnou zmínku nenašli.“

„Ale proč ho Jefferson posílal s Lewisem a Clarkem?“ přemítal Gray.

Seichan napadla odpověď. Narovnala se. „Island třeba nebyl jediným místem označeným na té indiánské mapě. Možná tam bylo ještě další místo někde na západě. Island byl dostupnější, a tak ho prozkoumali jako první.“

Gray si promnul koutek pravého oka – jeden z jeho zvyků, když se pokoušel poskládat kousky abstraktní skládačky. „Jestli tam bylo ještě další místo, proč čekali s výpravou dvacet let?“

„Divíš se, že byli opatrní, po tom, co se stalo poprvé?“ zeptal se ho Monk. „Jestli se Fortescue nemýlil, způsobili smrt šesti milionů lidí a započali Francouzskou revoluci. Podruhé by si pochopitelně dávali větší pozor.“

Heisman se vmísil do hovoru. „Existují i jiné doklady o tom, že výprava Lewise a Clarka neměla ryze vědecké cíle. V podstatě to připustil sám Jefferson.“

„Jak to myslíte?“ obrátil se k němu Gray.

„Před začátkem expedice Jefferson poslal tajný dopis, určený pouze členům Kongresu, který odhaluje skutečný cíl výpravy: sledovat indiány a nashromáždit o nich co nejvíc informací. Kromě toho Jefferson vyvinul tajnou šifru, kterou používal s Lewisem, aby hlášení mohl číst pouze Jefferson nebo jeho věrní. Zní to snad jako roční výlet do přírody? Jefferson na západě zjevně něco hledal.“

„Ale našel to?“ zeptala se Seichan.

„O ničem takovém neexistují žádné informace. Na druhou stranu je zjevné, že někdo odstranil záznamy o Archardu Fortescueovi, takže kdo ví? Jedna zajímavá drobnost ovšem naznačuje, že se opravdu něco tutlalo.“

Monk se předklonil. „Jaká drobnost?“

„Jedenáctého října 1809, tři roky po návratu expedice, byl Meriwether Lewis nalezen mrtvý ve svém pokoji v jednom hostinci na území Tennessee. Pachatelé ho střelili do hlavy a do hrudi. Z jakéhosi důvodu byla ale jeho smrt označena za sebevraždu a jeho tělo bylo urychleně pohřbeno u hostince. Trvalo dvě stě let, než tato skutečnost vyšla najevo, a dnes se má za to, že Lewis byl zavražděn.“ Heisman je přejel pohledem. „Lewis cestoval do Washingtonu na schůzku s Thomasem Jeffersonem. Podle některých v okamžiku smrti vezl cenné informace nebo něco životně důležitého pro národní bezpečnost, ale stopy po tak dlouhé době vychladly.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Seichan si všimla, že si Gray stále mne koutek oka. Téměř slyšela, jak se mu v hlavě protáčejí mozkové závity.

Heisman se podíval na hodinky. „A zde, dámy a pánové, bychom prozatím měli skončit. Slyšel jsem, že musíte stihnout nějaké letadlo.“

Monk vstal a všichni se rozloučili. Heisman a Sharyn slíbili, že ráno budou pokračovat v pátrání, ale z jejich tónu bylo jasné, že si nedělají velké naděje na úspěch.

Seichan vyšla za Grayem a Monkem na ulici, kde na ně čekalo auto.

Monk loupl po Grayovi očima. „Nějak se mračíš. Co se děje? Jsi nervózní z toho výletu?“

Gray pomalu zavrtěl hlavou. „Ne. Spíš z Utahu. Po tom, co jsme se dozvěděli o Islandu, a když víme, že obě místa vyzařovala nebo vyzařují neutrina, mám dojem, že dnešní výbuch je ten nejmenší problém.“

Monk otevřel dveře vozu. „I kdyby to tak bylo, máme tam lidi, kteří sledují přímo na místě, co se děje.“

Gray nastoupil. „To mi právě dělá největší starosti.“

16. kapitola

31. KVĚTNA, 4.55

DIVOČINA HIGH UINTAS UTAH

Major Ashley Ryan držel hlídku s geologem Ronem Chinem na okraji strže. Blížil se rozbřesk – a Ryan se ho už nemohl dočkat.

Byla to dlouhá, krvavá noc. Jemu a jeho oddílu se podařilo odnést zraněného vojáka z údolí zahaleného chuchvalci horké vodní páry a vrtulník ho následně dopravil do nejbližší nemocnice, omámeného morfinem a s krví prosakující z tlakového obvazu na pahýlu nohy.

Ryan se pokusil na chvíli usnout, ale pokaždé když zavřel oči, viděl před sebou záblesk sekery zatínající se do Bellamyho stehna… nebo to, jak Chin oddělenou končetinu vhodil do dýmajícího kráteru, jako kdyby přikládal poleno do ohně. Ryan ale geologův čin chápal. Nesměli riskovat kontaminaci.

Nakonec se přestal snažit o spánek, vylezl ze stanu a hlídal údolí spolu s Chinem. Geolog během noci vybalil celou plejádu přístrojů: videokamery, infračervené skenery, seismografy a magnetometr, kterým se měří síla a směr magnetického pole. Ryan věděl, že jeho muži hlásí čím dál silnější rušení vysílaček i mobilů. V poslední hodině všechny střelky kompasů ukazovaly směrem k roklině. Nejhorší ale bylo, že se jim každou chvíli chvěla půda pod nohama a jednotlivé záchvěvy přicházely stále častěji a se stále větší intenzitou.

„Dokončili jsme evakuaci oblasti,“ řekl Ryan a ohlédl se k opodál zaparkovanému džípu bez střechy. „Stáhli jsme se o tři kilometry dál ze svahu. Stačí to?“

„Mělo by,“ odpověděl Chin nepřítomně. Klečel u monitoru se záběry kamery ponechané vedle jámy. „Podívejte se na tohle.“ Ukázal na pekelnou záři linoucí se z kráteru a osvětlující tmavý sloupec kouře a popela, který odtud stoupal k obloze.

„Gejzír vytryskl naposledy před čtyřiceti minutami,“ řekl geolog. „Myslím, že všechna voda z horkého pramene se už vyvařila.“

„A co se tedy ze země uvolňuje teď?“

„Plyny. Vodík, oxid uhelnatý, oxid siřičitý. Ať už se tam děje cokoliv, proniklo to do sopečné vrstvy, která se táhne pod celými horami.“

Ryan sledoval, jak tmavým sloupem vyšlehl plamen, který vzápětí pohasl. „Co to bylo?“

Chin si sedl na paty. Viditelně zbledl.

„Doktore?“ naléhal Ryan.

„Myslím… Možná lávová bomba…“

„Cože?“ Ryanovi přeskočil hlas. „Láva? Chcete říct, že se schyluje k erupci?“

Z jámy vyšlehly další dva blesky a dopadly na svah. Jednalo se o kusy roztavené horniny, které se okamžitě začaly převalovat sem a tam. Nedalo se pochybovat o tom, co se s nimi děje.

„Je načase vypadnout,“ řekl Chin a stoupl si, aby urychleně sbalil flashdisky s nashromážděnými daty. Přístroje nechal být.

Ryan mu zastoupil cestu. Po tom, co se stalo vojínu Bellamymu, se geologa vyptával na další vývoj. „Říkal jste, že se tohle nestane. Že ani navrtání sopky nezpůsobí erupci.“

„Říkal jsem, že se to normálně nestává,“ odpověděl Chin rychle. „Občas hlubinné vrty způsobí výbuch, pokud se dostanou do hnízda se žhavým magmatem, které okamžitě změní vrtnou kapalinu v páru a umožní výtok lávy. Nebo si vezměte ten případ, ke kterému došlo před třemi lety. Jeden vrt v Indonésii dal vzniknout bahenní sopce, která soptí dodnes. Takže ne, normálně se to nestává, ale na tom, co se děje tady, nic normálního není.“

Ryan se zhluboka nadechl. Vzpomněl si na Bellamyho nohu. Ten geolog měl pravdu. Zdejší události se nedaly posuzovat obvyklými měřítky. Bylo třeba evakuovat jeho oddíl ještě dál.

Zvedl vysílačku, ale ozývalo se z ní jen praskání statické elektřiny. Otočil se kolem své osy, a když zaslechl několik přerušovaných slabik, přiložil si ji ke rtům. „Tady je major Ryan! Přesuňte se dál! Okamžitě! Vykliďte celou horu!“

Odpovědí mu byla jen nesrozumitelná slova. Ryan netušil, jestli jeho podřízený potvrzuje přijetí rozkazu nebo jen vyjadřuje svůj zmatek. Slyšeli mě?

Chin se narovnal a zaklapl kovový kufřík. „Majore, musíme odtud zmizet. Hned!“

Jako na potvrzení jeho slov se země divoce zachvěla. Ryan ztratil rovnováhu a padl na jedno koleno. Oba se ohlédli po monitoru s videozáběry z rokle. Otřes půdy kameru převrátil na bok, ale stále mířila k místu výbuchu.

Z kráteru opět tryskal gejzír, ovšem místo vody a vodní páry chrlil vroucí bahno, popel a žhnoucí kameny, které už se přelévaly přes okraj.

Země se nepřestávala chvět.

„Honem pryč!“ vykřikl Chin.

Vyběhli k džípu. Ryan skočil za volant, Chin na sedadlo spolujezdce. Ryan hned nastartoval, zařadil zpátečku a dupl na plyn. Prudce strhl volant, aby vůz otočil, až China vrhla setrvačnost na dveře.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Ryan.

„Jeďte!“

Večer majorův oddíl proklestil na svahu hory hrubou, klikatou stezku. Aby jí projeli, bylo třeba vozidlo s náhonem na všechna čtyři kola, a i tak se po ní dalo jet jen hlemýždí rychlostí.

Na to teď nebyl čas.

Vypadalo to, jako kdyby za nimi explodoval celý svět. Ve zpětném zrcátku bylo vidět oslnivý sloupec tryskající lávy dosahující nad okraje rokliny. Vysoko k nebi se vznášel černý sloup popela a bahna. Takové množství hmoty nemohlo údolí vstřebat. Ohnivý mrak se přelil přes okraj skály a hnal se za nimi jako lavina. Ryan nezpomaloval.

Hrozilo jim však i jiné nebezpečí.

Do lesa a na svah kolem nich dopadaly doruda rozžhavené balvany o velikosti menších aut, kutálely se z kopce a zažehovaly stromy i keře. Po jejich dopadu zůstávaly v půdě krátery jako po dělostřeleckých granátech. Ryan už chápal, proč se jim říká lávové bomby.

Jedna jim proletěla nad hlavami a posypala Ryana hořícím popelem. Uhlíky ho pálily na tvářích i obnažených pažích a až příliš důrazně mu připomínaly, že džíp nemá střechu.

Nedbal na bolest a soustředil se na cestu před sebou. Džíp kodrcal a poskakoval ze strmého, kamenitého svahu. Levý nárazník zavadil o skalní výběžek tak prudce, až praskl jeden reflektor. Vůz se vznesl do vzduchu a Ryan by přísahal, že vteřinu jel po jediném kole jako půltunová baletka. Vzápětí dopadli zpátky na všechna čtyři kola.

„Držte se!“

„Co si myslíte, že dělám?“ Chin se ohlédl. „Ten proud se pohybuje moc rychle. Nestihneme to!“

„V tomhle terénu nemůžu jet rychleji.“

„Tak to otočte.“

„Cože?“ Ryan střelil pohledem po Chinovi. „Přeskočilo vám?“

Chin ukázal nahoru korytem potoka, které jim křižovalo cestu. „Tudy!“

Ryan v geologově hlase opět slyšel velitelský tón, který potvrzoval jeho dřívější odhad, že Chin sloužil u armády.

„K čertu s váma!“ zařval Ryan vzteky nad tím, že nemají jinou možnost. Potlačil všechny instinkty, které mu našeptávaly, aby ujížděl dál z kopce, strhl volant požadovaným směrem a sešlápl pedál plynu k podlaze. V další chvíli se džíp hnal korytem potoka a od zadních kol mu stříkaly gejzíry vody.

„Myslím to vážně, Chine. K čertu s váma! Co to sakra děláme?“

Geolog ukázal doprava k vrcholu kopce nad ohnivou propastí. „Musíme se dostat výš, než dosahuje ten mrak. Pyroklastický proud tvoří zkapalněné úlomky kamenů, láva a plyn. Je mnohem těžší než vzduch. Bude stékat dolů po svahu.“

Ryan pochopil. „Musíme vyjet nad něj.“

I to však bylo krajně riskantní. V lese kolem nich hořely ohně, do kterých dopadaly další žhavé balvany. Nejhorší bylo, že svět napravo od džípu končil vysokou stěnou z plamenů připomínající oheň pod kotlem nějaké ďábelské čarodějnice. Oblak se valil přímo k nim a pohlcoval vše, co mu stálo v cestě.

Jejich jedinou nadějí byla skutečnost, že mělké koryto potoka vedlo poměrně rovně a tvořily ho nánosy štěrku a písku. Ryan nespouštěl nohu z plynu a řídil džíp kolem roztroušených kamenů, koryto se však čím dál více zužovalo. Brzy budou muset zpomalit.

Padesát metrů před nimi dopadl do potoka obrovský balvan. K obloze se vznesl sloup vodní páry a oba muže v džípu zasypaly úlomky kamínků.

Konec cesty.

„Támhle!“ vykřikl Chin a ukázal na pravý břeh.

Mezi stromy se rozkládala horská louka, kterou rychle pohlcoval valící se kouř.

Ryan strhl volant a vyletěl s džípem přes břeh přímo na louku. Pneumatiky s hlubokým vzorkem se zakously do travnaté půdy, na níž se v této výšce dosud místy držel sníh.

„Nestihneme to,“ vydechl Chin s pohledem upřeným doprava, kde končil svět.

To se ještě uvidí.

Ryan hnal džíp přes otevřené prostranství a nedbal na ohnivý mrak, který se k nim blížil ze strany a z něhož sálalo horko jako z tlamy rozzuřeného draka. Kolem rychle tály poslední zbytky sněhu.

Na konci louky se zvedala příkrá žulová stěna a Ryan navedl auto přímo na ni. Džíp stoupal v nebezpečném záklonu stále výš. Ve zpětném zrcátku bylo vidět, jak mrak zakrývá celou louku. Svět se změnil v rozbouřené černé moře.

Ryan se zalykal ve vlně žhavého vzduchu, která stoupala za nimi a spalovala mu plíce, ale přesto zavýskl radostí. „Dokázali jsme to!“

Najednou všechna čtyři kola na vlhké stěně podklouzla, džíp se stočil ke straně a začal sjíždět zpátky dolů. Ryan se snažil vozidlo vyrovnat, ale gravitace je nemilosrdně srážela k ohnivému oceánu.

„Pojďte, majore!“

Chin, který mezitím vyskočil na přední kapotu, ho popadl za límec uniformy a trhnutím ho zvedl ze sedadla. Ryan pochopil a vymrštil se za ním. Společně se odrazili od padajícího džípu.

Ryan dopadl na žulovou skálu a pokoušel se na ní zachytit, aby se nezřítil za džípem dolů. Kolem zápěstí se mu sevřely prsty a vytáhly ho na tenkou římsu, právě tak širokou na to, aby se o ni opřel špičkami prstů. Oba muži kašlali a dusili se dýmem.

Ryan sledoval Chinův pohled přes údolí. Ohnivý oblak stékal po temném svahu hory a z rokliny kousek od nich šlehaly plameny a vytékaly stuhy lávy.

„Moji muži…,“ zamumlal Ryan otupěle.

Chin mu konejšivě stiskl loket. „Doufejte, že vás slyšeli.“

17. kapitola

31. KVĚTNA, 6.05

SAN RAFAEL SWELL UTAH

Hank Kanosh přivítal úsvit na kolenou, nikoliv při modlitbě, ale vyčerpaný. Těsně před rozbřeskem vyšplhal po příkré stezce od puebla až sem, bludištěm strží a vyschlých koryt. Vedle něj seděl Kawtch s vyplazeným jazykem a zrychleně oddechoval. Slunce teprve vycházelo, takže dosud bylo chladno, ale náročný výstup jim dal zabrat. Oba měli mládí dávno za sebou.

Hank však věděl, že ho netíží jen roky, ale také výčitky svědomí. Pořád se nemohl smířit s tím, že na rozdíl od svých přátel přežil a že ve chvíli, kdy to bylo nejvíc potřeba, nemohl udělat vůbec nic. Na útěku dokázal tyto myšlenky držet na uzdě.

Teď už ale neutíkal.

Rozhlížel se po hornaté krajině pod sebou. Téměř před deseti lety tu byl s Maggie, když oťukávali možnost vzájemného vztahu. Ještě teď si pamatoval polibek, který si tu dali. Její vlasy voněly po šalvěji; její rty chutnaly slaně, a přece sladce.

Zavalovaly ho vzpomínky. Klečel na skalní desce, která čněla nad hlubokou strží přezdívanou „Malý Grand Canyon“. Údolí se nacházelo v centru San Rafael Swell, sto kilometrů širokého hřebene nánosových hornin, vyzvednutých geologickými silami před více než padesáti miliony lety. Od té doby ho déšť a vítr vytvarovaly do labyrintu příkrých srázů, skalnatých kaňonů a vyschlých koryt. Hluboko pod ním se líně klikatila řeka San Rafael tekoucí do Colorada.

Oblast rudých skal byla převážně neobydlená a žili v ní divocí osli, koně a jedno z největších stád ovce tlustorohé. Jedinými dvounohými návštěvníky byli ti nejdobrodružnější turisté, protože tudy vedlo pouze pár silnic, po kterých mohly jezdit jen vozy s náhonem na všechna čtyři kola. Téměř nepřístupné bludiště zdejších kaňonů a strží v minulosti sloužilo jako útočiště pro řadu psanců včetně Butche Cassidyho a jeho tlupy.

A totéž se podle všeho dělo i dnes.

Dorazili sem v časných ranních hodinách po kamenité cestě z Copper Globe Road. Jejich cílem byla puebla Hankových kolegů na penzi, Alvina a Iris Humetewových. Hankova skupina je přepadla bez varování, ale jak Hank čekal, manželský pár přivítal nečekané návštěvníky s dobrosrdečnou pohostinností.

Malé hospodářství tvořené pěti chatami postavenými z bláta a kamenů bylo zpola komunou, zpola školou pro děti kmene Hopi, které tu starým způsobům učily tři generace Humetewových pod vedením Iris, hlavy rodu a shovívavé diktátorky.

Právě teď tu nebyli žádní studenti.

Nebo skoro žádní.

„Můžete vylézt,“ řekl Hank.

Zpoza balvanu se ozval povzdech a z úkrytu se vynořila štíhlá postava Kai Quocheetsové. Sledovala ho od chvíle, kdy Hank vyšel z chaty.

„Jestli chcete vidět východ slunce,“ obrátil se k ní, „měla byste jít sem.“

Vydala se k němu s otráveně svěšenými rameny. Kawtch ji pozdravil několikerým plesknutím ocasu o pískovcovou desku.

„Je to tady bezpečné?“ zeptala se a podívala se na propast pod skalním přesahem.

„Tyhle skály tu jsou tisíce let. Patrně vydrží dalších pár minut.“

Zdálo se, že jeho hodnocení příliš nevěří, ale připojila se k němu. „Strýček Crowe a jeho kolega montují satelitní anténu, ke které připojí laptop a telefon.“

„Já myslel, že chtějí zůstat v utajení.“

Na usedlosti Humetewových nebyla televize ani telefony. Do bludiště kaňonů nepronikal ani signál mobilních operátorů.

Kai pokrčila rameny. „Snad vědí, co dělají. Zaslechla jsem, jak si povídají o šifrovacím softwaru.“

Hank přikývl a popleskal kámen vedle sebe. „Tohle jste mi přišla říct až sem nahoru?“

Sedla si k němu a zkřížila nohy. „Ne…“ Dlouze se odmlčela, příliš dlouze, než aby se chystala říct pravdu. „Jenom jsem si chtěla protáhnout nohy.“

Hank poznal, že si Kai vymýšlí, a dokázal uhodnout i důvod. Už si všiml, že se od svého strýce drží dál a obchází ho jako opatrný pes, který se bojí, že dostane výprask, ale zároveň ho to k danému člověku táhne. Na Kai ovšem nebylo nic plachého nebo bojácného. Zůstávala ve střehu, připravená kousnout. Vzhledem k tomuto napětí pro ni jistě bylo obtížné zůstávat dole v chatě, a proto se vydala za ním.

Obrátil se čelem ke slunci, které právě vycházelo nad rudou krajinu a zalévalo ji ohnivou září. „Znáte obřad na’ii’ees?“

„Co je to?“

Hank smutně zavrtěl hlavou. Jak je možné, že nejzapálenější indiánští aktivisté tak často vůbec neznají vlastní minulost?

„Obřad východu slunce,“ odpověděl a ukázal k žhnoucímu zrodu nového dne. „Rituál, kterým musela projít každá dívka, aby se proměnila v ženu. Čtyři dny a noci tance a posvátná požehnání, jež novým ženám vštípila duchovní a hojivou sílu Bílé pomalované ženy.“

Kai tázavě vyklenula obočí a Hank jí stručně vysvětlil apačskou a navažskou mytologii týkající se této bohyně, známé též jako Proměnlivá žena – podle schopnosti měnit svůj vzhled s ročními obdobími. S radostí přihlížel, jak se její zprvu znuděný výraz mění v zaujatou pozornost. To byla neklamná známka, že má o tyto vědomosti zájem.

Když domluvil, Kai se obrátila k vycházejícímu slunci. „Ještě ten obřad někdo vykonává?“

„Některé kmeny ano, ale vzácně. Na začátku dvacátého století americká vláda indiánské duchovní rituály zakázala, takže obřad východu slunce přešel do ilegality. Časem postupně zanikl a dnes se vrací v oslabené variantě.“

Kai potemněla tvář. „Tolik nám toho ukradli…“

„Minulost je minulost. Teď záleží na nás, jestli si uchováme vlastní kulturu. Zanikneme jen tehdy, pokud o ni nebudeme dostatečně pečovat.“

Ta slova ji příliš neuchlácholila. Hořce potřásla hlavou: „Cože? Jako to děláte vy? Opustil jste vlastní víru kvůli bělošskému náboženství. Náboženství, které pronásledovalo naše lidi a podněcovalo masakry.“

Povzdychl si. To všechno už slyšel mnohokrát. Znovu se pokusil vzdělat neinformovaného. „Chyby dělají hloupí lidé. V průběhu lidských dějin byla náboženství mnohokrát použita jako výmluvy k násilí, včetně válek mezi jednotlivými indiánskými kmeny. Pokud ale jde o kulturu, náboženství je jen jednou nití ve velkém tkaném gobelínu. Můj otec byl vychován jako mormon a moje matka taky. A to patří k mým kořenům stejně jako indiánský původ. Jedno nevylučuje druhé. V Knize Mormonově nacházím mnoho věcí, které mi dávají klid a přibližují mě Bohu, nebo jakkoliv chcete nazývat věčné duchovno, které existuje v nás všech. Má víra mi dokonce nabízí nový pohled na minulost našeho národa. Proto jsem se stal vědcem a indiánským historikem. Abych hledal odpověď na otázku, kdo jsme.“

„Co tím myslíte? Jak mormonství vysvětluje původ našich lidí?“

Hank si nebyl jistý, jestli je vhodná chvíle probírat historii ukrytou ve stránkách Knihy Mormonovy, svědectví o Kristových krocích v Novém světě. Místo toho se Kai rozhodl nabídnout pohled do stínů, jež dosud halily poslední dějiny indiánských kmenů.

Vstal. V nohou ho přitom ošklivě zabolela artritida. „Pojďte se mnou.“ Odkulhal k sousednímu pískovcovému dómu. Pod obrubou skály se nacházela řada otlučených kamenných desek označujících rozvaliny starého indiánského domu. Sklonil hlavu, překročil práh a přešel k protější stěně.

„Pořád je spousta věcí, které o našem vlastním národu nevíme,“ řekl a ohlédl se. „Znáte pravěké indiánské mohyly, které se vyskytují po celém středozápadě od Velkých jezer až po louisianské bažiny?“

Kai pokrčila rameny.

„Některé mohyly jsou staré šest tisíc let. Ani kmeny, které kolem nich žily, si v době příchodu Evropanů na dávné stavitele nevzpomínaly. To je naše dědictví. Jedna velká záhada.“

Ukázal ke stěně, na níž nějaký pravěký umělec karmínovými odstíny zachytil trojici vysokých, kostlivých postav, jasně patrných proti žlutému pískovcovému podkladu.

„Podobné petroglyfy najdete všude. Někteří archeologové datují nejstarší z nich do doby před osmi tisíci lety. A to nic není ve srovnání s cososkými petroglyfy nad solnými pláněmi China Lake, které jsou staré šestnáct tisíc let, takže pocházejí z konce poslední doby ledové, kdy po našem kontinentě dosud chodili mamuti, šavlozubí tygři a obří pleistocenní bizon.“ Obrátil se ke Kai. „Tak hluboko do minulosti sahají naše dějiny, a přitom o nich víme tak málo.“

Odmlčel se, aby si mohla představit tu nezměrnou dobu, a pak teprve pokračoval. „I počty lidí, kteří zde žili, byly dříve silně podhodnocovány. Nejnovější studie chemického složení stalagmitů a mocnosti vrstev usazeného popele nacházeného po celé Severní Americe zvýšily odhady počtu indiánů na víc než sto milionů. To je víc lidí, než kolik žilo v Evropě, když Kryštof Kolumbus objevil svůj Nový svět.“

Kai v tmavé místnosti jasně zářily oči. „Co se se všemi stalo?“

Hank mávl rukou k rozvalinám a vykročil k východu. „Po příchodu Evropanů se mnohem rychleji než samotní kolonisté šířily infekční choroby – jako například neštovice. Odtud vznikl dojem řídce osídlené americké divočiny, stejně mylný jako většina představ o našich předcích.“

Kai se k němu připojila na skalní vyhlídce a zamyšleně se rozhlédla. Kawtch stál vedle nich s vysoko zvednutým čenichem. Na obloze nahradila růžovou barvu svítání tmavá modř rána.

„Rozumím,“ řekla Kai. „Nemůžeme se doopravdy poznat, dokud nepoznáme svoje dějiny.“

Podíval se na ni s nově nabytým respektem. Byla mnohem bystřejší, než dávala na první pohled najevo. To dokázala i svou další otázkou. „Ale nezmínil jste se o tom, jaký nový pohled na naši historii nabízí Kniha Mormonova.“

Než Hank stačil odpovědět, Kawtch varovně zavrčel a znovu zavětřil. Oba se otočili k severovýchodu. Na obzoru tam k obloze stoupala černá šmouha připomínající bouřková mračna přinášející průtrž mračen.

„Kouř,“ zamumlal Hank.

Spousta kouře.

„Lesní požár?“ zeptala se Kai.

„To bych neřekl.“ Srdce se mu rozbušilo neblahou předtuchou. „Měli bychom se vrátit dolů.“

6.38

PROVO, UTAH

Rafael Saint Germaine si vychutnával šálek espresa z rozlehlé, extravagantní kuchyně zdejšího sídla. Absurdní zařízení místnosti ho pobavilo. To, co Američané považovali za symbol vyšší životní úrovně, mu připadalo legrační. Bydlí v domech, na jejichž stavbu byly použity levné moderní materiály, a interiéry si zdobí falešnými napodobeninami ze Starého světa. Zámek jeho rodiny v Carcassonne pocházel ze šestnáctého století a obklopovaly ho hradby, na nichž se odehrávaly bitvy, jež měnily osud západní civilizace.

To byl pravý znak aristokracie.

Díval se z okna přes rozlehlé travnaté pozemky k vrtulníku, který jeho lidé připravovali k odletu. Na stole před sebou měl rozprostřené stohy životopisných údajů. Přečetl si je při snídani a neviděl důvod, proč by je měl studovat znovu. Většinu dat by dokázal odrecitovat zpaměti.

Na vrcholu hromádky ležela fotografie muže, který v noci na pozemcích univerzity zhatil Rafeovy plány. Netrvalo dlouho, než se ke tváři podařilo přiřadit jméno. Ukázalo se, že jde o člověka, který je Rafeově organizaci velice dobře známý. Kdyby snímek nebyl tak zrnitý a tmavý, Rafe by ani nepotřeboval speciální software, aby ho poznal.

Zašeptal jméno svého protivníka. „Painter Crowe.“ Ředitel Sigmy. Zavrtěl hlavou – překvapeně i pobaveně zároveň – a podíval se na fotografii. „Copak děláte tady, mimo svou díru v D. C?“

Rafe nečekal, že Sigma tak rychle zareaguje na zdejší události. Takového podcenění soupeře se nehodlal dopustit podruhé, byť nešlo zcela o jeho chybu. Trvalo mnohem déle, než se mu podařilo sestavit jednotlivé kousky skládačky. Jejich kořist, ta štíhlá zlodějka s nenechavými prsty, byla Croweovou vzdálenou příbuznou ze stejného indiánského kmene. Zřejmě mu zavolala a požádala ho ve jménu rodinných vazeb o pomoc.

To byl zajímavý vývoj. Zbytek noci, až na krátké zdřímnutí, Rafe strávil zapracováním této nové proměnné do svých rovnic a možných scénářů. Jak toho co nejlépe využít? Jak z toho udělat svoji výhodu?

Ráno připadl na řešení.

Z chodby k němu dolehly kroky a vzápětí se objevil Bern. „Jsme připravení vyrazit, pane.“

„Merci, Berne.“ Rafe poklepal na hodinky od Pateka Philippeho se znakem vířící smršti. Přesně to dnes ráno potřebovali. „Máme zpoždění.“

„Ano, pane. Za letu ho doženeme.“

„Velmi dobře.“

Rafe si dopřál poslední lok espresa a nespokojeně našpulil rty. Vychladlo, takže bylo už jen vlažné a tím víc vynikla jeho hořká chuť. Škoda. Kávová zrnka, draze importovaná z Panamy, ho příjemně překvapila. Musel majitelům tohoto obludného sídla přiznat jistou dávku vkusu, byť jen ohledně kávy.

Vstal s pocitem velkorysosti.

„Ashanda je pořád s tím chlapcem?“ zeptal se Berna.

„Jsou v knihovně.“

Rafe se usmál. S vyříznutým jazykem mu určitě nečte pohádku.

„Co mám s tím klukem udělat, až odejdete?“ Bern při té otázce mírně ztuhl. Patrně věděl, jak bude znít odpověď.

Rafe přezíravě mávl rukou. „Nechte ho tady. Neubližujte mu.“

Bern nepatrně povytáhl obočí. To se u tohoto neotřesitelného muže rovnalo užaslému zalapání po dechu.

Rafe se odvrátil. Někdy je vhodné jednat nepředvídatelně a udržovat podřízené ve střehu. S hůlkou v ruce prošel domem, aby vyzvedl Ashandu. Knihovna měla dvě patra a byla plná knih vázaných v kůži, pravděpodobně nikdy nečtených, jen okázale předváděných jako vše ostatní v sídle.

Ashanda seděla v přepychovém křesle. Dítě jí spalo v náručí a ona ho něžně hladila svými neuvěřitelně silnými prsty po plavých kadeřavých vlasech. Přitom si tiše, nemelodicky pobrukovala. Tento zvuk byl Rafeovi dobře známý, stejně jako matčin hlas. Usmál se. Na okamžik se přenesl do minulosti, ke šťastným letním nocím, kdy spokojeně spal na terase pod hvězdami, vedle Ashandy. Často ji slýchal takhle pobrukovat, když ho objímala poté, co si zlomil některou ze svých křehkých kostí. Byl to balzám, který hojil většinu bolestí, dokonce i dětský žal.

Nerad ji rušil, ale museli se řídit časovým rozvrhem. „Ashando, ma grande, musíme vyrazit.“

Sklonila hlavu na znamení, že rozumí. Ladně vstala, otočila se a jemně položila chlapce na teplý polštář. Teprve v tu chvíli si Rafe všiml rány na chlapcově tenkém hrdle a podivného úhlu jeho krku. Dítě vůbec nespalo.

Ashanda přistoupila k Rafeovi a nabídla mu rámě. Zavěsil se do ní a soucitně jí stiskl předloktí. Věděla, co je třeba vykonat a co by za normálních okolností přikázal. Zachovala se tak kvůli němu i kvůli dítěti, aby mu zaručila rychlý a bezbolestný konec. Rafe neměl to srdce jí sdělit, že to nebylo nezbytné, přinejmenším tentokrát.

Měl z toho špatný pocit.

Opravdu jsem tak předvídatelný?

Na to si musí dát pozor, zvlášť dnes. Informovali ho o sopečné erupci v utažských horách, která potvrzovala jejich dávné podezření. Vše musí proběhnout rychle a bezchybně. Znovu se podíval na hodinky s naznačeným vírem.

Jako smršť, pomyslel si.

Nesmí ztrácet čas. Musejí vylákat kořist, která mu v noci proklouzla mezi prsty, z úkrytu a znovu zachytit její stopu. Trvalo skoro celou noc, než vymyslel řešení, jaké se v divočině odehrává každý den.

Vyděšený pták se často nejlépe loví s pomocí sokola.

7.02

SAN RAFAEL SWELL

„Kolik mrtvých?“ zeptal se Painter se satelitním telefonem přitisknutým k uchu.

Přecházel sem a tam po ústřední místnosti největší chaty. V kamnech žhnuly řeřavé uhlíky a do vzduchu se linula hořká vůně pražené kávy. Kowalski seděl na pohovce z borovicového kmene, nohy měl položené na stolku a bradu svěšenou na prsa. Po dlouhé jízdě byl k smrti unavený.

Hlas Ronalda China zněl přerušovaně. Digitální přenos dat narušovaly magnetické výkyvy spolu s popelem soptícího vulkánu. „Ztratili jsme pět příslušníků Národní gardy. Ale i to je nízké číslo, protože se majoru Ryanovi podařilo vyslat nouzové volání a spustit evakuaci. Pořád nemáme žádné zprávy o turistech a tábornících v nejbližší oblasti. Už předtím jsme ji ovšem vyklízeli, takže se snad nikomu dalšímu nic nestalo.“

Painter vzhlédl k trámovému stropu. Chata byla vybudována v tradičním stylu s prkenným bedněním, doškovou střechou a omítkou z kousků kamenů spojených blátem. Připadalo mu zvláštní tu probírat zrod nové sopky.

Chin pokračoval: „Dobrá zpráva je, že erupce podle všeho dohasíná. Před rozbřeskem jsem nad oblastí proletěl vrtulníkem. Výlev lávy se zastavil. Zatím zůstává v roklině a už tuhne. Větším rizikem se momentálně zdá být lesní požár. Narychlo tu vytvářejí průseky a vrtulníky shazují vodu. Zatím mají oheň pod kontrolou zhruba z padesáti procent.“

„Pokud nedojde k další erupci,“ poznamenal Painter.

Chin už ho seznámil se svým názorem na příčinu sopečného výbuchu. Domníval se, že původní exploze zažehla jakýsi proces, který rozkládal hmotu na atomové úrovni a který se provrtal až do magmatického hnízda, jež zahřívalo celou oblast geotermálním teplem.

„V téhle souvislosti mám ještě lepší zprávu,“ řekl Chin.

„Jakou?“

„Monitoruji lávové pole nad místem výbuchu. Zatím se zvětšuje a nejsou vidět žádné známky rozkladu. Myslím, že extrémní horko erupce spálilo jeho příčinu. Jednou provždy ji zničilo.“

Zničilo?

Painter měl dojem, že Chin tuší, o co by se mohlo jednat.

„Jestli se nemýlím, měli jsme zatracené štěstí, že došlo k té erupci.“

Painter nepovažoval smrt pěti gardistů za štěstí, ale rozuměl geologovu ulehčení. Kdyby ten proces pokračoval nerušeně dál, mohl by se rozšířit po celých Skalistých horách, rozežírat krajinu a nechávat po sobě jen prášek z atomů.

Možná tedy měl Chin pravdu. Možná to opravdu bylo štěstí – ale Painter příliš nevěřil šťastným náhodám.

Vybavil si mumifikované ostatky nalezené v jeskyni, pohřbené s ničivým pokladem. „Možná proto si ti mrtví indiáni, nebo co to bylo za lidi, vybrali k uskladnění té lebky právě tohle geotermální údolí. Třeba šlo z jejich strany o další pojistku. Kdyby ta věc vybuchla, započatý proces by se provrtal do žhavé geologické vrstvy, kde ho horko zastaví dřív, než pohltí celý svět.“

„Pojistka,“ zopakoval Chin zadumaně. „Jestli máte pravdu, ta látka možná musí být udržována v teple, jinak vybuchne. Možná proto ta lebka explodovala, když jsme ji vynesli z horké jeskyně na chladný horský vzduch.“

To byla zajímavá myšlenka.

Chin ji rozvedl dál. „To všechno je ve shodě s další věcí, o které jsem přemýšlel.“

„S jakou?“

„Zmínil jste se o tom, že dýka z jeskyně je z damašské oceli, jejíž pevnost a odolnost je důsledkem manipulace s hmotou na nanoúrovni.“

„To mi říkal ten fyzik, doktor Denton, než ho zabili. Prý jde o příklad starověkého využití nanotechnologie.“

„Tak mě napadá… Když jsem sledoval ten rozkladný proces v údolí, nepřipomínal mi ani tak chemickou reakci, jako spíš aktivní útok na hmotu a její rozpad.“

„Kam tím míříte?“

„Jedním z cílů moderní nanotechnologie je výroba nanobotů, strojů o velikosti molekul, které by dokázaly manipulovat s hmotou na úrovni atomů. Co když ti dávní lidé nezvládali jen nanotechnologii, ale taky nanobotiku? Co když exploze aktivovala triliony a triliony spících nanobotů a umožnila vznik nanohnízda, které se začalo živit okolní hmotou a šířit se všemi směry?“

Painterovi to připadalo přitažené za vlasy. Představil si mikroskopické roboty rozkládající molekuly atom po atomu.

„Řediteli, vím, že to zní šíleně, ale laboratoře na celém světě už slaví na cestě k výrobě nanostrojů první úspěchy. Některé dokonce věří v možnost vytvořit sebereplikující nanoboty na bázi křemíku, které by dokázaly vyrábět kopie sebe sama z pohlcené hmoty kolem sebe.“

Painter si znovu představil rozkladný proces z toho údolí. „To je dost unáhlený závěr, Chine.“

„Neříkám, že s vámi nesouhlasím. Ale v přírodě se už teď vyskytuje bezpočet přirozených nanobotů. Buněčné enzymy fungují jako miniaturní dělníci. Některé z nejdrobnějších virů operují na úrovni nanosvěta. Někdo v dávné minulosti tedy možná náhodou vytvořil podobného nanobota, snad jako vedlejší produkt výroby damašské oceli, nevím. Ale to, jak jsme se před chvílí bavili o horku, je velice zajímavé.“

„Jak to?“

„Jednou z překážek v nanotechnologii, zvlášť ohledně funkčnosti nanobotů, je vyzařování tepla. Aby nanostroj fungoval, musí se při své činnosti zbavovat tepla, což v tak miniaturních měřítkách není vůbec snadné.“

Painterovi došlo, kam geolog míří. „Takže jednoduchý způsob, jak udržovat nanoboty v klidu, je nechat je někde v horku, například v geotermálně vyhřívané jeskyni, kde se teplota víceméně nemění po celá staletí, ne-li tisíciletí.“

„A pokud dojde k nehodě,“ navázal Chin, „hnízdo nanobotů se začne šířit všemi směry, čímž se dostane až ke žhavému magmatu a samo sebe zničí.“

Na první pohled to vypadalo bláznivě, ale vše do sebe děsivě zapadalo. Taková hmota by představovala mocnou zbraň, ještě větším pokladem by však bylo zvládnutí technologie stojící za její výrobou. Takový objev by měl nevyčíslitelnou hodnotu.

Nanotechnologie měla nakročeno k tomu, aby se stala největším průmyslovým odvětvím nového tisíciletí, využívaným všemi vědeckými obory, lékařstvím, elektronikou, i při výrobě všeho možného… seznam by mohl pokračovat dál a dál. Ať se těchto otěží chopí kdokoliv, získá skutečnou moc nad celým světem, a to až po atomovou úroveň.

To vše nicméně vyvolávalo další závažnou otázku.

„Jestli uvažujeme správně, kdo sakra byli ti mumifikovaní lidé v jeskyni?“ zeptal se Chin.

Painter se podíval na hodinky. Osoba, která na to snad dokáže odpovědět, by tu měla být během hodiny. Domluvil s Chinem po telefonu ještě několik detailů a přikázal mu, aby zůstal na místě a monitoroval aktivitu v údolí.

Když zavěsil, Kowalski promluvil z pohovky, aniž by se namáhal zvednout hlavu. „Vyvolat sopečnou erupci…“

Painter se na něj podíval.

„Jestli ta hmota umí tohle…,“ Kowalski otevřel jedno oko a upřel ho na Paintera, „radši řekněte Grayovi, ať si na ten svůj výlet na Island vezme azbestový trenky.“

18. kapitola

31. KVĚTNA, 13.10

VESTMANNAEYJAR (WESTMANSKÉ OSTROVY) ISLAND

Gray přešel po zádi rybářského trauleru. Obloha byla téměř bez mráčku, ale silný vítr zvedal hladinu moře do zčeřených vln a paluba lodi se Grayovi kymácela pod nohama. Seichan s Monkem stáli u zábradlí a ve vodovzdorných kabátech se choulili proti chladnému větru. Od vody se odrážely paprsky poledního slunce, které však téměř nehřály.

„Podle kapitána doplujeme k ostrovu Ellirey zhruba za dvacet minut,“ oslovil je Gray.

Seichan si zastínila oči a podívala se k východu. „Víme jistě, že je to správný ostrov?“

„Je to náš nejlepší odhad.“

Před hodinou přistáli v Reykjavíku a přesedli na soukromé letadlo, které je dopravilo k souostroví deset kilometrů jižně od islandského pobřeží. Ostrovy Vestmannaeyjar vypadaly jako linie hlídek se zelenými čapkami, předsunutých v rozbouřeném moři, jež nebylo o nic méně divoké než místní dějiny. Souostroví bylo pojmenováno po irských otrocích známých jako westmani, kteří v roce 840 zabili své věznitele a krátce pobývali na těchto ostrovech, dokud je jejich protivníci nedostihli a nezmasakrovali. Dnes tu žije jen pár zocelených lidí, soustředěných na největším z ostrovů, kteří se dělí o potravu s mořskými ptáky a jednou z největších kolonií papuchalků na světě.

Gray se díval na malebný přístav Heimaey, který pomalu mizel v dálce, se zářivě barevnými domy a obchody na pozadí zelených kopců a dvojice hrozivých sopečných kuželů. Přistáli na tamním malém letišti, a aniž by ztráceli čas, hned si domluvili lodní převoz na souřadnice, jež jim poslali japonští fyzici – tyto souřadnice nicméně podle Kat představovaly jen přibližný odhad, takže si nebyli jistí, jestli mají namířeno na správné místo. Souostroví tvořilo více než tucet neobydlených ostrovů spolu s bezpočtem přírodních kamenných sloupů a oblouků vytvarovaných větrem.

Westmanské ostrovy byly z geologického hlediska mladé: vznikly během posledních dvaceti tisíc let v důsledku sopečné aktivity podél ohnivého švu táhnoucího se po mořském dně. Vulkanická činnost tu neustávala ani dnes. V polovině šedesátých let podmořská erupce vytvořila nejjižnější ostrov Surtsey. V sedmdesátých letech zase sopka Eldfell – jedna ze dvou na ostrově Heimaey – zalila lávou polovinu barevného přístavního městečka. Pouliční značky trčely ze ztuhlých lávových polí a na některých domech bylo vidět, že je obyvatelé vydolovali z vychladlé horniny. Město si tím získalo přezdívku Pompeje Severu.

„To bude ono,“ řekl Monk a ukázal dopředu.

Gray se ohlédl. Z moře se tyčila vysoká černá skála. Tohle nebyl žádný ostrov s písečnými plážemi a krytými přístavními zátokami. Jednalo se v podstatě jen o ulomený kus sopečného kužele tvořený příkrými stěnami. Na jeho vrcholu se rozkládala zelená plocha z mechů, lišejníků a travin, ve slunečním světle tak sytě zelená, až to vypadalo nepřirozeně.

„Jak se dostaneme nahoru?“ zeptal se Monk, zatímco se loď neochvějně blížila k černé skále.

„Vyšplháte, moji američtí přátelé,“ ozvalo se od kormidelny.

Na palubě se objevil kapitán Ragnar Huld v rozhaleném žlutém plášti do deště, pohorkách a silném vlněném svetru. Vzhledem k jeho hustému rusému plnovousu prokvetlému šedivými nitkami a vrásčité, solí ošlehané pleti by stačilo, aby si oblékl kožený oděv, a snadno se mohl vydávat za nájezdného Vikinga. Tento dojem kazilo jen mírné pobavení, které mu pohrávalo v zelených očích.

„Jinak to bohužel nejde,“ vysvětlil. „Ale všichni vypadáte zdatně, takže by vám šplh po laně neměl dělat problémy. Mladý Egg navede loď k východnímu břehu ostrova, kde jsou skály nejnižší.“

Huld trhl palcem ke kabině, kde kormidlo obsluhoval jeho přibližně dvacetiletý syn Eggert s vyholenou hlavou a potetovanými pažemi.

„Nebojte se,“ dodal. „Docela pravidelně sem vozím lovce, a dokonce i fotografy. Geology jako vy jsem tu zatím neměl, ale ještě o nikoho jsem nepřišel.“

Zamrkal na Seichan, která stála s rukama zkříženýma na prsou a vůbec se netvářila pobaveně. Podle krycí historky byli geologové z Cornellovy univerzity, kteří se zabývají studiem sopečných ostrůvků. Tato báchorka aspoň vysvětlovala jejich napěchované batohy a zájem o tento konkrétní ostrov.

Huld ukázal k blížící se skále. „Nahoře je lovecká chata, kde si můžete v případě potřeby pronajmout pokoj. Když přimhouříte oči, měli byste ji vidět.“

Gray chvíli pátravě hleděl k náhorní plošině a nakonec chatu opravdu našel, přímo uprostřed svažité louky. Vypadalo to, že má střechu z modré břidlice.

„Ale nevím, jestli tam bude dost místa,“ pokračoval kapitán. „Včera navečer tam jiná loď odvezla skupinu turistů. Slyšel jsem, že to jsou lovci z Belgie nebo možná ze Švýcarska. Chtěli se tam pár dní zdržet. Kromě nich vám bude dělat společnost jenom nějaký ten dobytek a obvyklý vítací výbor papuchalků.“

To je dobře, pomyslel si Gray. Chtěl udržet pátrání po zdroji neutrinových záblesků co nejvíc v tajnosti.

Seichan sebou najednou u zábradlí trhla, až vrazila do Graye. Možná by dokonce ztratila rovnováhu, kdyby ji Gray nechytil.

„Co je?“

Beze slova ukázala na moře. Hladinu hned u lodi rozťala vysoká hřbetní ploutev. Krátce nato se u ní vynořila druhá a vzápětí ještě třetí, čtvrtá a pátá.

„Támhle jsou další,“ ozval se Monk z druhého boku trauleru. „Kosatky. Celé hejno.“

Huld mávl rukou. „To není nic zvláštního. U našich ostrovů žije nejvíc kosatek a delfínů z celého Islandu. Jsou zvědavé a rády se vozí na vlnách za lodí. Nebo možná somrují. Často se s nimi dělím o kořist, když se mi při lovu zadaří. Přinášejí gangi pér vel, štěstí.“

Po chvíli však hejno zmizelo. Všechna zvířata se ponořila naráz, jako na nějaký tichý signál – zřejmě pochopila, že dnes žádnou potravu nedostanou. Grayovi nicméně neušlo, že se Seichan stále opatrně rozhlíží po vlnách. Pohled na velké dravce ji očividně vyvedl z rovnováhy.

Dobře ze vím, že s ní aspoň něco dokáže otřást.

Během obeplouvání jižního cípu ostrova si Gray pečlivě prohlížel jejich cíl. Vlny narážely do temných ústí sopečných jeskyní, kterých bylo ve zdejších skalách plno. Jestli do nich někdo něco před dávnými lety ukryl, přílivy a bouře by poklad dávno zničily. Jejich největší nadějí bylo najít nějaký podstatně chráněnější úkryt: výše položený lávový tunel nebo jeskyni.

Ale kde by měli začít s hledáním?

Otočil se ke kapitánu Huldovi. „Potřebovali bychom umístit přístroje co možná nejhlouběji do nitra ostrova. Napadá vás něco?“

Kapitán se poškrábal na bradě a ohlédl se na vysoké skalní stěny. „Je tam plno jeskyní a chodeb. Jen si vyberte, která vám bude vyhovovat. Celý ostrov je od větru a deště proděravělý jako kus ztvrdlého ementálu. Jedna jeskyně je ale vyloženě slavná, ostatně dala ostrovu jméno. Jeskyně Ellirey. Prý se v ní schovala nějaká mladá holka před nájezdníky – Turky nebo barbarskými piráty, přijde na to, kdo tu historku zrovna vypráví. V jeskyni porodila kluka a vychovala ho na ostrově. Ten chlapec pak byl strážce celého souostroví a prý měl zvláštní moc rozpoutat sílu ohně a tavit skály.“ Huld zavrtěl hlavou. „Jsou to pochopitelně jenom báchorky, jaké se za dlouhých zim vykládají u krbu.“

Gray zachytil Monkův pohled. Možná bylo ve staré báji zrnko pravdy, jakýsi odkaz na výbušnou hmotu, kterou tu kdysi schoval kdosi zoufale hledající útočiště.

„Povíte nám, kde je ta jeskyně?“ zeptal se Gray.

Huld si ztěžka povzdychl. „Fjandinn, jestli vím, kde je. Ale nahoře v chatě bydlí údržbář, starý Olafur Bragason. Říkejte mu Ollie. Je to docela samorost. Žije tu přes šedesát let a je z něj trochu mrzout, ale zná tady každou skulinu. Toho se zeptejte.“

To už trauler obeplul jižní výběžek ostrova a pomalu zamířil k rozpukanému úseku skal. Z vrcholu se klikatilo silné lano, na několika místech ukotvené, jež označovalo stezku spíš pro kamzíky než pro lidi. Dole bylo uvázané k železnému kruhu, k němuž se budou muset dostat v hliníkovém člunu z trauleru.

Zdejší pobřeží bylo aspoň trochu chráněné před rozbouřenými vlnami, i tak ale musel kapitánův syn obratně manévrovat, aby je navedl dostatečně blízko. Gray pomohl Seichan vystoupit z člunu na kluzkou skálu, Seichan si hodila batoh na záda a pevně se chytila lana. Gray si zkoumavě prohlédl stezku. Bude to obtížný výstup. Dokonce závistivě loupl očima po Monkově umělé ruce. Jeho kolega dokázal mezi prsty drtit vlašské ořechy a takový stisk se mu bude při šplhání hodit.

Huld zůstal na přídi. „Egg a já budeme rybařit poblíž. Až budete hotoví, zavolejte vysílačkou a my vás přijedeme vyzvednout. Jestli se rozhodnete zůstat přes noc, dejte nám to taky vědět a připlujeme sem kdykoliv během zítřka.“

„Díky.“

Gray vystoupil z rozhoupané loďky na pevnou zemi. Sopečná hornina byla sice mokrá, ale taky drsná a hrbolatá, takže nehrozilo nebezpečí, že uklouzne. Příkrá stezka nabízela dostatek úchytů i kamenných stupínků a navíc je bude při výstupu jistit provaz.

Znovu zaklonil hlavu. Seichan už byla několik metrů nad ním. Její stehna napínala látku džín a přecházela v ladnou křivku pozadí. Podle toho, jaké tempo nasadila, bylo zřejmé, že chce být co nejdál od temných, nevyzpytatelných vod zdejšího moře.

Monk si kousek pod ním patrně všiml směru Grayova pohledu. „Dej si bacha, ať tě ta tvoje Italka nenachytá, jak takhle na někoho čučíš.“

Gray se na svého přítele zamračil. Vítr naštěstí strhl většinu Monkových slov dřív, než dolehla k Seichaniným uším. Gray neviděl Rachel Veronaovou už přes čtyři měsíce. Příležitostná dostaveníčka ukončilo její povýšení, které ji více upoutalo v Itálii. Gray zase nemohl jezdit na delší dobu do Říma kvůli starostem se svými rodiči. Pořád si volali, ale to bylo víceméně všechno. Oddělovala je propast mnohem širší než Atlantik a oba si uvědomovali, že se na sebe nemohou vázat.

Po dlouhém, namáhavém výstupu se všichni tři zastavili nad skalní stěnou a rozhlédli se po krásném panoramatu louky a skalních výchozů porostlých mechy a lišejníky ve všech odstínech zelené. V brázdách na sopečném kuželu se převaloval mlžný opar, který na krajinu vrhal slabou duhovou záři.

Monk nahlas hvízdl. „To vypadá, jako kdybychom se ocitli v irské pohádce.“

Seichan se nenechala tak lehce okouzlit. „Pojďme si promluvit s tím údržbářem.“

Vyrazila k dvoupatrové lovecké chatě uprostřed louky. Vlevo se tyčil ostrovní vrchol s několika velkými terasami, zčásti zakrytými sutí z černých kamenů. Gray doufal, že jim správce pomůže výrazně zúžit pátrání.

Zakrátko dorazili k jedinému stavení na ostrově. Chata byla celá ze dřeva a měla jen málo oken, takže připomínala spíš nějakou venkovskou stodolu, zvlášť v kombinaci s několika kravami, které se zasmušile pásly na svahu o kousek výš. Z jediného komína stoupal kouř.

Prošli kolem malé zeleninové zahrádky a Gray zaklepal na přední dveře. Když nikdo neodpověděl, zkusil vzít za kliku. Nebylo zamčeno. Proč by se ale tady taky někdo zamykal?

Vstoupil dovnitř.

V hlavní místnosti panovalo šero, ale bylo tu teplo, které jim připadalo o to větší, že všichni tři měli za sebou dlouhý pobyt v chladnu. Před nízkým krbem stál otlučený prkenný stůl, který svědčil o tom, že místnost slouží zároveň jako vstupní hala i jako jídelna. Na stole blikala olejová lampička odhalující rozprostřené mapy ostrova i okolního moře. Mapy ležely jedna přes druhou, jako kdyby je někdo podrobně procházel.

Gray si rozepnul kabát, aby se snadněji dostal k pouzdru se sig sauerem. Seichan ztuhla a v ruce se jí objevila dýka.

„Co se děje?“ zeptal se Monk.

Gray se rozhlédl. Bylo tu moc velké ticho. Hromádka map připomínala spíš velitelský stan armády než přípravu na neformální lov. Ze zadní místnosti se k nim doneslo tiché zasténání.

Gray vytrhl pistoli a rychle se podél stěn připlížil k příslušným dveřím. Seichan postupovala podél druhé stěny; Monk zaujal pozici u okna, odkud hlídal přístupovou cestu do srubu.

V zadní místnosti byl k židli připoutaný šlachovitý stařec se zlomeným nosem a krvácejícími rty. To byl určitě Olafur Bragason. Gray se nejdřív rozhlédl po všech rozích. Nikdo jiný tu nebyl.

Přistoupil ke starci. Když muž uslyšel kroky, zvedl hlavu a přejel Graye omámeným pohledem.

„Nei, nei…“ vydechl. „Řekl jsem vám všechno, co vím.“ Hlava mu zase klesla na prsa.

Seichan se otočila ke Grayovi. „Zdá se, že o té aktivitě neutrin věděl někdo další a že nás tady předběhl.“

Nemusela dodávat žádné jméno. Jak se o tom Bratrstvo ale mohlo dozvědět? Střelil po ní podezřívavým pohledem, který se mu zřejmě odrazil i v obličeji, protože viděl, jak sebou Seichan zlostně trhla. Ale jeho nedůvěra ji podle všeho také ranila. Otočila se ke dveřím. Udělala toho dost, aby dokázala svou loajalitu, a takové pochyby si nezasloužila.

Přistoupil k ní a omluvně se dotkl její paže. Neměl ale čas konejšit něčí raněné city. Mávl na Monka. „Prohledám zbytek chaty. Ty zatím pomoz tomu správci. Musíme ho postavit na nohy. Ať je tu kdokoliv, jistě si všiml našeho příjezdu.“

Vtom ostrovem otřásl dunivý výbuch, který rozdrnčel všechny okenní tabulky. Gray přeběhl přes místnost. Poznal zvuk trinitrotoluenu. Z kamenné sutě uprostřed ostrova stoupal oblak temného kouře. K nebi se poplašeně zvedlo hejno černobílých papuchalků. Někdo se pokoušel prorazit tunel do hlubin ostrova.

Grayův pohled ale přilákalo něco bližšího. Přes louku se plížilo osm mužů, kteří se zkušeně kryli za skalními výstupky. Byli ozbrojeni puškami, od jejichž hledáčků se odráželo slunce. To byli ti lovci, o kterých mluvil kapitán Huld.

Jenže skutečný lov začínal teprve teď.

22.14

PREFEKTURA GIFU, JAPONSKO

Džun Jošida usnul s hlavou položenou na stole, ale klepání na dveře ho probudilo. Ještě než se stačil úplně probrat, do místnosti vpadl Riku Tanaka s Janice Cooperovou.

„Tohle musíte vidět,“ vyhrkl Tanaka bez úvodu a položil před Džuna několik papírů.

„Co? Další záblesk neutrin?“ Džun se narovnal. Náhlý pohyb mu vyslal ostré bodnutí bolesti podél páteře. Před třemi hodinami odešel z hlavní laboratoře, aby dokončil nějaké papírování, ale to stále leželo nedotčené na jeho stole.

„Ne… tedy, ano… Ne tak úplně,“ vykoktal Tanaka. Něco ho zjevně rozrušilo. Odbyl Džunův dotaz mávnutím ruky. „Pořád detekujeme menší záblesky, ale zdá se, že nejsou důležité.“

Doktorka Cooperová mu skočila do řeči: „Proto jsme sem nepřiběhli, pane doktore.“ Obrátila se na Tanaku. „Ukažte mu to.“

Tanaka obešel Džunův stůl, odsunul hromadu papírů a nahradil je vlastními. „Monitorovali jsme vyzařování neutrin na Islandu a vynášeli záznamy do grafů. Podívejte, jak se s časem zvyšuje četnost záblesků.“

„Toho už jsme si všimli.“

„Ano, já vím.“ Tanaka zrudl. Zjevně se mu nelíbilo, že ho někdo přerušuje.

Džun proti své vůli pocítil lehké zadostiučinění. „Tak proč jste zničehonic tak vtrhli do mé pracovny?“

Tanaka ukázal na graf. „V poslední hodině se dvojitý tep islandských záblesků mění. Menší výtrysky sílí a silnější oslabují.“

Doktorka Cooperová dodala: „Ke změnám dochází pomalu. Trvalo hodiny, než jsme si jich všimli.“

Tanaka položil vedle sebe dva grafy. „První graf je starý několik hodin. Druhý byl pořízený během poslední půlhodiny.“

Džun si nasadil brýle na čtení a sklonil se nad nimi. Zdálo se, že Tanakovo hodnocení je správné. Na starším grafu měly vrcholy v dvojitém záblesku výrazně jinou výšku, zatímco v posledních hodnotách se téměř nelišily.

„Ale co to znamená?“ Džun si brýle zase sundal a promnul si unavené oči.

Tanaka se podíval na doktorku Cooperovou, která na něj povzbudivě kývla. Takovou nejistotu dával najevo jen zcela ojediněle. Tato maličkost jasně svědčila o hloubce jeho rozrušení. Něco ho muselo vyděsit.

„Domnívám se, že se blížíme kritickému bodu,“ začal Tanaka. „Jakmile se oba vrcholy vyrovnají a spojí, zažehnou v substrátu, který tyto částice vyzařuje, mohutnou řetězovou reakci.“

„Jako když se taví jaderný reaktor,“ dodala doktorka Cooperová. „Riku a já si myslíme, že narůstající frekvence i změny v rozkmitu fungují jako přírodní časovací zařízení, které odpočítává, kolik času zbývá, než ten neznámý substrát na Islandu dosáhne kritické hodnoty.“

Džunovi se sevřelo hrdlo. „Dojde k dalšímu výbuchu…?“

„Jenže stonásobně silnějšímu,“ odpověděl Tanaka.

„Kdy?“

„Výpočty jsem provedl několikrát. Za předpokladu, že rychlost pozorovaných změn zůstane konstantní a že…“

„Jenom mi řekněte kdy,“ přerušil ho Džun.

„Během hodiny,“ řekla doktorka Cooperová.

Tanaka její odpověď upřesnil. Nekonkrétní údaje neměl rád. „Přesněji řečeno za padesát dva minut.“

14.32

OSTROV ELLIREY

Seichan hlídala u okna. Stála tak, aby nebyla zvenku vidět. Věděla o teleskopických hledáčcích na puškách nepřátel a nehodlala nic riskovat. Protivníci vypadali jako nájemní žoldáci a rozhodně za sebou měli armádní výcvik. Osm mužů se rozestavilo do širokého oblouku před přední stranou chaty a všichni se kryli za balvany. Seichan odhadovala, že čekají na rozkazy, zatímco se jejich nadřízení pokoušejí zjistit totožnost nových návštěvníků ostrova. Někdo zřejmě rozhodoval, jestli je mají zabít, nebo zajmout.

Ne že by Grayův tým mohl něco ovlivnit.

V obou rukou svírala pistoli. Byla připravená s ní rozbít okno a zahájit palbu. Nedělala si ale žádné iluze. Protivníci byli v přesile, měli lepší zbraně i výhodnější postavení. Hlídali přední stranu chaty, takže Grayova skupina mohla uniknout jedině zadem. Jenže co potom? Pokud by se pokusili doběhnout ke skalám, museli by přes otevřené prostranství. A i kdyby se k nim nakrásně dostali, čekala by je jen rychlá smrt na útesech.

Byli v pasti.

Gray se krčil na opačné straně dveří u druhého okna. V jedné ruce svíral černý sig sauer a v druhé mobil. Právě telefonoval na velitelství Sigmy, ale ostrov byl příliš odlehlý, než aby je Sigma mohla včas zachránit. Museli si poradit sami. V Seichan dosud kypěla žluč, ani ne tak kvůli jejich situaci, ale po nedávné Grayově reakci, když si uvědomil, že jsou obklíčení. Dobře si všimla jeho podezření. Snažil se ho sice potlačit a omluvit, ale bylo tam.

Podívala se z okna. Co musí udělat, aby mu dokázala, že jí může věřit? Možná by pomohlo, kdyby zemřela. Ale možná taky ne.

Slyšela, jak Monk šeptem mluví se správcem srubu. Oživil ho čichací solí natolik, aby se stařec dokázal postavit na nohy. Když ho rozvázali, překvapivě rychle se vzpamatoval. Začal nadávat stylem, z něhož se málem začervenala, a okamžitě strhl ze stěny nad krbem brokovnici, aby se pomstil.

Gray zvýšil hlas. Pořád telefonoval s velitelstvím Sigmy. „Čtyřicet minut? Do té doby musíme opustit ostrov?“

Seichan se zamračila. O co se jednalo? Odpověď však bude muset počkat. Sledovala, jak se vojáci dávají do pohybu a vybíhají z úkrytů. Zřejmě už obdrželi rozkazy. Ať Grayovu skupinu čekal jakýkoliv osud – zajetí či smrt –, neodvratně k němu spěli.

Zvedla pistoli. „Je to tady!“

19. kapitola

31. KVĚTNA, 8.34

SAN RAFAEL SWELL UTAH

Kai potichu vstoupila do pokojíku pro hosty v zadní části domu, kde se Hank Kanosh právě hrbil nad otevřeným laptopem. Nedíval se ale na monitor. Dlaněmi si zakrýval tvář a ramena měl svěšená žalem. Cítila se hrozně, že ho musí vyrušit, a dokonce ji napadlo, že zase po špičkách odejde, ale poslal ji sem její strýc.

„Pane profesore…“

Polekaně sebou trhl a rychle spustil ruce. Zůstal zírat na své dlaně, jako kdyby ho překvapilo, kde byly.

„Omlouvám se, že vás ruším,“ řekla Kai.

Kanosh zaklapl laptop. Kai zahlédla otevřený e-mail. V textu se vyskytovalo zvláštní písmo připomínající ty znaky ze zlatých tabulek. Očividně se snažil pracovat, aby se nějak zabavil.

Painter jim povolil přístup na internet. Směli se podívat do e-mailové schránky a přečíst si zprávy, ale ani přes šifrované satelitní připojení nesměli nikomu psát. Žádné posílání e-mailů, žádné komentáře na Facebook. I když ten druhý zákaz byl namířen spíš na ni než na profesora.

Kanosh se zhluboka nadechl. „Co se děje, Kai?“

„Strýček Crowe vás prosí, abyste za ním šel do hlavní místnosti. Chce si s vámi o něčem promluvit, než přijdou ostatní.“

Přikývl a stoupl si. „S vaším strýcem se člověk nenudí, že?“

Pousmála se na něj. Když ji míjel, povzbudivě jí stiskl ramena. Kai sebou nervózně trhla.

„Zůstanu tady,“ řekla. „Strýček s vámi chce mluvit v soukromí.“

„Tak to abych ho nenechával čekat.“

Tiše za ním zavřela dveře a podívala se na počítač. Váhala s otvíráním své e-mailové schránky, protože se bála, co v ní najde. Nakonec ji však přece jen přemohla zvědavost. Nemůže se věčně schovávat před problémy, které způsobila. Jednou se bude muset postavit čelem ke všem důsledkům.

Posadila se na židli, dosud vyhřátou od profesora, otevřela laptop a zahleděla se na zářící monitor. Musí to udělat teď, nebo nikdy. Klikla na internetový prohlížeč a napsala adresu svého účtu na gmailu.

Čekala na spojení a tajila dech. Musela si sednout na ruce, aby se ubránila pokušení zase počítač zaklapnout. Čemu uškodí, když se ještě na chvíli odřízne od světa? Než ale stačila cokoliv udělat, na monitoru se objevil seznam nepřečtených e-mailů. Spěšně proletěla jejich předměty. Bylo tam několik spamů a zpráv z doby před výbuchem, ale její pozornost zaujal jeden vzkaz skoro nahoře.

Po zádech jí přeběhl mráz a naskákala jí husí kůže. Poslepu sáhla k laptopu, aby ho zavřela. Litovala, že si vůbec stahovala poštu. Zpráva přišla z adresy jhwahya@cloudbridge.com. To byla soukromá adresa zakladatele organizace WAHYA Johna Hawkese. Ani nemusela e-mail otvírat, aby uhodla, co v něm je. Předmět byl dost jasný sám o sobě. Tvořilo ho jediné slovo: Průser.

Věděla, že se tomu tak jako tak nevyhne, a proto opatrně klikla na zprávu. Četla si ji se sevřeným žaludkem. Přátelé a kolegové z WAHYA pro ni byli vším. Vzali ji mezi sebe, když vyrostla ze systému pěstounské péče a musela se starat sama o sebe. Podporovali ji finančně i emocionálně a nabídli jí rodinné pouto, které po smrti svého otce tak těžce postrádala.

Tím hůř ji zasáhl hořký tón zprávy.

Od: jhwahya@cloudbridge.com

Předmět: Průser

Komu: Kai Quocheetsová, willow3tree@gmail.com

Co jsi to udělala? WAHYA vsadila vše na tvou významnou, mírumilovnou misi, která ale skončila krveprolitím a ostudou. Tvoji fotku ukazují ve všech médiích a označují tě za teroristku a vražedkyni. Nepotrvá dlouho, než do všeho namočíš i nás. A přesto ses nám zatím vůbec neozvala. Zaplatila ti americká vláda, abys nás zradila a ušila na nás boudu? Právě tohle si tu všichni šeptají.

Zatím jsem se snažil vyzývat k trpělivosti a vystupoval jsem proti unáhleným soudům, ale bez nějakého vysvětlení a důkazu, že zůstáváš věrná našim cílům, tě nemohu bránit o mnoho déle. Vlci u tvých dveří žádají krev, zatímco já žádám jen odpovědi.

V uplynulé hodině se sešla rada WAHYA. Pokud se před námi neočistíš, nebudeme mít jinou možnost než odsoudit tvoje jednání jako činy odpadlé agentky a teroristky, která sabotuje náš ušlechtilý cíl. Máš čas do dnešního poledne. Jestli se do té doby neozveš, svoláme tiskovou konferenci.

JH

Kai e-mail zavřela a do očí jí vhrkly slzy. Představila si všechny své přátele, jak se na ni usmívají a objímají ji těsně před tím, než vyrazila do utažských hor. Vzpomínala i na delší objetí Chaytona Shawa, jednoho z nejzapálenějších obhájců jejich organizace. Chayovo jméno znamenalo v siouxštině „sokol“ a dokonale se k němu hodilo: měl černé vlasy po ramena, které nosil rozpuštěné a i v tom nejjemnějším vánku za ním vlály jako křídla. Před dvěma dny – nyní se to zdálo jako věčnost – spolu v noci mluvili o tom, že se stanou víc než přáteli.

Kai si představila, jak se k ní obrací zády a vyškrtává ji ze svého života. Tiše vzlykla a přitiskla si dlaně k obličeji, aby zakryla svoje slzy i zahanbení.

Co budu dělat?

8.35

Hank Kanosh seděl u stolu zády ke krbu a vychutnával si teplo posledních žhavých uhlíků. Painter se posadil proti němu. Painterův velký společník tiše chrápal na pohovce.

Podle kruhů pod Painterovýma očima se dalo odhadnout, že i on se potřebuje vyspat, ale něco mu zjevně dělalo starosti – Hank měl podezření, že Painterovy obavy jdou nad rámec jejich momentální situace. Painter si dával načas; dosud Hankovi nesdělil, co s ním potřeboval probrat. Očividně se dělo ještě něco. Celé ráno telefonoval. Možná kvůli té divné sopečné erupci, možná kvůli něčemu jinému. Hank věděl jediné: Painter z toho byl na první pohled dost nervózní.

Konečně si odkašlal a spojil ruce na stole. „Budu k vám upřímný a doufám, že i vy ke mně. Zemřeli lidé a zemřou další, jestli líp nepochopíme, proti čemu vlastně stojíme.“

Hank mírně přikývl. „Jistě.“

„Mluvil jsem s naším geologem, který sleduje sopečnou aktivitu v místě výbuchu. Myslíme si, že tušíme, co bylo schované v té jeskyni. Naše teorie se týká manipulace s hmotou na nanoúrovni. Taky se domníváme, že ti dávní lidé vytvořili – ať už náhodou nebo schválně – nestabilní látku, která potřebuje teplo, aby zůstala v neměnném stavu. Proto ji schovali v geotermální jeskyni, kde mohla být v bezpečí po mnoho staletí.“

Hanka bodly čerstvé výčitky svědomí. „Dokud jsme ji neodnesli od zdroje tepla.“

„Venku došlo k její destabilizaci. Po výbuchu vzniklo nanohnízdo, jak ho nazval náš geolog, plné mikroskopických nanostrojů, které rozkládají hmotu a získávají z ní energii i stavební prvky pro svoje množení. Tyhle stroje se teoreticky mohou šířit donekonečna. Žár erupce je nicméně zlikvidoval a zastavil jejich šíření, ať už to byla náhoda nebo důsledek pečlivého plánování těch dávných lidí.“

Hank na okamžik zděšeně zavřel oči. Maggie…, co jsme to udělali? Zašeptal: „Proto staré příběhy varovaly před vstupem do jeskyně.“

„A možná nejde jen o tuhle.“

Hank otevřel oči a nakrabatil čelo. „O čem to mluvíte?“

„Další lokalita se možná nachází na Islandu.“

Na Islandu?

Painter mu vysvětlil, jak neutrina z utažského výbuchu patrně zažehla rozbušku druhého úložiště oné látky.

„Islandské úložiště je destabilizované,“ uzavřel Painter. „Na místě už máme svoje lidi, ale pořád nám chybí jeden klíčový kousek skládačky.“

Hank se mu díval do očí a čekal.

„Tušíme, co je na těch místech schované, ale netušíme, kdo to tam schoval. Kdo byli ti dávní lidé? Proč vypadají jako běloši, ale přitom mají na sobě indiánské oblečení?“

Hankovi vyschlo v ústech. Nedokázal Painterovi oplácet pohled; musel sklopit oči ke svým rukám.

Painter naléhal: „Něco víte, Hanku. Slyšel jsem, jak jste se v laboratoři dohadovali s doktorem Dentonem. Vaše vědomosti mohou být životně důležité pro pochopení toho, čemu čelíme.“

Hank věděl, že Painter má pravdu, ale odpovědi se pohybovaly na ošemetném pomezí jeho rodových vazeb a náboženství a jemu se nechtělo probírat svoje spekulace, dokud k nim nesežene další důkazy. Teď ale možná ten důkaz měl.

„Byla to jenom teorie,“ pokrčil rameny. „Matt byl fyzik, ale zároveň oddaný mormon, stejně jako já. Jeho závěry zněly bláznivě a v tu chvíli nestály za řeč.“

Painter naklonil hlavu ke straně. „Ale teď už stojí.“

„Vaše zmínka o Islandu Mattovu teorii do jisté míry podporuje.“

„Jak to?“

„Nejprve musíte pochopit jedno sporné tvrzení Knihy Mormonovy. Podle našeho Písma jsou indiáni potomky ztraceného kmene Izraelitů, kteří sem přišli po pádu Jeruzaléma kolem roku 600 před naším letopočtem.“

„Moment. Tvrdíte, že indiáni jsou potomky izraelského kmene?“

„Podle doslovného výkladu Knihy Mormonovy ano. Konkrétně jsou potomky Menašeho kmene.“

„Ale to nedává smysl. Existuje plno archeologických důkazů, že v Americe žili lidé dávno před rokem 600 před naším letopočtem.“

„Toho jsem si vědom. A i když to vypadá jako rozpor, Kniha Mormonova se o těchto raných obyvatelích zmiňuje rovněž. Píše o tom, že když sem připluli Izraelité, už tu žili lidé.“ Hank zvedl ruku. „Ale nechte mě pokračovat. Možná ten rozpor vyjasním na základě alegoričtější, méně doslovné interpretace naší posvátné knihy.“

„Dobrá, pokračujte.“

„Podle doslovného výkladu Knihy Mormonovy se skupina Izraelitů, kteří se uchýlili do Ameriky, skládala ze dvou rodů vedených společným otcem Lehim. Ty dva rody se nazývaly Nefité a Lamanité. Složitější podrobnosti vynechám, ale nakonec zhruba o tisíc let později Lamanité zmasakrovali Nefity a dali vzniknout dnešním indiánským kmenům.“

Paintera to nepřesvědčilo. „Ten příběh zní spíš rasisticky než jako popis historie. A analýzy DNA rozhodně nepodporují spojení mezi indiány a Evropany nebo obyvateli Středního východu.“

„Máte pravdu. Genetické studie jednoznačně ukazují asijský původ indiánů, kteří podle většinového názoru přešli Beringovu úžinu a zalidnili kontinent od severu k jihu. Mormonští vědci a historikové se všemožně snažili najít nějakou souvislost mezi indiány a židovským kmenem, ale jen se tím zesměšnili.“

„V tom případě nechápu, kam tím vším míříte.“

„Dnes většina mormonů věří alegoričtějšímu výkladu této části našeho Písma. Že ztracený kmen Izraelitů opravdu dorazil do Ameriky a že se setkal s domorodými indiány.“ Hank ukázal na sebe a na Paintera. „Izraelité se usadili mezi našimi kmeny a možná se je i pokoušeli obrátit na svou víru, zahrnout je pod Abrahámovu smlouvu. Víceméně se ale starali sami o sebe a stal se z nich jeden kmen mezi mnoha jinými. Proto po nich nezbyla žádná genetická stopa.“

„To mi připadá jako dost násilné vysvětlení.“

V Hankovi se vzedmula zlost. „Požádal jste mě o pomoc. Máte o ni ještě zájem?“

Painter zvedl dlaň. „Omlouvám se. Pokračujte. Ale asi už vím, kam tím míříte. Domníváte se, že ta mumifikovaná těla v jeskyni patřila příslušníkům ztraceného židovského kmene.“

„Ano. Konkrétně věřím, že šlo o Nefity, kteří podle popisu v Knize Mormonově měli bílou pleť a byli obdarováni zvláštními schopnostmi. Nepřipomíná vám to ty chudáky, které jsme našli?“

„A co ti vrahounští Lamanité, kteří je pobili?“

„Možná šlo o indiány, kteří přešli na židovské náboženství nebo s nově příchozími uzavřeli příměří. Během staletí se ale něco změnilo. Něco indiánské kmeny vyděsilo natolik, že Nefity zmasakrovaly.“

„Takže říkáte, že dějiny popisované v Knize Mormonově jsou směsicí bájí a skutečných událostí. Že do Ameriky připlul ztracený kmen Izraelitů a připojil se k indiánům jako Nefité. O několik set let později jednu skupinu indiánů, ty vaše Lamanity, něco polekalo a oni ztracený izraelský kmen vyhladili.“

Hank přikývl. „Vím, jak to zní, ale jestli mě vyslechnete, mám další doklady o správnosti této teorie.“

Painter mu pokynul, ať pokračuje, ale pořád se pochybovačně mračil.

„Vezměte si například, kolik najdete v indiánských jazycích hebrejských slov. Srovnávací studie prokázaly, že si tyto dvě skupiny jazyků jsou podobnější, než lze vysvětlit náhodou. Hebrejský termín pro blesk například zní baraq. V utoaztécké skupině indiánských jazyků totéž slovo zní berok.“ Dotkl se ramene. „Toto je hebrejsky šekem, utoaztécky sikum.“ Přejel si dlaní po nahé paži. „Hebrejsky geled, utoaztécky eled. Seznam by byl velice dlouhý, delší, než by odpovídalo náhodným shodám.“

„To je všechno hezké, ale jak to souvisí s mumifikovanými ostatky v té jeskyni?“

„Hned vám to ukážu.“ Hank vstal a přešel ke svému batohu, vytáhl z něj zlaté tabulky a položil je na stůl. „Knihu Mormonovu sepsal Joseph Smith podle zlatých tabulek, které mu daroval anděl Moroni. Tabulky prý byly popsány zvláštním jazykem – podle některých hieroglyfy, podle jiných ranou verzí hebrejštiny. Joseph Smith byl obdařen schopností tabulky přeložit a jeho překlad se stal základem Knihy Mormonovy.“

Painter k sobě přitáhl jednu z tabulek. „A tohle písmo?“

„Než jste v noci dorazil na univerzitu, opsal jsem pár řádků a poslal jsem je jednomu svému kolegovi, odborníkovi na starověké jazyky Středního východu. Ráno se mi ozval. Ten text ho zaujal. Poznal, co je to za písmo. Jedná se o verzi primitivní hebrejštiny.“

Painter se předklonil. Hankova slova zjevně zaujala i jeho.

„Jako první písmo pojmenoval Paracelsus, učenec ze šestnáctého století. Nazval ho abecedou mágů a tvrdil, že se ji naučil od anděla. Prý byla pramenem zvláštních schopností a kouzel. To všechno mě přivádí na myšlenku, jestli Joseph Smith nenarazil na podobný úkryt s tabulkami a nepřeložil je. Tak odhalil historii těch dávných lidí – ztraceného kmene Izraelitů – a zaznamenal jejich příběh.“

Painter se opřel. Hank v jeho očích nadále četl pochyby, ale už k jeho teorii nepřistupoval s takovým opovržením jako na začátku.

„Pak je tu ten Island,“ dodal Hank.

Painter přikývl. V duchu si sestavoval jednotlivé kousky skládačky. „Jestli tihle starověcí odborníci na nanotechnologii, ať už jim budeme říkat učenci nebo mágové, pocházeli ze ztraceného židovského kmene a prchali přes Atlantik s něčím, co chtěli zachovat, ale nebyli si jistí, že cestou nezahynou…“

Hank jeho myšlenku dokončil. „Když narazili na Island, ohňovou zemi uprostřed ledového oceánu, uvědomili si, že našli dokonalé místo k uskladnění alespoň části jejich nestabilního pokladu před cestou do Ameriky.“

„Hanku, myslím, že jste…“

Přerušilo ho šramocení štěrku drceného pod pneumatikami vozu. Zvuk přicházel z dálky, ale rychle se blížil. Painter se otočil a jako mávnutím kouzelného proutku se mu v ruce objevila pistole. Vyběhl ke dveřím.

Kowalski se posadil, říhl si a rozhlédl se kolem sebe kalným zrakem. „Co je? O co jsem přišel?“

Painter vyhlížel z okna celou minutu, dokud se neobjevilo přijíždějící auto. Pak se znatelně uvolnil. „To jsou vaši přátelé Alvin a Iris. Zdá se, že vezou našeho posledního hosta.“

8.44

Starý pick-up zastavil před puebly tak prudce, až se od kol zvedla oblaka písku a prachu. Painter vykročil ze stínu verandy na palčivé slunce. Bylo sice ještě ráno, ale oslnivá záře zbarvovala okolní pustinu do sytých odstínů rudé a zlaté barvy. S přimhouřenýma očima pomohl Iris vystoupit zpoza volantu. Na druhé straně vozu se vynořil Alvin.

Oběma manželům bylo přes sedmdesát let, obličeje měli vysušené sluncem a v barevných tričkách a vybledlých džínách s roztřepenými okraji nohavic připomínali staré hipíky. Jejich oblečení ale doplňovaly tradiční ozdoby kmene Hopiů. Iris měla dlouhé šedé vlasy spletené do indiánského copu se zastrčenými ptačími pery a kousky tyrkysu. Alvin si svoje sněhobílé vlasy nechával rozpuštěné a nahé paže mu zdobily silné náramky z tepaného stříbra s ulitami a tyrkysovými úlomky. Oba měli na sobě opasky v typicky hopijském stylu, ale místo hovězinových nebo jelenicových mokasínů nosili pohorky jako z katalogu obchodníka s konfekcí.

„Aspoň že jste to tady nepodpálili,“ poznamenala Iris a s rukama opřenýma v bok se rozhlédla po své usedlosti.

„Jenom jsme trochu připálili kafe,“ odpověděl Painter a zamrkal.

Přistoupil k zadním dveřím vozu, aby pomohl poslednímu pasažérovi. V noci Painter rozhlásil, že by rád mluvil s nějakým starším ze stejného kmene Utů, z něhož pocházel ten děd, který zavraždil vlastního vnuka, aby zabránil odhalení jeskyně. Ten stařec zjevně něco věděl a totéž možná platilo i o ostatních starších jeho kmene. Painter potřeboval někoho, kdo mohl vrhnout trochu světla na význam a historii oné jeskyně. Na autobusovou stanici pro staršího dojeli Alvin a Iris, aby se Painter a jeho společníci ukazovali na veřejnosti co nejméně.

Painter sáhl po klice u dveří, připravený podepřít vystupujícího starce. Dveře se však otevřely a z auta vyskočil sotva dvacetiletý mladík. Painter nahlédl do auta, ale nikdo jiný už nepřijel.

Štíhlý mladík mu podal ruku. Na sobě měl tmavomodrý oblek, i když sako a kravatu nesl přes ruku a bílou košili si nechal u krku rozhalenou. „Jsem Jordan Appawora, starší ze severního kmene Ute.“

Mladík si očividně uvědomoval absurdnost takového prohlášení a ostýchavě se usmál. Painter nicméně odhadoval, že jinak mladík přílišným ostychem netrpí. Měl pevný stisk a pod oblekem se skrývaly vypracované svaly. Mladík si odhrnul dlouhé černé vlasy z očí a rozhlédl se.

„Asi bych to měl upřesnit,“ dodal. „Zastupuji v radě starších svého dědečka, který je slepý a v podstatě hluchý, ale pořád bystrý jako liška. Zahřívám mu místo na shromážděních, zapisuji poznámky, probírám s ním všechny záležitosti a pak za něj hlasuji.“

Painter si povzdychl. To bylo všechno hezké, ale tenhle mladý indián nebyl moudrý stařec, s nímž by si rád promluvil o dávných příbězích a zpola zapomenutých vědomostech.

„Podle vašeho výrazu soudím, že jste zklamaný,“ poznamenal Jordan a přátelsky se na Paintera zazubil, „ale dědeček se rozhodně nemohl vydat na tak dalekou cestu osobně.“ Jednou rukou si promnul pozadí. „Zdejší silnice jsou v takovém stavu, že bychom ho touhle dobou museli odvážet na další operaci kyčle. Ostatně po posledním kilometru ji nejspíš budu potřebovat taky.“

„Tak si protáhněte nohy,“ poradil mu Alvin a mávl k verandě největší chaty. Sám ale nabídl rámě své ženě a kývl k sousednímu stavení. „Iris a já uděláme pořádnou snídani a vy si zatím můžete promluvit.“

Painter pochopil, že chtějí jeho skupině dopřát soukromí, ale vzhledem k tomu, jak se situace vyvinula, to nebylo nutné. Neviděl ovšem ani důvod, proč by měl odmítat snídani. Odvedl Jordana do stínu verandy, kde už seděl Kowalski s nohama na zábradlí. Obr se podíval na nově příchozího a obrátil oči v sloup. Takzvaný starší na něj neudělal lepší dojem než na Paintera.

Připojil se k nim Kanosh s Kai. Přišel i profesorův statný honácký pes a zvědavě Jordanovi očichal nohavici.

Jordan se představil ostatním – když potřásal rukou Kai, vrátilo se mu něco z původního ostychu. I ona se zakoktala a po seznámení se vzdálila na opačný konec verandy, odkud po něm pokukovala přes oponu svých vlasů.

Painter si odkašlal a opřel se o zábradlí čelem k ostatním. „Předpokládám, že víte, proč jsem vás požádal, abyste přijel,“ oslovil Jordana.

„Ano. Dědeček byl dobrý přítel Jimmyho Reeda. To, co se stalo – ta střelba v jeskyni – byla hrozná tragédie. Moc dobře jsem znal i jeho vnuka Charlieho. Poslali mě sem, abych vám nabídl maximální pomoc a odpověděl na všechny případné otázky.“

Mluvil jako politik. Z mladíkovy zdrženlivé a precizně formulované reakce Painter usoudil, že Jordan patrně strávil nejméně rok v nějaké právnické škole. Přijel jim pomoci, ale nehodlal dopustit, aby někdo zatáhl jeho kmen do tragických událostí v horách víc, než je nezbytně nutné.

Painter přikývl. „Cením si toho, že jste přijel, ale opravdu potřebujeme někoho, jako byl Jimmy Reed. Někoho, kdo zná staré způsoby a má detailní vědomosti o dějinách té jeskyně.“

Jordana to nijak nerozhodilo. „To je mi jasné. Dědeček mě sem poslal potají, aniž by o tom kdokoliv věděl. Ostatní členové našeho kmene se domnívají, že jsme vaši žádost odmítli.“

Painter překvapeně povytáhl obočí a zahleděl se na mladíka pozorněji. Třeba to přece jen nebyla taková ztráta času.

Jordan mu pohled oplácel. „O existenci jeskyně věděli jen dva starší: můj dědeček a Jimmy Reed. Dědeček o ní kdysi řekl Jimmymu a dnes v noci mně.“

Mladíkovi se v očích zableskl strach. Ohlédl se na sluncem zalité skály, jako kdyby se ho potřeboval zbavit. „Divné příběhy…,“ zašeptal.

„O mumifikovaných tělech?“ zeptal se Painter. „A o tom, co tam bylo ukryto?“

Jordan pomalu přikývl. „Podle mého dědečka těla v jeskyni patřila klanu velkých šamanů, záhadným lidem s bledou pletí, kteří přišli do této země s velkými dary a mocí. Říkalo se jim Tawtsee’untsaw Pootseev.“

Kanosh to přeložil. „Lidé jitřní hvězdy.“ Obrátil se k Painterovi. „Která se objevuje každé ráno na východě.“

„Staré příběhy vyprávějí, že ti cizinci přišli z východní strany Skalistých hor,“ potvrdil Jordan.

Painter si vyměnil pohled s Kanoshem. Profesor se zjevně domníval, že tito lidé dorazili z mnohem větší dálky.

Jeho ztracený kmen Izraelitů… mormonští Nefité.

„Když se Tawtsee’untsaw Pootseev usadili na našem území,“ pokračoval Jordan, „svolali k sobě šamany z celého západu a mnohé nás naučili. Zprávy o jejich učení se roznesly široko daleko a lákaly k nim další a další obyvatele, z kterých se nakonec stal jeden velký kmen.“

Lamanité, pomyslel si Painter.

„Ostatní Tawtsee’untsaw Pootseev uctívali, ale taky se jich báli. Ubíhala staletí a Tawtsee’untsaw Pootseev se starali víceméně o sebe, zatímco naši vlastní šamani spolu začali bojovat v touze po dalších vědomostech. Nedbali na varování cizinců. Jednoho dne kmen pueblových indiánů z jihu Lidem jitřní hvězdy ukradl mocný poklad. Zloději ale neznali plnou moc pokladu a odsoudili sami sebe k záhubě, která jich většinu zlikvidovala. Ostatní kmeny se rozzuřeně vypravily za přežívajícími členy kmene a vyvraždily je včetně žen a dětí.“

„Genocida,“ zašeptal Kanosh.

Jordan přikývl. „Tawtsee’untsaw Pootseev se zhrozili. Věděli, že jejich znalosti jsou příliš mocné a že představují příliš velké pokušení pro ostatní kmeny, které spolu dosud válčily. Proto svolali všechny své členy z celého západu a schovali svoje poklady na posvátných místech. Mnozí byli zavražděni, když se pokoušeli utéct, takže ostatním nezbylo nic jiného než spáchat sebevraždu, aby ochránili svá tajemství.“

Painter koutkem oka pozoroval Kanoshe. Jednalo se o válku popisovanou v Knize Mormonově jako konflikt mezi Nefity a Lamanity?

„O jejich pohřebních úkrytech věděli jen naši nejdůvěryhodnější starší. Úkryty prý kromě pokladu obsahovaly dějiny Tawtsee’untsaw Pootseev zapsané ve zlatě.“

Kanosh se zhluboka nadechl a odvrátil se. Painter postřehl, že se mu lesknou oči, snad od slz. Zde bylo další potvrzení jeho víry o tom, jakou úlohu v dějinách a v božím plánu sehráli jeho lidé.

Painter, který se odkazu svých předků již dávno odcizil, však nadále pochyboval. „Existuje nějaký důkaz na podporu vašeho vyprávění?“

Jordan si chvíli prohlížel palce u nohou, pak zvedl oči a odpověděl: „Nevím, ale dědeček říká, že jestli chcete o Tawtsee’untsaw Pootseev vědět víc, měli byste jít na místo, kde začal jejich konec.“

„Co to znamená?“ zabručel Kowalski kysele.

Jordan se k němu otočil. „Dědeček ví, kde zlý osud dostihl zloděje toho pokladu. A zná taky jejich jméno.“ Podíval se na ostatní. „Anasaziové.“

Painter nedokázal zakrýt svoje ohromení. Anasaziové byli dávný kmen pueblových indiánů, kteří žili zejména v oblasti Four Corners na jihu Spojených států a jsou známí především obydlími ve skalních stěnách, stejně jako svým záhadným a náhlým zmizením.

Kanosh se významně zahleděl na Paintera. „V navažském jazyce jméno Anasazi znamená dávný nepřítel.“ Profesor se nadechl. „Anasaziové zmizeli někdy mezi lety 1000 a 1100 našeho letopočtu, ale o příčině jejich zániku se pořád vedou spory. Učenci přišli s řadou teorií: velké sucho, krvavé bitvy mezi kmeny a tak podobně. Jedna z nejnovějších teorií archeologů z Coloradské univerzity ale zasazuje Anasazie do náboženské války, násilné a kruté jako konflikty mezi křesťany a muslimy. Nějaké nové náboženství je prý přimělo k masovému útěku na jih a krátce poté celý kmen vymřel.“

Tato teorie odpovídala prastarému příběhu Jordanova dědečka. Painter se otočil k mladíkovi. „Říkal jste, že víte, kde ty anasazijské zloděje dostihla zkáza. Kde to bylo?“

„Jestli máte mapu jihozápadu, konkrétně Arizony, můžu vám to ukázat.“

Všichni se přesunuli dovnitř. Po pobytu na ranním jasu jim nitro domu připadalo tmavé jako nějaká jeskyně. Kai rozsvítila několik lamp, Painter vytáhl mapu oblasti Four Corners a rozložil ji na stole.

„Tak mi to ukažte,“ vybídl Jordana.

Mladík se podíval na mapu a naklonil hlavu ke straně. „Je to zhruba pět set kilometrů jižně od nás,“ řekl a shýbl se, aby lépe viděl. „Kousek od Flagstaffu. Tady.“

Ukázal na příslušné místo.

Painter si přečetl jméno zpola schované pod Jordanovým ukazováčkem. „Národní park Sunset Crater, Západní kráter.“

To rozhodně dávalo smysl…

Kowalski nespokojeně zahučel: „Vypadá to, že jedeme od jedný sopky k druhý.“

Painter už v duchu začal plánovat, jak co nejlépe zorganizovat cestu.

„Pojedu s vámi,“ řekl Kanosh.

Painter se chystal odmítnout. Chtěl profesora s Kai nechat tady, v bezpečí.

„Moji přátelé prolili svou krev a položili životy,“ naléhal Kanosh. „Musím to dovést do konce. A kdo ví, co v Arizoně najdete. Třeba budete potřebovat mé odborné znalosti.“

Painter se zamračil, ale musel připustit, že Kanosh má pravdu.

Kowalski dospěl ke stejnému závěru. „To zní dobře.“

Kai postoupila kupředu a otevřela ústa. Painter dobře věděl, co se chystá říct, a zvedl ruku, aby ji umlčel. „Ty zůstaneš tady s Iris a Alvinem.“ Ukázal na Jordana. „Vy taky.“

Oba tu budou ve větším bezpečí, a navíc nechtěl, aby se někdo doslechl o cíli jejich cesty. Nejdřív to vypadalo, že se Kai chce hádat, ale pak střelila pohledem po Jordanovi a rozmyslela si to. Místo toho si jen založila ruce na prsou.

Painter tím považoval věc za vyřízenou, Jordan však vytáhl z kapsy složený papír a nejistě ho převracel v prstech. „Dědeček chtěl, abych vám před odjezdem dal tohle. Předtím vám ale musím říct ještě jednu věc. Sám za sebe, ne od dědečka.“

„Jakou?“

„Legendy, které jsem vám vyprávěl, jsou posvátné příběhy staré stovky let a předávané z jednoho staršího na druhého. Dědeček mi je svěřil jen proto, že je podle něj už příliš pozdě.“

Kowalski sebou trhl. „Co myslíte tím příliš pozdě?“

„Dědeček věří, že ducha, který se uvolnil z té horské jeskyně, nelze zastavit. Podle něj zničí celý svět.“

Painter si vzpomněl na Chinův popis šířící se dezintegrace hmoty v nanohnízdě a představil si miniaturní stroje rozebírající veškerou hmotu, s níž přišly do styku. Z pomyšlení, že by se takhle šířily donekonečna, mu naskákala husí kůže.

„Ten duch se ale zastavil,“ řekl nakonec. „Sopečný výbuch vrátil džina do lahve.“

Jordan se mu zadíval do očí. „To byl jen začátek. Dědeček říká, že se duch prožene celým světem a nechá po sobě jen poušť.“

Painterovi přeběhl mráz po zádech. Ten popis se děsivě podobal teorii japonských fyziků, podle níž záblesk neutrin z Utahu zažehl další úložiště ukrytého nanomateriálu. Vzpomněl si i na Katino varování ohledně výbuchu, k němuž se schyluje na Islandu.

Jordan mu podal přeložený papír. „Dědeček nechová žádnou naději, ale chtěl, abych vám dal tohle. Je to znak Tawtsee’untsaw Pootseev. Prý vás dovede tam, kam musíte jít.“

Painter vzal papír a rozložil ho. To, co na něm bylo načrtnuto uhlem, mu nedávalo smysl, ale přesto se mu podlomila kolena. Nevěřícně zavrtěl hlavou. Dvojici symbolů dobře poznal. Znak Tawtsee’untsaw Pootseev.

Srpek měsíce a malá hvězda.

Stejné znaky, jaké se nacházely uprostřed symbolu Bratrstva.

Jak je to možné?

20. kapitola

31. KVĚTNA, 14.45

OSTROV ELLIREY ISLAND

Třicet dva minut…

Gray stál na stráži u okna a křečovitě svíral pistoli. Před pár minutami telefonoval s Kat – nejenže nemohla jeho skupině nijak pomoct, ale také ho seznámila s krajně znepokojivými zprávami z Japonska. Jestli se ti fyzici nemýlí, ostrov krátce po třetí hodině vyletí do povětří. Do té doby se odtud musejí dostat. Byl tu ovšem jeden problém. Nebo spíš osm problémů.

Ozbrojení protivníci zaujali pozice před chatou a drželi Grayovu skupinu v šachu. Před pár minutami vyrazili do útoku, ale z nějakého důvodu náhle ustoupili za několik čedičových výchozů.

„Proč neútočí?“ zeptal se Ollie. Starý správce stál u krbu s brokovnicí v ruce. Když ho Monk osvobodil, velice rychle se vzpamatoval z ošklivého výprasku, který předtím dostal, ale bylo vidět, že ho čekání unavuje.

Seichan odpověděla, aniž by odvrátila pohled od okna, které hlídala. „Určitě se taky dozvěděli, že ostrov vybuchne. Drží nás v pasti, dokud sami neuniknou.“

Vzápětí se ukázalo, že její odhad byl správný. Okenní tabulky rozdrnčelo hlasité tepání listů vrtule. Nad chatou se mihl středně velký přepravní vrtulník a zamířil nad otevřené prostranství. Poryvy větru od dvou čtyřlistých vrtulí ohýbaly stébla trávy k zemi, zatímco se pilot vznášel na místě a hledal mezi skalisky nejvhodnější místo přistání.

Musíme se dostat na palubu toho stroje, pomyslel si Gray.

„Podívejte!“ ukázala Seichan. „U těch kamenů za loukou. Máme další společnost.“

Gray odtrhl pohled od vrtulníku. Zpoza útesů vybíhali další vojáci, směrem od místa, nad nímž se vznášel sloup dýmu po nedávném výbuchu trinitrotoluenu. V jejich čele běžel muž středních let v civilních šatech: v pohorkách, nepromokavých kalhotách a těžkém rozepnutém kabátu. K objemnému břichu si tiskl batoh. Dva vojáci za ním nesli nosítka naplněná malými kamennými schránami.

Zřejmě si úspěšně zjednali přístup k pokladu, který zde byl ukrytý. Jestli o tom měl Gray ještě nějaké pochybnosti, rozptýlil je zlatý záblesk z vrcholu hromady. Jeden z vojáků horečně mával na pilota, aby přistál.

Rozhodně vědí, že ostrov co nevidět vybuchne.

Jeho pozornost přilákalo zašramocení boty. Do místnosti bez dechu vpadl Monk. „Zkontroloval jsem celou zadní stranu budovy. Vypadá to, že je tam čistý vzduch.“

„Nesmíme ztrácet čas. Připravují se k odletu.“

Monk přikývl. „Viděl jsem tu helikoptéru.“

„Tak do toho.“

Jakmile se Gray ujistil, že všichni vědí, co mají dělat, Ollie s Monkem zaujali pozice u předních oken, zatímco on se Seichan odběhli do zadní části chaty.

„Doufejme, že ten staroch ví, o čem mluví,“ poznamenala Seichan.

Gray na to sázel jejich životy. Správce strávil na ostrově šedesát let. Jestli někdo znal zdejší tajemství, byl to Ollie.

Společně vyrazili ze zadních dveří a přikrčeně sprintovali přes sluncem zalitou louku. Srub je stínil před pohledy vojáků. Mířili k mírné vyvýšenině uprostřed zelené pláně, kterou jim ukázal Ollie. Řekl jim, co mají očekávat. I tak Gray po oběhnutí kopečku málem spadl do jámy na druhé straně.

Seichan ho chytila za paži a zachránila ho před pádem. Vyvýšeninu ve skutečnosti tvořila stará, ztuhlá bublina lávy, uvnitř dutá, a za ní se nacházela lávová chodba s ústím lemovaným kousky popraskané čedičové horniny připomínající vylámané zuby.

Obešli otvor a po hromadě sutin slezli dolů. Gray rozsvítil baterku. V kuželu světla se objevila chodba s hladkými stěnami, sotva široká pro jednoho člověka.

„Pojď za mnou,“ řekl Gray a vyrazil co nejrychleji kupředu.

Podle Ollieho chodba procházela pod chatou k malé jeskyni, která na spodním konci louky představovala něco na způsob křižovatky, odkud další chodba vedla k povrchu. Gray si Ollieho plánek uložil do paměti, ale spolu s ním si vybavil slova kapitána trauleru: Celý ostrov je od větru a deště proděravělý jako kus ztvrdlého ementálu. Mohli tu snadno zabloudit – a neměli čas na chyby.

Za necelou minutu dospěli do klenuté jeskyně. Pod nohama jim šplíchala dešťová voda a museli obcházet zřícené balvany. Vzduch byl cítit plísní a solí. Gray se otočil kolem své osy. Vedlo odtud šest dalších chodeb a Ollie přitom na plánku vyznačil jen čtyři.

Gray se s bušícím srdcem vrátil k lávové chodbě, kterou sem přišli, a vykročil podél stěn, aby prozkoumal jednotlivé možnosti. Správce říkal, že se mají vydat druhou chodbou z téhle strany. První otvor byl v podstatě jen puklina, která po pár metrech končila slepě. Počítá se jako první chodba? Nebo ji Ollie vynechal, protože nikam nevedla?

Přesunul se dál. Starý správce na něj dělal dojem praktického muže, který nemá rád zbytečné řeči. Držel by se jen významných detailů. Gray se proto rozhodl slepě končící prasklinu ignorovat, minul druhou chodbu a zastavil se u další v pořadí. Tohle je určitě druhý tunel z Ollieho mapy.

Jednalo se opět o lávovou chodbu, což bylo dobře, ale mířila dolů, do hlubin ostrova. To mu nepřipadalo správné, Gray však nemohl promrhat ani minutu. Zhluboka se nadechl a vstoupil do ní. Chodba byla ještě těsnější než ta první.

„Víš jistě, že to je správná cesta?“ zeptala se Seichan.

„To brzy zjistíme.“

Pospíchal kupředu, ale nepřestával pochybovat o svém rozhodnutí, dokud chodba nezačala zase stoupat. Po minutě už bylo v chodbě vidět i bez baterky a Gray zhasl. Až k nim doléhalo dvojité tepání vrtulí.

Před nimi se objevilo oslnivě jasné ústí a zasáhl je poryv větru, který s sebou nesl bolestně ostré úlomky kamene.

Gray se otočil a zašeptal Seichan do ucha: „Určitě jsme těsně u vrtulníku.“

Přikývla, vytáhla pistoli a mávla na něj, ať jde dál.

Gray přeběhl několik zbývajících metrů, ale u ústí se zastavil. Chodba končila u shluku skalnatých útesů, které připomínaly miniaturní bludiště. Gray se vyplížil ven a schoval se za jedním balvanem. Seichan si našla úkryt kousek od něj.

Jediným pohledem zhodnotil situaci.

Vrtulník stál pouhých deset metrů před nimi. Zřejmě právě dosedl, protože dva vojáci teprve otvírali postranní dveře. Ostatní muži postávali kolem – celkem jich bylo dvacet.

Nosítka ležela na trávě a jejich náklad dosud čekal na přeložení do nitra stroje. Gray si znovu všiml zlatého záblesku a v jedné puklé kamenné schráně zahlédl hromádku zlatých destiček.

Jako v té utažské jeskyni.

Vedle nosítek stál civilista a pořád si jednou rukou tiskl batoh k hrudi. Tentokrát si ho Gray mohl prohlédnout lépe. Muž měl světlé vlasy a bledou pleť s našpulenými rty a řídkým plnovousem. Byla to tvář člověka, který dlouho a s chutí vedl pohodlný život. Jen co se dveře vrtulníku otevřely, muž k nim vyběhl a dva vojáci mu pomohli dovnitř.

Za vrtulníkem se tyčil tmavý, tichý srub, kde Monk čekal na Grayův signál.

Gray zvedl svůj Sig Sauer P226. Zásobník obsahoval dvanáct nábojů ráže .357, stejně jako Seichanina zbraň. Nesměli promarnit ani jeden z nich. Seichan se rovněž připravila k výstřelu.

Gray namířil na vojáka, který stál na stráži u vrtulníku. Nemohl riskovat, že se někdo z nepřátel schová uvnitř. Pečlivě zacílil a stiskl spoušť.

Ozvalo se hlasité prásknutí, do jehož ozvěny zazněla rána ze Seichaniny zbraně. Grayův cíl se zhroutil k zemi. Ještě než dopadl, Gray už zasáhl do hrdla druhého vojáka.

Mezi nepřátelskými vojáky na chvíli vypukl zmatek. V ohlušujícím burácení vrtulníku si nebyli jistí, kdo na ně střílí. Jeden z původních osmi vypálil na chatu. Zjevně se domníval, že na ně Grayova skupina útočí právě odtamtud.

Z chaty práskl výstřel brokovnice – Ollie opětoval palbu.

Dobrá práce, Ollie…

Oči všech se upřely k budově.

To byla zásadní chyba.

Gray bez problémů vyřídil další dva muže v blízkosti vrtulníku, zatímco Seichan se soustředila na osm vojáků, kteří je od začátku drželi v šachu v chatě. Měla děsivě přesnou mušku. Jedním zásobníkem vyřadila na tu dálku čtyři protivníky.

Ve chvíli, kdy zacvakla do pistole druhý zásobník, se Gray soustředil na nejbližší dva vojáky, kteří couvali od srubu, aniž by si byli vědomi skutečného nebezpečí. Oba je vyřídil posledními náboji ze své zbraně a přikrčeně vyběhl z úkrytu. Seichan vyrazila za ním. Nepřestávala přitom pálit z pistole.

Potřebovali větší palebnou sílu.

Za běhu strhl z jednoho mrtvého těla samopal a začal kropit přesnými dávkami řadu vojáků. Několik zůstalo ležet na zemi, zatímco ostatní museli ustoupit od vrtulníku mezi kameny.

Seichan se zmocnila druhého samopalu.

Oba skočili do přepravního prostoru vrtulníku.

Byl tu jen ten otylý civilista, který se právě pokoušel vyprostit z pouzdra u pasu zbraň, ale Seichan ho tvrdě udeřila pažbou samopalu a muž se ochable zhroutil na sedadlo. Bez otálení zamířila do pilotní kabiny, aby přesvědčila piloty, že by měli poslouchat toho, kdo je má na mušce.

Gray nepřestával pálit po nepřátelských vojácích, aby sem Monk s Olliem mohli doběhnout z chaty. Monk za běhu střílel také, takže se je nikdo z protivníků neodvážil zastavit. Za několik vteřin bezpečně dospěli ke stroji.

Gray jim pomohl dovnitř a zavřel za nimi dveře. V uších mu zvonilo od hlasité přestřelky.

„Skrčte se!“ vykřikl na Monka a Ollieho.

Vrtulník zasypala zuřivá palba. Od jeho boků se s kovovým cinkáním odrážely kulky, motor však už zabíral naplno. Seichan zjevně byla dostatečně přesvědčivá – nebo piloti také věděli o výbuchu, ke kterému se tu schyluje.

Gray se podíval na hodinky.

Ještě čtyři minuty…

Aspoň mají časovou rezervu.

Mýlil se.

Vrtulníkem otřásla mohutná exploze, která Graye smetla na podlahu. Motory nad nimi zakvílely a vrtulník se pomalu zvedl nosem napřed. Přitom se vlastní váhou otevřely postranní dveře, které Gray předtím ve spěchu nezajistil.

Polovinu ostrova halila mračna dýmu.

„Grayi!“ zařval Monk.

Gray se otočil právě včas, aby viděl, jak se civilista s rozbitým nosem a zkrvavenými ústy vrhá i se svým batohem k otevřeným dveřím. Gray se překulil za ním a na poslední chvíli se mu podařilo chytit popruh batohu. Ať už v něm bylo cokoliv, očividně to bylo natolik důležité, že ten muž chtěl raději zemřít, než aby tu věc nechal v jejich rukách. Ani Grayův protivník však batoh nepouštěl. V další chvíli vypadl z vrtulníku, s paží zachycenou v druhém popruhu.

Mužova tíha odvlekla Graye k otevřeným dveřím. Přední polovinou těla visel z vrtulníku, ale odmítal batoh pustit. Civilista se houpal ze strany na stranu a škubal sebou, aby Grayovi vytrhl drahocennou kořist z ruky.

Gray vyklouzl ještě o kousek ven. V tom okamžiku mu naštěstí nohy zalehla těžká váha a přidržela ho na místě.

„Mám tě,“ hekl Monk.

Vrtulník stoupal stále výš. Jedna strana starého sopečného kužele se odlomila a sjela do moře. Zbytek ostrova zbrázdila pavučina hlubokých prasklin. Muži před zkázou prchali všemi směry, ale nebylo úniku – dokonce ani nahoru.

Stroj se zachvěl a během jediné vteřiny klesl o několik metrů. Gray se pokusil zvednout na nohy, ale náhlý pokles jím znovu udeřil o podlahu. Monk měl co dělat, aby ho udržel.

„Ztrácíme tlak!“ vykřikla Seichan z kokpitu.

Než stačil Gray zareagovat na toto nové nebezpečí, uslyšel prásknutí z pistole a pocítil palčivou bolest v ušním boltci. Podíval se pod sebe. Jeho protivník dosud visel za jednu paži, ale druhou rukou konečně vyprostil od opasku zbraň. Kdyby vrtulník tak náhle neklesl, Gray by už byl mrtvý.

Ne že by ho za dané situace čekal dlouhý život.

Civilista na něj znovu pečlivě zamířil, zatímco se pilot pokoušel dostat stroj pod kontrolu. Z takové bezprostřední blízkosti nemohl Graye minout.

Muž se usmál, vykřikl něco francouzsky a stiskl spoušť. Ozvala se ohlušující rána, ovšem nikoliv z pistole, ale z brokovnice.

Nad Grayem stál rozkročený Ollie. V ruce držel pušku, z níž se kouřilo.

Polovina mužova obličeje zmizela. Jeho ochablá paže vyklouzla z popruhu a mrtvé tělo se zřítilo na ostrov. Monk vtáhl Graye i těžce získaný batoh do nitra vrtulníku a zavrtěl hlavou. „Odteď za letu nechávej ruce i nohy uvnitř, ano?“

Gray se natáhl k Olliemu a potřásl mu rukou. „Díky.“

„Měl u mě vroubek.“ Ollie si opatrně sáhl na zlomený nos. „Nikdo mě nesmí beztrestně mlátit do obličeje.“

Vrtulník se opět zakymácel a začal závratnou rychlostí klesat. Všichni se chytili madel a čekali, až se sestup zastaví. To se však nestalo. Gray se podíval z otevřených dveří. Zanikající ostrov se jim řítil v ústrety. V nejhlubších puklinách žhnul oheň s příslibem něčeho ještě horšího.

Vrtulník se roztočil kolem své osy.

Seichan vyhlédla z pilotní kabiny. „Ztratili jsme tlak v zadní vrtuli!“ oznámila a dodala to, co už všichni věděli. „Padáme!“

21. kapitola

31. KVĚTNA, 9.05

SAN RAFAEL SWELL UTAH

Kai stála ve stínu verandy, drtila zuby pražený piniový oříšek a vychutnávala si jeho výraznou, slanou chuť. Iris už dříve nasbírala semínka z borovic, které tu rostly. Ještě teď uvnitř pohybovala sítem s oříšky nad otevřeným ohněm, aby je připravila k rozemletí na mouku.

Iris se snažila vysvětlit celý postup Kai, ale dívka věděla, že se ji stará indiánka jen pokouší rozptýlit. Kai místo toho sledovala řídký oblak prachu, který se vzdaloval pustinou. Painter s ostatními nemeškali: sbalili svoje věci a vyjeli v pronajatém voze pryč. Vzali s sebou dokonce i toho psa.

Ji ale ne.

Původně ovládla svou zlost, protože věděla, že jí nijak nepomůže, ale dosud cítila hořkost, která ji pálila jako žhavé uhlí. Stála u začátku všech těchhle potíží a zasloužila si, aby směla zůstat až do konce. Pořád jí říkali, že musí nést následky svých činů jako dospělá, ale zacházeli s ní jako s dítětem.

Hodila si do úst další oříšek a zakousla se do něj. Byla zvyklá, že ji všichni odstrkují, tak proč by dnešek měl být výjimkou? Proč by měla čekat od svého strýce něco víc?

Hluboko uvnitř ale čekala.

„Ten chlapík je docela výrazná osobnost.“

Kai se otočila. Ve dveřích stál Jordan Appawora. Převlékl se do kovbojských bot, vybledlého modrého trička a černých džínů, k nimž měl pásek s velkou stříbrnou přezkou ve tvaru bizoní hlavy.

„Takže Painter Crowe je váš strýc?“ zeptal se.

„Vzdálený.“ V tuto chvíli by ho klidně vyškrtla z příbuzenstva úplně.

Jordan vyšel na verandu. V jedné ruce držel kovbojský klobouk a v druhé si pohazoval několika horkými oříšky, z nichž se ještě kouřilo. Zřejmě je vzal přímo z Irisina síta. Všiml si, na co se Kai dívá, a hodil si jeden z nich do úst.

„V pajutštině se nazývají toovuts,“ řekl při žvýkání. „Chcete vědět, jak se řeknou v jazyce Hopiů?“

Kai zavrtěla hlavou.

„A co v arapažštině nebo navažštině?“ zeptal se s úsměvem a přistoupil k ní blíž. „Zdá se, že naše hostitelka je ochotná podělit se s námi o všechno, co o nich ví. Věděla jste, že se pryskyřice z pinií používala jako žvýkačka i jako balzám na rány? Za dávných dob zřejmě byla něco jako orbitky stříknuté jódovou tinkturou.“

Kai proti její vůli zacukaly koutky úst.

„Radši jsem se vytratil,“ zašeptal jí Jordan spiklenecky, „než mě začne učit hopijský tanec deště.“

„Jenom se nám snaží pomoct,“ pokárala ho Kai, ale nedokázala potlačit úsměv.

„Co tedy teď budeme dělat?“ zeptal se Jordan a nasadil si klobouk. „Mohli bychom vyrazit na výlet do kaňonu Tří prstů. Nebo bychom si mohli vyjet k planině Černého draka – Alvinovi vnuci tu nechali čtyřkolky.“

Podívala se na něj, aby se pokusila odhadnout jeho motivy. Jeho opálená tvář s vysokými lícními kostmi, které zvyšovaly lesk tmavých očí, byla nevinnost sama, ale Kai měla podezření, že za pozváním nestojí jen chuť k pohybu a obdivování krajiny. Přistihla ho, jak si ji prohlíží. I teď cítila, jak jí do tváří stoupá ruměnec, a raději vykročila ke dveřím. Už měla ve svém životě člověka, který se o ni zajímá a který je pro ni důležitý.

Představila si Chaytona Shawa s jejími přáteli ve WAHYA. Výlet s Jordanem by jí připadal jako zrada. I bez toho byla ve vážném průšvihu. Ten e-mail ji dosud trápil a neměla v úmyslu všechno ještě zhoršovat.

„Radši zůstanu tady,“ řekla a zašla dovnitř. „Kdyby náhodou volal strýc…“

Byla to chabá výmluva, ale Jordan jí podle všeho uvěřil. O to těžší bylo obrátit se k němu zády a nechat ho na verandě. Kai se přesto ještě otočila a zahleděla se na jeho siluetu vyrýsovanou proti jasnému rannímu světlu. Proti své vůli ho musela porovnávat s Chayem, jehož plamenný aktivismus až příliš často otupoval meskal, houby nebo marihuana. Jordana sice neznala ani hodinu, ale jeho hrdost na kmenovou příslušnost byla čímsi čistší a upřímnější – to, jak dával najevo svou náklonnost k dědečkovi nebo jak trpělivě poslouchal Irisiny přednášky.

Jordan se začal otáčet, jako kdyby na sobě vycítil její pohled. Odspěchala tak rychle, že přitom vrazila do stolu a málem shodila tác s chladnoucími piniovými oříšky. Potřebovala trochu soukromí, a tak zamířila do zadního pokoje.

Zůstala stát v šeru a dlaněmi si zakryla planoucí líce. Co to dělám?

Ve tmě zářila zelená dioda laptopu jako kočičí oko. Painter tu nechal počítač a jeden ze svých satelitních telefonů pro případ, že by se s ním Kai potřebovala spojit. Byla mu za to vděčná.

Přistoupila ke stolu, sedla si a otevřela laptop. Bála se, že najde druhou zprávu od Johna Hawkese, ale musela se podívat. Přihlásila se ke svému e-mailovému účtu a po chvilce čekání, které jí však připadalo jako věčnost, zjistila, že nemá žádný nový vzkaz. Už chtěla zaklapnout víko laptopu, ale oči jí zabloudily k původnímu e-mailu od zakladatele WAHYA. Odhodlaně se zamračila a otevřela ho. Chtěla si ho přečíst znovu, snad jako jakýsi trest nebo aby se přesvědčila, že je tak hrozný, jak si ho pamatovala.

Tentokrát ale při četbě necítila zoufalství jako poprvé – místo toho se v ní s každým řádkem vzdouvala zlost. K hořkosti z toho, že ji tu Painter nechal, se přidružilo vědomí, že se ji vlastně snaží opustit i John Hawkes. Hází ji přes palubu, jakmile se objevily nějaké potíže.

Po všem, co jsem pro ně udělala… a co jsem riskovala.

Než si to mohla rozmyslet, stiskla ikonu odpovědi. Neměla v úmyslu ji odesílat, jen potřebovala dát volný průchod svým pocitům. Začala rychle psát. Vylévala si všechen svůj vztek v dlouhém, nesouvislém dopise, ujišťovala o své nevině a vysvětlovala, jak očišťuje své jméno bez jakékoliv pomoci ze strany WAHYA. To patřičně zdůraznila. Vyjádřila své rozčarování z nedostatku jejich loajality a podpory, vypsala všechny své úspěchy a to, čím přispěla ke společnému cíli. Nezapomněla Johna Hawkese informovat o tom, kolik pro ni WAHYA znamenala a jak hluboce ji jeho zrada ranila.

Když psala poslední slova, oči se jí zalévaly slzami, přes něž ani pořádně neviděla na monitor. Věděla, že ten dopis vychází z jejího nitra, z rány, která se nikdy nezahojí. Chtěla, aby ji někdo miloval takovou, jaká je – v dobrém i zlém, ve chvílích úspěchu i slabosti –, a ne, aby ji odstrčil, když se mu její přítomnost přestane hodit. Nakonec jí došla pravda: chtěla být milována tak, jak ji miloval její otec. Zasloužila si to. Měla sto chutí svou touhu vykřičet do světa.

Místo toho se zadívala na dopis – a udělala to, co v danou chvíli mohla. Přesunula kurzor a podržela prst nad příslušným tlačítkem. Painter říkal, že internetové spojení je zašifrované.

Co by tím mohla pokazit?

Vzala do vlastních rukou aspoň část kontroly nad svým životem a odeslala dopis.

9.18

SALT LAKE CITY, UTAH

Když se v e-mailové schránce s pípnutím objevila nová zpráva, Rafe se usmál. Podíval se na hodinky. Ozvala se o několik hodin dřív, než očekával. Všechno se vyvíjelo výtečně. Blaženě se protáhl. Byl oblečený do měkkého hotelového županu a vlasy měl dosud vlhké ze sprchy.

Rozhlédl se po přepychovém apartmá v nejvyšším patře hotelu Grand America v centru Salt Lake City. Poprvé od příjezdu do Států se cítil téměř jako doma. Apartmá bylo zařízeno po evropsku: ručně vyrobený nábytek z třešňového dřeva ve stylu kardinála Richelieu, carrarský mramor v koupelně, vlámské tapisérie ze sedmnáctého století. Prosklené stěny nabízely překrásný výhled na hory i dokonale upravené zahrady kolem hotelu.

Dobrou náladu mu pokazilo tiché vzlyknutí.

Otočil se k vychrtlému nahému mladíkovi, který byl připoután k jedné z jídelních židlí. Ústa měl přelepená páskou a z nosu mu vytékaly dvě kapky hlenu. Namáhavě lapal po dechu a třeštil skelné oči, jež připomínaly oči raněné lišky.

Ale nejednalo se o lišku.

Byl to sokol, kterého Rafe vyslal na lov.

Životopisné údaje Kai Quocheetsové uváděly její členství v organizaci WAHYA, která sdružovala mladé bojovníky za práva indiánů. Trvalo necelou hodinu, než zjistili, kam se schoval jejich vůdce. Přijel do Salt Lake City, aby byl blízko plánované akci v horách, a připravoval se na zájem médií, který se po takové tragédii dal čekat. John Hawkes však zjevně měl i jiné potřeby. Bern ho vyzvedl ze striptýzového klubu kousek od letiště. Zdálo se, že indiánský aktivista dává přednost bílým ženám s blond vlasy a falešnými obřími ňadry.

Ze židle se ozvalo další zakňučení.

Rafe zvedl prst. „Trpělivost, pane Hawkesi. Brzy se vám budeme věnovat. Spolupracoval jste s námi velice dobře. Nejdřív se ale musíme přesvědčit, zda váš lov byl úspěšný.“

Přesvědčování Johna Hawkese nezabralo mnoho času. Dva prsty mu dosud trčely ke stropu. Ashanda je zlomila tak snadno, jako by lámala suché větvičky. Rafe vzhledem ke svým křehkým kostem dobře věděl, jakou bolestí Hawkes prochází. Během svého života si postupně zlomil všechny prsty na rukou i na nohou.

A nešlo pokaždé o nehodu.

Nakonec ho přiměli ke spolupráci a získali od něj všechny nezbytné informace a detaily o Kai, aby sestavili dopis jako návnadu pro Rafeova malého ptáčka. Plán zřejmě fungoval.

Mnohem rychleji, než jsem čekal…

V odeslaném e-mailu stanovil jako nejzazší termín odpovědi poledne, ale Kai neztrácela čas. To ostatně neměl v úmyslu ani on.

„Pane, podařilo se nám dešifrovat text e-mailu,“ oslovil ho počítačový odborník z jeho týmu.

Rafe se k němu otočil. Technik si nechal říkat jednoduše T. J. a Rafe nikdy nebyl natolik zvědavý, aby se zajímal o to, co ty iniciály znamenají. T J. byl vyhublý Američan, často pod vlivem povzbuzujících prostředků, aby dokázal pracovat na šifrách celé dny bez přestávky. Stál vedle několika mini-mainframe serverů vzájemně pospojovaných kabely a zapojených do širokopásmové linky T2.

Rafe nerozuměl ani desetině z toho, ale to nevadilo. Záleželo mu jen na výsledcích.

„Za chvilku text pošleme na monitor vašeho laptopu, pane. Procházíme IP adresy, triangulujeme satelitní uzly, proséváme serverová připojení a spustili jsme skvělý algoritmus na rozpletení multicest.“

„Hlavně zjistěte, odkud ten vzkaz poslala.“

„Pracujeme na tom.“

Rafe nad tím použitím množného čísla obrátil oči v sloup. T J. nebyl o moc víc než asistent. Skutečný digitální kouzelník seděl uprostřed elektronického zařízení. Ashandiny dlouhé prsty poletovaly nad třemi klávesnicemi s hbitostí a elegancí klavírního virtuosa. Místo partitury však její oči sledovaly řádky kódů. Na další obrazovce se odvíjela síť uzlových serverů a bránových protokolů, která se rozprostírala po digitální mapě světa. Nic ji nemohlo zastavit. Obranné hradby se před ní kácely jako kostky domina.

Rafe spokojeně přešel ke svému laptopu a otevřel si zprávu od Kai Quocheetsové. Zatímco pročítal litanii mladé zhrzené duše, poklepával si prstem do rtu. Hluboko uvnitř k ní dokonce pocítil záchvěv soucitu, už kvůli její vášni a tomu, jak obnažila své nitro. Ohlédl se na Johna Hawkese a najednou měl sto chutí mu zlomit třetí prst. Vůdce zjevně zneužíval své ovečky, jejich mladické nadšení a zápal pro věc. Důsledky nakonec trpěli jiní a on si přivlastnil veškeré zásluhy.

Takhle se vůdce chovat nesmí.

T J. hvízdl a Rafe se podíval jeho směrem. Technik se nakláněl Ashandě přes rameno. „Myslím, že to má!“ vyhrkl. „Prochází posledními dveřmi!“

Rafe k nim přistoupil a odstrčil T. J. stranou. Okamžik vítězství si chtěl vychutnat jen s Ashandou.

Sklonil se k jejímu uchu. „Předveď mi, co dokážeš…“

Nedala najevo, že by ho slyšela. Byla ponořená do svého světa jako umělec v okamžiku inspirace. Toto byla její doména. Říká se, že když člověk ztratí nějaký smysl, jiný u něj zesílí. Ashandin nový smysl bylo digitální prodloužení vlastního já.

Pohladil ji po pažích. Pod prsty cítil jizvy po starém nařezávání kůže – jednalo se o rituální zvyk typický pro africký kmen, k němuž patřila. Když jako dítě přijela na Rafeův zámek, jizvy byly mnohem výraznější. Teď se daly nahmatat jen bříšky prstů, jako když si člověk četl slepecké písmo.

„Už je skoro v cíli!“ zašeptal T J. bez dechu.

Ashanda se naklonila nepatrně blíž k Rafeově tváři. Rafe cítil teplo, které z ní sálalo. Jejich vztah nikdo doopravdy nechápal. Sám by ho nedokázal vyjádřit slovy a totéž pochopitelně platilo i pro ni. Už od dětství byli nerozluční. Ashanda byla jeho chůva, ošetřovatelka, sestra i důvěrnice. Během celého jeho života byla němou studnou, do níž mohl házet své naděje, obavy i tužby. Na oplátku jí nabízel bezpečí a život bez existenčních starostí – ale také lásku, někdy dokonce tělesnou, byť jen zřídka. Vedlejším důsledkem jeho choroby byla impotence. Zdálo se, že nemoc zasáhla i jeho nejintimnější partie.

Přihlížel, jak se její ruce míhají nad klávesami. Vzpomínal, jak občas v intimních chvílích ohýbala jeho prst, zatímco se zmítal mezi agónií a extází, a nakonec mu ho jediným rychlým pohybem zlomila. Nešlo o masochismus. V bolesti nacházel osvobozující čistotu, která ho učila, aby se nebál své tělesné slabosti, ale přijal ji a povýšil na zdroj jedinečných pocitů.

Ashanda nepatrně vydechla.

„Dokázala to!“ zavýskl T. J. a zvedl ruce nad hlavu jako fotbalový fanoušek při gólu.

Rafe se k ní sklonil ještě blíž, až se jejich líce dotkly. „Dobrá práce,“ zašeptal jí do ucha.

Bez hnutí se díval na obrazovku. Digitální mapa se zvětšila a zelené linky se protnuly v konkrétním místě na území Utahu. Rafe si přečetl název toho místa a usmál se nad šťastnou shodou jmen.

„San Rafael,“ řekl. Hned se mu zlepšila nálada. „Dokonalé.“

Otočil se k Johnu Hawkesovi.

Hawkes na něj třeštil oči.

„Zdá se, že sokola už nebudeme potřebovat,“ pronesl Rafe.

Přistoupil k nahému muži, který dlouze, poděšeně zasténal. Rafe věřil, že Johnu Hawkesovi dluží za jeho služby menší dárek – věnuje mu lekci vůdcovských schopností, jež Hawkes zoufale postrádal.

Rafe si za něj stoupl a zaklesl mu paži kolem štíhlého krku. Zlomit člověku vaz není tak snadné, jak se někdy předvádí ve filmech. Rafe uspěl až napotřetí. Ale byla to dobrá lekce. Někdy si i vůdce musí ušpinit ruce. Pomáhá to udržovat vysokou morálku mezi podřízenými.

Ustoupil a otřel si kapky potu z čela.

„Když jsme teď odstranili další překážku…,“ Rafe nabídl Ashandě rámě, „pokročíme dále, mon chaton noir?“

22. kapitola

31. KVĚTNA, 15.19

NAD OSTROVEM ELLIREY ISLAND

Gray se opíral o stěnu kokpitu za pilotem. Seichan stála vedle něj a rukou mu svírala předloktí – zčásti proto, aby udržela rovnováhu, ale také z čiré hrůzy.

Vrtulník se řítil vstříc ohnivé zkáze. Vrtule kvílely námahou, za okny kokpitu se převalovala mračna kouře a stěny stroje bombardovaly drobné pevné částice, které ještě víc zahlcovaly a ucpávaly motor.

Pilot jednou rukou zápasil s pákou, kterou měl zapřenou mezi nohama, a druhou rukou přepínal páčky na palubní desce. Byl to jejich nepřítel, člen komanda námezdných zabijáků, ale v tuto chvíli se jeho osud spojil s jejich – a vyhlídky nebyly nijak dobré.

„Jsme v koncích!“ vykřikl pilot. „Nemůžu nic dělat!“

Rychle se blížily rozlámané skály ostrova, z nichž se kouřilo. Sopečný kužel narušovaly další a další pukliny, z jejichž hloubky sálala ohnivá záře. Do nitra ostrova vtékala ledová mořská voda a po styku s roztavenou horninou tryskala vzhůru v podobě gejzírů.

Přímo pod nimi se rozkládalo peklo na zemi.

Největší šanci na přežití měli podle Graye na moři, ale i ledová voda je mohla zabít v řádu minut. Sedl si na prázdné sedadlo druhého pilota a přitiskl obličej k vypouklému oknu. Rozhlédl se po vodách kolem ostrova, od nichž se jasně odráželo sluneční světlo a nabízelo za daných okolností nepřípadně optimistický pohled. Na jihu zastiňoval značný úsek moře sloup dýmu a vodní páry. A právě v tomto stínu Gray rozeznal na pozadí tmavého oceánu bílou skvrnu.

„Támhle!“ vykřikl a ukázal doprava. „Ve směru dvou hodin. Jižně od ostrova.“

Pilot se k němu otočil. Jeho obličej byl pod přilbou smrtelně bledý. „Cože…?“

„Loď.“ Určitě to byl rybářský trauler kapitána Hulda. „Naveďte stroj co nejblíž.“

Pilot naklonil vrtulník ke straně a podíval se pod sebe. „Vidím ji. Ale nevím, jestli se mi vůbec povede doletět mimo ostrov, natož takhle daleko do moře.“

Věděl nicméně, že nemají jinou možnost, a nasměroval jejich pád k jihu. I tento drobný manévr je stál několik metrů výšky. Fungovala jediná vrtule a těžký stroj nadále prudce klesal. Celý svět vyplňovala masa ostrova, jehož skalnaté útesy zakryly výhled na loď.

„Nedoletíme tam…,“ procedil pilot skrz sevřené zuby a zoufale bojoval s pákou.

Z pukliny pod nimi vysoko k nebi explozivně vytryskla vroucí voda s párou. Vrtulník proletěl gejzírem, který je na zlomek vteřiny oslepil. V další chvíli se ocitli na druhé straně, voda stekla z okna a všichni spatřili smrtící rozbrázděnou stěnu sopečného kužele, který se před nimi zvedal jako skalnatá vlna a blokoval jim únikovou trasu nad moře.

„Nemáme dost tlaku!“ vykřikl pilot do pronikavého kvílení vrtule.

„Dejte do toho všechno!“ povzbuzoval ho Gray.

Země se přiblížila. Gray pod sebou spatřil mrtvá těla krav, které zabilo horko nebo jedovaté plyny – nebo jednoduše uhynuly strachem.

Najednou se ostrov i s loukou začal znovu vzdalovat.

Stoupáme.

Pilot si toho všiml taky. „To nejsem já!“ Ukázal na výškoměr. „Pořád padáme.“

Gray přitiskl tvář k oknu a zahleděl se pod sebe. Uvědomil si svůj omyl. Vrtulník nestoupal – to se pod nimi propadala země.

Sopečný kužel před nimi se rozlomil a obrovský kus sjel do moře. Celá čtvrtina ostrova se pomalu převrátila jako opilec, který padá z barové židle.

Skalní stěna před nimi se drolila a zmenšovala přímo před jejich očima a uvolňovala tak cestu k moři. Ještě ale neměli vyhráno.

„Bude to těsné!“ vydechl pilot.

Po louce pod nimi se převalovaly a kutálely balvany. Jeden kámen proletěl kolem okna stroje.

Pilot zaklel a naklonil vrtulník ke straně, aby se vyhnul srážce.

Pořád se ale blížili k okraji kužele. Skála se rozpadala příliš pomalu. Pilot zasténal a vší silou se opřel do páky. Gray zapnul ovládání u druhého pilota a zatáhl za páku. S tímto konkrétním strojem neměl žádné zkušenosti, ale mohl pomoci aspoň hrubou silou. Páka mu kladla odpor, jako kdyby se pokoušel vrtulník zvednout obyčejným heverem.

„To nestačí!“ zařval pilot. „Držte se! Rozbije…“

V tu chvíli došlo k nárazu.

Kola a ližiny pod trupem se zkroutily a s kovovým zaskřípáním se odtrhly od zbytku vrtulníku, který se setrvačností překotil dopředu. Grayovi se oknem naskytl pohled na tmavé moře hluboko dole.

Vrtulník se roztočil kolem své osy a celý svět se změnil ve vířící kaleidoskop barev a tvarů.

15.22

Seichan pod sebou zahlédla tmavou hladinu, ale vrtulník se točil příliš rychle, než aby se daly rozeznat nějaké podrobnosti. Křečovitě se držela madla nad sebou a zapřela nohy o sedadlo, aby udržela rovnováhu. Zezadu k ní dolehl Monkův výkřik doprovázený pronikavějším zaječením starého správce. Graye odstředivá síla vymrštila ze sedadla druhého pilota a narazila ho hlavou na přední okno. Z temena se mu spustila krev.

Pilot pořád zápasil s pákou a zkoušel všechno možné, aby je stabilizoval a aspoň trochu zpomalil jejich pád. Nos stroje se přece jen poněkud zvedl a rotace se zmírnila.

Gray se se zakrváceným obličejem zhroutil zpátky do sedadla.

Pilot ho odstrčil. „Zmizte odtud! A připravte se na nejhorší.“

Seichan volnou rukou popadla Graye za límec bundy a odtáhla ho dozadu. Společně se připotáceli k Monkovi, který se právě pokoušel zapnout sedícímu Olliemu bezpečnostní pásy.

Postranní dveře se střídavě otvíraly a zavíraly podle toho, kterým směrem se stroj pohnul, a nabízely letmé pohledy na zbytky ostrova. Do vody právě sjel další obrovský kus kužele a vyslal na otevřené moře vysokou vlnu. Většinu souše zakrýval dým stoupající z několika puklin. V centru temnoty zářila ohnivá fontána, která vybublávala až k povrchu a občas se dokonce přelévala přes okraj kráteru.

Moře, které se jim řítilo v ústrety, však bylo ještě děsivější.

Do dopadu zbývalo jen pár vteřin. Seichan natlačila omámeného Graye ramenem na stěnu pokrytou sítí sloužící k upevňování nákladu. Gray vnímal okolí dost na to, aby si ji omotal kolem rukou. Seichan už se chystala udělat totéž, ale když se otočila, spatřila, jak se pod vrtulníkem zvedá obří vlna.

V další vteřině je zavalila a smetla Seichan na podlahu. Slyšela skřípění kovu a pak už nic, protože kabinu zaplavila ledová voda a smýkla jejím tělem jako hadrovou panenkou. Cosi ostrého jí protrhlo džíny a rozřízlo kůži po celé délce stehna. Vlna ji strhla ke Grayovi, který měl hlavu ve zmenšující se vzduchové kapse. Jednou rukou se ji pokusil chytit. Seichan hmátla po síti.

Oba pokusy vyšly naprázdno.

Proud ji vyplavil z otevřených dveří s bublinkami vzduchu. Nechávala za sebou krvavou stopu, otáčela se kolem své osy a dusila se. Vrtulník pod ní klesal do hlubiny v rozšiřujícím se oblaku oleje. Neviděla, že by z něj vyplaval ještě někdo další, a v příští chvíli se jí stroj ztratil z očí v černé propasti oceánu.

Grayi…

Nemohla dělat vůbec nic. I kdyby měla sílu plavat, vrtulník už byl příliš hluboko. Nikdo by nestihl doplavat až k hladině.

Beznadějně a s těžkým srdcem se odvrátila a zaklonila hlavu k mdlému slunečnímu světlu. Neuvědomovala si, do jaké hloubky proud strhl i ji. Zoufale potřebovala vzduch. Netušila, jestli to zvládne, ale vykopla nohama a vystřelila k hladině. Ze všech stran na ni dorážel chlad a bodal ji jako nože.

Vtom se nad ní mihl jakýsi stín, který zakryl sluneční světlo. Seichan ztuhla. To už kolem ní začala kroužit štíhlá černá těla. Jedno se přiblížilo, a když ji míjelo, Seichan spatřila velké oko, v němž viděla inteligenci, lstivost a zvířecí hlad.

Kosatky…

Přilákala je její krev.

Byla sice promrzlá do morku kostí, ale i tak ji polilo horko. Vycítila bezprostřední nebezpečí a podívala se pod sebe.

Z hlubin se k ní blížil černý stín s otevřenou tlamou plnou ostrých zubů.

Seichan vykřikla.

Polykala vodu a horečně kolem sebe kopala.

Marně.

Cítila, jak se jí přes nohavici do živého masa zarývají zuby.

15.24

Gray ztuhlými, ledovými prsty vytrhl popruhy sloužící k upevňování nákladu. Zadržoval dech, ale už mu docházel kyslík a působil na něj čím dál větší tlak, z něhož ho začínala bolet hlava. Vysvobodil zpod sítě šedesát centimetrů dlouhou pryžovou kostku a vykopl nohama.

Narazil do Monka, který právě uvolnil svůj vlastní balíček. Pod jednou paží držel Ollieho. Stařec mu bezvládně visel přes předloktí. Byl v bezvědomí a možná už i mrtvý. Gray krátce po pádu do vody zkontroloval pilota, který dosud seděl připoutaný na svém sedadle, s velkým kusem kovu zabodnutým v krku.

V jeho případě nemělo smysl pokoušet se o záchranu.

Monk s Grayem se odrazili a vypluli z otevřených dveří do šerých vod. Slunce a vzduch měli vysoko nad sebou. Sami by tam nikdy nedoplavali včas a už vůbec by nemohli zachránit Ollieho. Gray přitom tomu starci vděčil za svůj život a měl v úmyslu dluh splatit.

Podal balíček Monkovi, který sevřel umělou rukou provaz, jenž od balíčku visel. Od úst se mu zvedlo několik bublinek vzduchu. Gray viděl v jeho očích muka a dokázal si představit, že sám vypadá podobně. Jestli je nezabije chlad, brzy podlehnou nedostatku kyslíku.

Jednou paží chytil Monka za opasek a Ollieho sevřeli mezi sebou. Pak zatáhl za lanko u nábojnice se stlačeným vzduchem připevněné po straně balíčku.

Nad hlavou se jim nafoukl žlutý záchranný člun. Za normálních okolností ho shazovali z vrtulníku na pomoc tonoucím námořníkům, ale Gray doufal, že je člun zachrání i z hlubin. Plavidlo plné vzduchu začalo hned stoupat k hladině – nejprve pomalu, ale čím dál rychleji.

Za pár vteřin už se řítili raketovou rychlostí.

Gray se křečovitě držel Monka a Ollieho. Voda kolem nich se každou chvilkou projasňovala. Gray zmírňoval svou palčivou potřebu kyslíku tím, že pomalu vydechoval, aby obalamutil plíce falešným příslibem brzkého nadechnutí.

Doufal, že to není jen trik. Nedostatkem kyslíku se mu zúžilo a potemnělo zorné pole, takže neuměl odhadnout, jak daleko jim ještě zbývá k hladině.

Náhle vyletěli z vody jako korková zátka z hrdla lahve a o chvíli později dopadli zpátky. Grayovi se podařilo udržet Ollieho a Monk zase nepouštěl člun.

Gray se rozkašlal. Prskal, lapal po dechu a plival kolem sebe mořskou vodu. Monk přitáhl člun s blikajícím světlem na zádi a oba rozechvěle a s drkotajícími zuby vylezli ze studené vody. Gray vytáhl z vody i Ollieho a položil ho na dno. Monk k němu rychle přiklekl.

„Nedýchá, ale zachytil jsem slabý pulz.“

Překulil starce na záda a začal mu stlačovat hrudník. Na pohupujícím se pryžovém člunu to nebylo nijak lehké, ale i tak Olliemu vytékala z úst a nosu voda. Když byl Monk s výsledky pumpování spokojený, posadil se na paty. Starcova pleť získala děsivě našedlý odstín, Monk se ale ještě nevzdával a zahájil umělé dýchání z úst do úst.

Gray se v duchu pomodlil. Dlužil Olliemu záchranu života. A už teď je výlet na ten zatracený ostrov přišel draho. Shodil ze zad batoh, který sebral civilistovi, a položil ho na dno člunu. Vynesl ho s sebou z vrtulníku. Nehodlal ho tam nechávat. Byl to jejich jediný zisk z této mise.

Ale za jakou cenu ho zajistili?

Rozhlédl se po hladině kolem člunu. Vzpomněl si, jak od něj vlna odtrhla Seichan a vyplavila ji z potápějícího se vrtulníku. Nedělal si velké naděje. V ledové vodě by nepřežila déle než pár minut.

Kde by mohla být?

Moře na jih od ostrova pokrývala takřka neprůhledná vrstva černého dýmu, jež snižovala viditelnost na pouhých několik metrů. Vzduch byl cítit hořící sírou a solí, ale aspoň byl docela teplý. Na obloze svítila matná oranžová koule – daleko jasněji zářil nedaleký ostrov. Jeho zbytky čněly z hladiny jen pár set metrů od nich jako tmavý stín korunovaný prstencem ohně. Šlehaly z něj vysoké plameny a po svazích stékaly lávové proudy. Z popraskaných útesů stoupaly oblaky vodní páry označující místa, kde se roztavená hornina střetávala s vodou.

Vzduchem se stále neslo hromové dunění.

Pořád byli příliš blízko erupci.

Jako na potvrzení jeho obav se ozvala ohlušující rána doprovázená novým gejzírem ohně, který vyšlehl z útrob země. Vzápětí se na hladinu snesl oblak jemného žhavého popela a se syčením začal padat do vody spolu s většími kameny, které Gray sice v kouři neviděl, ale dobře slyšel, jak šplouchají. Popel ho pálil na obnažené kůži.

Jeho pozornost přilákalo tiché zakašlání.

Ollie sebou škubl a znovu zakašlal. Z úst a nosu mu vytekla voda. Monk se ulehčeně narovnal a pomohl starci do sedu. Stařec se rozhlédl kalným zrakem kolem sebe.

Zachraptěl: „Vždycky jsem věděl, že přijdu do pekla.“

Monk ho poplácal po rameni. „Tam ještě nejste.“

Ollie se na něj pochybovačně podíval. „Jste si jistý?“

Padající popel zhoustl a pokrýval hladinu tenkou vrstvou. Na člun dopadl větší kus žhavého kamene, a než stačili cokoliv udělat, propálil se polyuretanem. Unikající vzduch zasyčel a jeden bok člunu ochabl.

„Musíme odplout dál od ostrova,“ řekl Gray. „Z dosahu toho popela. Budeme pádlovat rukama.“

„Nebo si stopneme loď,“ odpověděl Monk a ukázal za Graye.

Nad hladinou zaznělo táhlé zahoukání lodní sirény.

Gray se otočil. Z kouře se vynořila příď velké lodi a zamířila jejich směrem jako přízračné, ale povědomé zjevení.

Rybářský trauler kapitána Hulda.

Loď, kterou šikovně kormidloval Huldův syn, přirazila bokem k jejich člunu.

Kapitán na ně zavolal z paluby. „Co jste fjandanum provedli s mým ostrovem?“ Zubil se od ucha k uchu.

Pomohl jim vylézt na záď. Ollieho museli Monk s Grayem nahoru vynést.

„Vypadáte jako utopené krysy,“ pokáral je Huld. „Tak pojďte. V podpalubí máme deky a suché oblečení.“

„Jak jste nás našli?“ zeptal se Gray.

„Viděli jsme to vaše blikající světýlko.“ Kapitán ukázal na záď člunu. „Kromě toho nám vaše kolegyně nechtěla dovolit, abychom odpluli, dokud vás nenajdeme.“

Z kormidelny se vyvlekla štíhlá postava zabalená do deky a s levou nohou obvázanou od lýtka do středu stehna.

Seichan…

Gray málem upustil Ollieho na palubu. Nejradši by k ní hned vyběhl.

Monk překvapeně zaklel.

„Zpropadená věc,“ zavrtěl hlavou Huld. „Hejno kosatek, které jsme viděli cestou na ostrov, se nás drželo od chvíle, kdy začal ten ohňostroj, jako vyděšené děti. Najednou všechny odplavaly. Mysleli jsme si, že nás opouštějí, ale o půl minuty později se zase vynořily s vaší kolegyní a strkaly ji čumáky k lodi.“

Gray věděl, že si kosatky pověst nemilosrdných zabijáků tak úplně nezaslouží. Ve volné přírodě ještě žádná kosatka na člověka nezaútočila. Naopak byly hlášeny případy, podobně jako u jejich příbuzných delfínů, kdy kosatky bránily lidi uvízlé ve vodě.

Zdálo se, že hejno, jemuž Huld občas házel potravu, dnes splatilo kapitánovu laskavost.

Seichan se k nim připojila. Ve tváři se jí zračila spíš zlost než úleva. „Dokázala bych to sama.“

Huld pokrčil rameny. „Kosatky si to nemyslely. A ty znají tyhle vody líp než vy, moje stúlka.“

Seichan se zamračila.

„Musíme dopravit Ollieho do tepla,“ ozval se Monk. „Potřebuje líp ošetřit. Spolykal dost vody.“

To se týkalo jich všech, ale Gray kývl na Monka, ať udělá, co říkal.

Huld se vydal pomoci svému synovi, ale nejdřív jim ještě oznámil: „Poslouchal jsem krátké vlny. Erupce prý způsobila výlev magmatu podél trhliny v mořském dně. Než to všechno skončí, možná budeme mít jeden nebo dva nové ostrovy.“

S těmito ponurými slovy Huld zašel do kormidelny.

Seichan stála se založenýma rukama. Odmítala se podívat na Graye a místo toho hleděla na okolní moře. Loď se vzdalovala od ostrova a pomalu se vynořovala z oblaku popela.

„Myslela jsem, že jste mrtví,“ řekla Seichan nakonec. Její hlas byl sotva hlasitější než šepot. Zavrtěla hlavou. „Ale… nemohla jsem se vzdát.“

Gray k ní přistoupil. „Jsem rád, že ses nevzdala. Zachránila jsi nám život, když jsi přiměla Hulda, aby zůstal.“

Pátravě se mu zadívala do obličeje, jestli to neříká uštěpačně. To, co na něm viděla, ji přimělo rychle se odvrátit. Gray však ještě stačil zahlédnout záblesk nejistoty v jejích očích.

Přitáhla si deku k tělu a nikdo z nich chvíli nepromluvil.

„Už ses díval do toho batohu?“ zeptala se Seichan nakonec.

Graye její otázka na okamžik zmátla. Seichan ukázala k batohu, který Gray nechal ležet na palubě.

„Ne,“ odpověděl. „Ještě jsem neměl kdy.“

Seichan povytáhla obočí.

Měla pravdu. Proč to odkládat?

Klekl si k batohu a otevřel ho. Seichan mu nahlížela přes rameno.

Gray se prohrabal promočeným obsahem. Nebylo toho moc: pár mokrých triček, pera, notes, jehož stránky se změnily v rozbředlou kaši. Mezi tričky však bylo cosi v nepromokavém sáčku. Gray předmět vytáhl.

„Co to je?“

„Vypadá to jako nějaká stará kniha…, možná deník.“ Gray sáček otevřel a sáhl dovnitř.

Byla to malá kniha vázaná v kůži popraskané stářím. Gray opatrně zalistoval stránkami popsanými pečlivým rukopisem. Občas tu byly neméně pečlivé obrázky. Rozhodně se jednalo o nějaký deník.

Podíval se na několik zápisů. „Je to francouzsky,“ řekl.

Nalistoval první stránku se zdobnými iniciálami.

„A. F.,“ přečetl nahlas a vzhlédl k Seichan.

Oba věděli, komu ty iniciály patřily. Oba znali majitele deníku.

Archard Fortescue.

23. kapitola

31. KVĚTNA, 10.12

FLAGSTAFF, ARIZONA

„Už by to měl být jenom kousek,“ řekl Hank Kanosh ze zadního sedadla.

Painter zadumaně hleděl z okna na okolní pouštní krajinu, zbarvenou sluncem do purpurových a zlatých odstínů narušovaných jen občasnými keři pelyňku a pichlavými stromovými jukami.

Kowalski ujížděl po dálnici 89 na severovýchod od Flagstaffu, kde před patnácti minutami přistáli po krátkém letu z utažského Price. Cíl cesty – Národní park Sunset Crater, Západní kráter – se nacházel čtyřicet minut jízdy od města.

„Hledáme požární silnici 545,“ dodal Hank. Jeho pes seděl na druhém zadním sedadle s čenichem přitisknutým ke sklu. Před chvílí si všiml divokého králíka, který zběsile prchal od dálnice, a teď zůstával ve střehu. „Je to padesátikilometrová smyčka, která odstupuje od hlavní silnice a prochází parkem kolem bývalých sídel pueblových indiánů. U návštěvnického střediska kousek od vchodu do parku na nás bude čekat Nancy Tsoová.“

Nancy Tsoová byla indiánka z kmene Navajů a zároveň správkyně národního parku. Hank předem zavolal svým kontaktům, aby získal jména lidí, kteří znají zdejší oblast nejlépe. Cestou sem si Painter přečetl o národním parku vše, co mohl. Kat jim z Washingtonu poslala spousty údajů, ale Painter dával přednost průzkumu na vlastní oči. Hodlali si promluvit se správkyní a zjistit, co jim řekne.

Painter se ale přesto špatně soustředil. Kat ho seznámila s událostmi na Islandu a poslouchal také rozhlasové zprávy o zesilující sopečné erupci. Celé souostroví jižně od Islandu se třáslo a dýmalo. Kromě sopky na ostrově se probudily i dvě podmořské, které začaly chrlit stále rostoucí hory lávy.

K Evropě mířil obrovský oblak kouře a popela. Letiště už rušila provoz. Gray naštěstí stihl nastoupit na palubu letadla ještě před tím. Momentálně se vracel do Washingtonu s trofejí: starým deníkem, který patřil francouzskému vědci Archardu Fortescueovi.

Vrhne ale tento deník nějaké světlo na současnou kritickou situaci?

„Támhle je sjezd.“ Hank se předklonil a ukázal.

„Vidím ho,“ zabručel Kowalski kysele. „Nejsem slepý.“

Hank se zase opřel. Všichni začínali být podráždění z nedostatku spánku. Mlčky sjeli z dálnice a vyrazili po mnohem užší silnici. Po několika kilometrech se před nimi objevil jejich cíl: Sunset Crater.

Nad borovicové a osikové ostrůvky se zvedal tři sta metrů vysoký kužel s kráterem. Tato hora byla nejmladší a nejméně zvětralá sopka sanfranciského sopečného pole, k němuž patří více než šest stovek vulkánů různých tvarů a velikostí – většinou spících, ale pod touto oblastí Coloradské roviny se dosud v malé hloubce pod povrchem nachází hnízda žhavého magmatu.

Painter si za jízdy představoval zemětřesení a lávové proudy, jež před tisíciletími tvarovaly tuto krajinu. V duchu viděl vír hořících uhlíků a oblaka žhavého popela, která podpalovala okolní svět a měnila den v noc. Vrstva popela nakonec pokryla dva tisíce čtverečních kilometrů.

Když se ještě o něco přiblížili, vyvstal před nimi jedinečný rys této hory, který jí také dal jméno. Vrchol kužele zářil ve slunečním světle rudým odstínem zdobeným příměsí jasně žluté, nachové a smaragdové barvy, jako kdyby se nacházel ve věčném západu slunce. Painter ale četl o zdejší oblasti dost na to, aby věděl, že na tomto dojmu není nic kouzelného. Hru barev zapříčiňovalo rudé zoxidované železo a sirná struska, která se uložila kolem vrcholu sopky po poslední erupci.

Hank nabídl poetičtější vysvětlení. „Četl jsem báje zdejších Hopiů. Ti věřili, že rozzlobení bohové kdysi zahubili zlé lidi, kteří tu žili, ohněm a roztavenými skalami.“

„To nezní jako báje,“ odpověděl Painter. „V podstatě to souhlasí s příběhem Jordanova dědečka – a koneckonců i s geologickými dějinami regionu. Sopka vybuchla kolem roku 1064 našeho letopočtu, zhruba ve stejné době, kdy zmizeli Anasaziové.“

„Máte pravdu. Ale nejzajímavější mi připadá, že podle varování té samé hopijské legendy tu lidé, kteří tady zahynuli, zůstávají jako duchovní strážci. Což samozřejmě vede k otázce, co je tu třeba střežit.“

Painter se díval na rudý kužel a přemítal o stejné záhadě. Dědeček Jordana Appawory naznačil, že je zde ukryto něco, co by mohlo přinést nové informace o těch dávných lidech, Tawtsee’untsaw Pootseev neboli Hankově ztraceném kmeni Izraelitů.

Projeli branami národního parku a Kowalski ukázal před sebe: „Tohle je ta vaše správkyně?“

Painter se narovnal. Z bílého džípu s modrým majákem na střeše vystoupila štíhlá mladá žena v naškrobené šedivé košili s odznakem, v zelených volných kalhotách, černých botách a s pistolí v pouzdře za opaskem. Ze sedadla pro spolujezdce si ještě vzala klobouk se širokou krempou a nasadila si ho na hlavu.

Kowalski uznale hvízdl.

„To by se vaší přítelkyni ve Washingtonu asi moc nezamlouvalo,“ podotkl Painter.

„Máme dohodu. Smím se koukat, ale ne sahat.“

Painter ho patrně měl pokárat, ale proti jeho hodnocení mladé správkyně nemohl v podstatě nic namítat. I přes svou atraktivitu se nicméně ani zdaleka nevyrovnala Lise. Naposledy mluvil se svou přítelkyní před hodinou, aby ji ujistil, že je všechno v pořádku. Lisa přijela na velitelství Sigmy, aby s Kat sledovala vývoj situace.

Když správkyně došla k jejich autu, Painter stáhl okénko. Sklonila se k jeho dveřím. Měla snědou pleť, tmavě karamelové oči a dlouhé černé vlasy spletené do copu.

„Správkyně Tsoová?“ zeptal se Painter.

Podívala se po pasažérech ve voze. „Vy jste ti historici?“ V jejím hlase zněla jasná nedůvěra, která se ještě prohloubila, když si prohlédla Paintera s Kowalským.

Zdálo se, že má velice bystré instinkty. Nebylo ani divu: správcové národních parků mají mnoho povinností od dohledu nad přírodními zdroji po maření nelegálních činností všeho druhu. Byli to hasiči, policisté, přírodovědci a ochránci přírody, vše v jednom – a až příliš často také psychologové, když chránili přírodu před návštěvníky a návštěvníky před přírodou i před nimi navzájem.

Mávla rukou k sousednímu parkovišti. „Zaparkujte támhle. Pak mi povíte, o co doopravdy jde.“

Kowalski poslechl. Když zatáčel na příslušné místo, mrkl na Paintera a nehlasně naznačil rty slovo páni.

Painter opět nemohl než souhlasit.

Zakrátko už kráčeli po štěrkové pěšině. Ve všední den dopoledne měli stezku jen sami pro sebe. Stoupali ke kráteru řídkým borovicovým lesem a kolem cedule s nápisem STEZKA LÁVOVÉHO PROUDU. Na slunnějších místech vyrážely ze země kvetoucí rostliny, ale z větší části cestu tvořila rozdrolená pemza a oharky z dávné erupce. Minuli několik vedlejších kuželů známých ve španělštině pod názvem hornitos neboli „pícky“, v místech, kde praskly lávové bubliny a vytvořily miniaturní sopky. Největší atrakci však představoval hlavní kužel, který se před nimi tyčil stále výš a výš. Zblízka působily zářivé barvy odrážející každičký sluneční paprsek ještě velkolepějším dojmem.

„Tahle trasa je dlouhá jen kilometr a půl,“ varovala je jejich průvodkyně. „Delší čas vám věnovat nebudu.“

Painter se zatím vyptával velice opatrně a výsledkem byly jen střípky běžných informací, které je nikam neposouvaly. Rozhodl se pro přímočařejší postup.

„Hledáme ztracený poklad,“ řekl.

To si vysloužilo ženinu plnou pozornost. Zastavila se a opřela si ruce v bok. „Vážně?“ otázala se sarkasticky.

„Já vím, jak to zní,“ ujistil ji Painter. „Ale sledujeme stopu jedné historické hádanky, která naznačuje, že tu kdysi bylo něco ukryto. Přibližně v čase poslední erupce, možná krátce nato.“

Nancy zavrtěla hlavou. „V parku probíhají průzkumy už celá desetiletí. Je tady jenom to, co vidíte kolem sebe. A jestli tu někdo něco schoval, je to dávno pohřbené. V podzemí jsou jen ledové lávové chodby, většinou navíc zavalené.“

„Ledové?“ podivil se Kowalski a otřel si čelo. Měl už úplně propocenou košili a stezka nenabízela skoro žádný stín.

„Porézní sopečnou horninou do nich prosakuje voda,“ vysvětlila Nancy. „Přes zimu zamrzá a přírodní izolace a nedostatečné větrání brání tomu, aby led zase roztál. Ale pro vaši informaci, ty chodby byly zmapovány radarem i jeskyňáři. Dole je jenom samý led.“ Odvrátila se, aby vykročila po cestě dál. „Jestli už nehodláte plýtvat mým časem…“

Hank ji zastavil zvednutou rukou, i když jeho pes tahal za vodítko, aby šli dál. Nancy trvala na tom, aby profesor na území parku nenechával Kawtche volně běhat, a Kawtch z toho zjevně neměl radost – zvlášť teď, když se zastavili. Neustále větřil, patrně aby našel toho divokého králíka.

„Zabýváme se alternativní hypotézou o zániku Anasaziů,“ řekl Hank. „Máme vodítko, podle kterého by příčinou mohla být zdejší erupce a…“

Nancy si povzdychla a upřeně se na něj podívala. „Pane profesore, znám vaši pověst, takže jsem byla ochotná vás vyslechnout, ale už jsem slyšela všechny teorie o konci Anasaziů, i ty praštěné. Klimatická změna, válka, mor, a dokonce i únos mimozemšťany. Ano, dřív tu žili Anasaziové, winslowští i kayentští, ale byli tady i Sinaguové, Cohoninové a další kmeny dávných pueblových národů. O co vám jde?“

Hank se nenechal odradit. Jako indiánský mormon byl bezpochyby na podobnou přezíravost zvyklý. „Toho jsem si vědom, mladá dámo.“ Nasadil profesorský tón, skoro jako kdyby chtěl ženu zastrašit. „Znám dobře dějiny našeho národa, tak laskavě nemávejte nad mými slovy rukou jako nad nějakou meskalinovou fantasmagorii. Anasaziové z této oblasti zmizeli náhle a velice rychle. Jejich obydlí nebyla nikým obsazena, jako kdyby se do nich lidé báli nastěhovat. Něco se s tím kmenem stalo – začalo to tady, ale zánik se rozšířil – a my jsme možná na stopě odpovědi, která může změnit dějiny.“

Painter se rozhodl do jejich sporu nezasahovat. Nancy zrudla, ale Painter odhadoval, že spíš zahanbením než zlostí. Znal dost indiánských zvyků, aby věděl, že je krajně nezdvořilé hovořit hrubě se starším člověkem, byť z jiného kmene.

Nakonec pokrčila rameny. „Omlouvám se. Nechápu, jak bych vám mohla pomoct. Jestli hledáte další informace o Anasaziích, možná byste neměli pátrat zde, ale ve Wupatki.“

„Wupatki?“ zeptal se Painter. „Kde to je?“

„Zhruba sto třicet kilometrů odtud. Je to sousední národní park.“

Hank vysvětloval: „Wupatki je název série pueblových rozvalin a památek na tisících akrech půdy. Nejznámější je tříposchoďová stavba s více než sto místnostmi. Podle ní dostal jméno celý park. Wupatki v jazyce Hopiů znamená vysoký dům.“

„My Navajové mu pořád říkáme Anaasazi Bikin.“

Hank se významně podíval na Paintera a přeložil: „To znamená Dům nepřátel. Archeologové se domnívají, že šlo o jednu z posledních anasazijských pevností v oblasti.“

Painter zvedl oči k barevnému kuželu. Podle vyprávění Jordanova dědečka se tato sopka zrodila v důsledku krádeže, jíž se dopustil kmen Anasaziů, jako kdyby způsobili její vznik, protože špatně zacházeli s pokladem – jak se právě stalo v Utahu. Stálo tady kdysi nějaké velké sídlo, které je nyní zničené a pohřbené pod popelem a lávou? A co ti, kteří zkázu přežili? Pochytali je ostatní indiáni a povraždili je? Painter si vzpomněl na Hankův jednoslovný popis.

Genocida.

Možná opravdu hledají na špatném místě.

Sáhl do kapsy košile a vytáhl papír, který mu dal Jordan Appawora. Jeho dědeček tvrdil, že je dovede tam, kam se potřebují dostat. Rozložil papír a ukázal dvojici znaků správkyni parku.

„To, co hledáme, může souviset s těmito symboly. Viděla jste je už někde?“

Pochybovačně se k němu naklonila, ale když se podívala na srpek měsíce s pěticípou hvězdou, vykulila oči.

„Ano,“ řekla. „Ty symboly znám. A vím přesně, kde je najdete.“

12.23

SAN RAFAEL SWELL

Kai se v bílé terénní čtyřkolce řítila vyschlým korytem za Jordanem, který ujížděl v černé. Vdechovala prach zvířený jeho koly, přikrčeně kličkovala zleva doprava a hledala vhodné místo, aby ho předjela. Od skalních útesů po obou stranách se ozvěnou odrážel řev jejich motorů.

Ve zdejší poušti není provoz terénních čtyřkolek skoro nijak omezen a nadšenci zde během let vytyčili mnoho tras, které křižují celou oblast. Kai se takové zneužívání krajiny, zejména indiánské, nelíbilo. Ale byla mladá a potřebovala se nějak vybít.

Po odeslání e-mailu Johnu Hawkesovi několikrát zkontrolovala, jestli nepřišla odpověď. O půl hodiny později už ale nedokázala sedět sama v temné místnosti. Musela někam ven, aby si pročistila hlavu. Jordan ještě seděl na verandě a se spikleneckým leskem v oku jí ukázal, co objevil v přístřešku za domem. Iris s Alvinem jim neochotně půjčili klíčky, s jasnými instrukcemi, aby se drželi prašných cest.

Jordan s Kai poslechli – zhruba na dvacet minut. Pak už si oba připadali natolik jistí, že zatoužili po větší výzvě.

Jordan před ní se zavýsknutím prosvištěl ostrou zatáčkou koryta, až mu od kol odletěla sprška štěrku a jeho čtyřkolka dostala mírný smyk. Kai se zazubila, přikrčila se ještě víc a přidala plyn. Projela kolem něj, zatímco Jordan ještě zápasil se svým strojem, a výsměšně mu ukázala vztyčený prostředníček.

Zasmál se a zakřičel za ní: „Ještě není po všem!“

Ujížděla korytem a nadskakoval na kamenech. Přeletěla menší výmol a dopadla na všechna čtyři kola tak prudce, až jí cvakly zuby. Ani na okamžik se však nepřestávala usmívat.

Konečně se vrátili na prašnou cestu, Kai zabrzdila a smykem zastavila.

O vteřinu později se k ní připojil Jordan, který se svou čtyřkolkou odborně doklouzal těsně vedle ní. Jeho zručnost ji přiměla zauvažovat, jestli ji náhodou nenechal zvítězit schválně.

Když si ale stáhl přilbu i závodní brýle, ryzí radost, která se mu zračila v očích, se vyrovnala její. S polovinou obličeje zaprášenou a čistšími kruhy kolem očí připomínal mývala.

Kai si dokázala představit, že sama nevypadá o nic líp.

Sáhl po lahvi s vodou a trochu si nalil na hlavu, aby se umyl z nejhoršího. Pak se dlouze napil. Kai sledovala, jak se mu při polykání pohybuje ohryzek. Jordan potřásl vlasy a usmál se na ni. Horký den byl náhle ještě teplejší.

„Co takhle odvetu?“ zeptal se a kývl ke stezce.

Kai se zasmála; musela se ostýchavě odvrátit.

Ale bylo jí hezky.

„Asi bychom měli vyrazit zpátky,“ řekla a vytáhla mobil, aby se podívala, kolik je hodin. „Jsme pryč už dvě hodiny.“

Vůbec si neuvědomovala, že je to tak dlouho. Když střídavě závodili kamenitým terénem, zastavovali u petroglyfů a nahlíželi do starých šachet, jimiž byly zdejší kaňony doslova prošpikované, čas plynul jako voda.

Zdálo se, že její odpověď Jordana trochu zklamala, ale přikývl. „Asi máš pravdu. Jestli se moc zdržíme, Alvin s Iris zorganizují záchrannou výpravu. Kromě toho bych něco snědl… pokud to nebudou další pražené ořechy.“

„Toovuts,“ připomněla mu.

Vděčně přikývl. „Velmi dobře, slečno Quocheetsová. Zkoušíte na mě pajutštinu, že?“ udeřil se pěstí do hrudi. „Já být chrabrý válečník.“

Kai se po něm ohnala přilbou, ale Jordan uskočil. „Dobrá, vzdávám se!“ řekl se širokým úsměvem. „Vrátíme se.“

Při zpáteční cestě nasadili mnohem klidnější tempo a drželi se cesty. Nikam nepospíchali a zdálo se, že si rádi prodlužují společné chvíle. Konečně dorazili ke kruhu chat, zaparkovali čtyřkolky v přístřešku a vystoupili.

Kai se trochu zapotácela – nohy se jí dosud chvěly po dlouhé jízdě. Jordan ji chytil za paži, snad až příliš pevně. Otočila se k němu, aby ho setřásla, ale v jeho obličeji se zračilo napětí.

Zatáhl ji zpátky do stínu.

„Něco tu nesedí,“ zašeptal a ukázal. „Podívej se na ty čerstvé stopy od pneumatik.“

Když ji na ně upozornil, všimla si, že prašný písek skutečně brázdilo několik nových stop. Kde ale jsou ty vozy? Naléhavě si uvědomila, jaké tu panuje ticho. Jako kdyby pueblo tajilo dech.

„Musíme odtud zmizet…,“ začal Jordan.

Než stačili udělat jediný krok, spatřili, jak ze stínu za protějšími chatami vybíhají muži v pouštních uniformách a rozptylují se do stran. Kai vystoupalo srdce až do krku. Okamžitě věděla, že za ten útok může ona. Bylo jí jasné, jak ji nepřítel našel.

Ten e-mail…

Jordan ji trhnutím otočil, ale za nimi stál vysoký plavovlasý obr, rovněž v pouštních maskáčích. Muž se ohnal puškou a udeřil Jordana pažbou do obličeje.

Jordan se zhroutil k zemi s výkřikem, v němž znělo spíš překvapení než bolest.

„Jordane!“

Útočník jí namířil pušku na prsa. Promluvil chraplavým, děsivě chladným hlasem: „Pojďte se mnou. Někdo by si s vámi chtěl promluvit.“

11.33

FLAGSTAFF, ARIZONA

Hank Kanosh stál s Kawtchem po boku pod velkolepou stavbou a v duchu obdivoval případnost jejího jména. Wupatki. Rozhodně se jednalo o vysoký dům.

Rozvaliny dávného puebla vyrůstaly do výšky tří pater vybudovaných z plochých desek červeného moenkopiského pískovce těženého nedaleko odtud a pospojovaného maltou. Tato pozoruhodná ukázka stavitelského umění tehdejších lidí obsahovala stovku místností, a patřilo k ní dokonce i staré zděné hřiště a společná místnost.

Hank si představil, jak asi tato stavba kdysi musela vypadat. V duchu k ní přimaloval trámy a doškovou střechu, dostavěl rozvalené zdi a okolní pole osel kukuřicí, fazolemi a dýněmi. Nakonec pueblo zalidnil indiány z různých kmenů: Sinagua, Cohonina a samozřejmě Anasazi. Bylo známo, že tyto kmeny spolu žily víceméně v míru.

Studoval výhled, který se od starověku téměř nezměnil. Wupatki stálo na malé planině, z níž bylo vidět do pouštní krajiny stolových hor, na oslnivou krásu Painted Desert na východě a klikatou zelenou stužku řeky Malé Colorado.

Bylo to nádherné místo.

Hank se rozhlížel po prašných rozvalinách, ale přesto na něj doléhaly chmury. Proč odtud ti dávní lidé odešli? Vyhnal je někdo? Stali se obětí masakru? Představil si, jak zdi potřísňují krvavé cákance, a v duchu slyšel křik žen a dětí. Bylo toho na něj moc; musel se rychle odvrátit.

Painter se svým partnerem obcházel amfiteátr u úpatí rozvalin. Dojeli sem z Národního parku Sunset Crater pod vedením Nancy Tsoové, ale zatím čekali, až správkyně získá povolení pro výlet do krajiny. Pohyb mimo veřejné oblasti parku byl totiž zakázaný – odlehlejší rozvaliny a památky (celkem jich tu byly téměř tři tisíce) považovali odborníci za příliš vzácné, než aby k nim jezdili turisté. Totéž ostatně platilo i pro pouštní ekosystém.

Až Nancy získá povolení, osobně je doprovodí k místu, kde viděla symboly, jež jí Painter ukázal, znaky Tawtsee’untsaw Pootseev, Lidí jitřní hvězdy. Hankovi se při tom pomyšlení rozbušilo srdce. Mohlo se jednat o jeden ze ztracených kmenů Izraelitů, jak popisuje Kniha Mormonova?

Netrpělivě sestoupil k ostatním. Mrzutého Kawtche přitom táhl na vodítku za sebou. Všiml si, že k nim od návštěvnického střediska právě míří i Nancy Tsoová.

Kowalski si prohlížel jednu z řady jedinečných pozoruhodností puebla. Stál před ohrádkou, která připomínala vyvýšené ohniště zrekonstruované z dlažebních kamenů pospojovaných maltou. Čtvercová jáma uprostřed však nebyla určena na oheň.

Kowalski se nakláněl nad otvor a musel si přidržovat stetson, který si koupil na zdejší výlet, aby mu neuletěl z hlavy v silném proudění vzduchu ze země.

„Je studený,“ poznamenal Kowalski. „Jako z klimatizace.“

Painter se zastavil u informační tabule. „To je průduch do podzemí.“

Hank přikývl. „Otvor vede do jeskynního systému. Směr větru závisí na atmosférickém tlaku. Když je horko jako dnes, jeskyně vydechují studený vzduch. V zimě naopak vzduch nasávají. Průvan může dosahovat až rychlosti padesát kilometrů v hodině a archeologové se domnívají, že tyhle větrací otvory jsou jedním z důvodů, proč indiáni postavili pueblo právě tady. Dávní lidé totiž považovali takové průduchy za posvátné, a jak jste se zmínil, je docela výhodné mít celé léto po ruce něco na způsob přírodní klimatizace.“

Painter přečetl z tabule: „V roce 1962 v podzemí proběhly vykopávky, při kterých byla objevena keramika, pískovcové stěny, a dokonce i petroglyfy.“

Hank chápal, proč to Paintera zaujalo. Cestou sem Nancy Tsoová upřesnila, kde viděla měsíc a hvězdu z náčrtku Jordanova dědečka. Znaky byly součástí petroglyfů objevených hluboko v poušti, v blízkosti jedné z mnoha neoznačených rozvalin.

„Taky se tu píše,“ pokračoval Painter, „že jeskynní systém nebyl nikdy prozkoumán v plné hloubce a rozsahu a nebyl nikdy podrobně zmapován.“

„To už nemusí být tak úplně pravda,“ přerušila ho Nancy, která se k nim právě připojila. „V posledních dvou letech vyšly nové studie, které naznačují, že vápencové jeskyně pod touto plošinou zaujímají objem přes dvě stě dvacet milionů krychlových metrů a táhnou se na míle daleko.“

Painter si prohlédl otvor uzavřený zamčenou mříží. „Takže kdyby chtěl někdo něco schovat před všetečnými zraky…“

Nancy si povzdychla. „Nezačínejte s tím zase. Souhlasila jsem, že vám ukážu místo, kde jsem viděla ty symboly. To je všechno. Pak všichni odjedete.“ Podívala se na hodinky. „Park se zavírá v pět hodin. Do té doby mám v úmyslu být pryč.“

„Takže jste dostala povolení?“ obrátil se k ní Hank.

Poklepala na papíry vyčnívající z její náprsní kapsy. „Jedna cesta potrvá dobré dvě hodiny.“

Kowalski se narovnal a upravil si stetson. „Co kdybychom si vzali ten váš džíp? Má náhon na všechna čtyři kola, ne? Byli bychom tam za deset minut. Za míň, kdybych řídil já.“

Zdálo se, že Nancy jeho návrh upřímně vyděsil.

Paintera podle všeho také, ale Hank předpokládal, že z jiného důvodu. Painterův kolega nebral příliš velké ohledy na rychlostní omezení – a koneckonců ani na normální silniční etiketu.

„Nejdřív si vyjasníme několik pravidel,“ řekla Nancy a zvedla prst. „Za prvé, nenechávejte po sobě žádné stopy. To znamená, že co ponesete s sebou, musíte zase odnést. Objednala jsem batohy a vodu. Všechno je zapsané v inventáři a po návratu zkontroluju, že nic nechybí. Rozumíte?“

Všichni přikývli. Kowalski se naklonil k Painterovi a zašeptal: „Je ještě víc sexy, když je naštvaná.“

Nancy ho naštěstí neslyšela – nebo přinejmenším předstírala, že ho neslyší. „Za druhé, půjdeme bez všech mechanických pomůcek. To znamená žádné turistické hole. Bylo prokázáno, že ničí zdejší křehký ekosystém. A za třetí, žádné jednotky GPS. Správa parku nechce, aby někdo elektronicky zmapoval přesnou polohu neoznačených památek. Je to jasné?“

Painter s Hankem přikývli, Kowalski se jen zazubil.

„Tak jdeme.“

„A kam vlastně?“ zeptal se Painter.

„K odlehlému pueblu, kterému se přezdívá Puklina ve skále.“

„Proč zrovna takhle?“ zajímal se Kowalski.

„To uvidíte.“

Odvedla je k přichystané výbavě. Hank si hodil batoh na ramena. Zavazadlo obsahovalo vak s vodou a příděl energetických tyčinek a banánů.

Jakmile byli všichni připraveni, Nancy vykročila do pouště. Nasadila ostré tempo, zjevně aby zkrátila původní dvouhodinový odhad o pár minut. Rozhodně se nejednalo o žádnou ležérní vycházku. Pochodovali v řadě za sebou přes pole s keřovým pelyňkem, chvojníky, lebedami a stanleyemi. Všude kolem před nimi utíkaly ještěrky a vyplašení zajíci. V jednu chvíli Hank zaslechl podrážděné chřestění ukrytého chřestýše a přitáhl k sobě Kawtche. Jeho pes hady dobře znal, ale Hank nehodlal nic riskovat.

Míjeli další místní památky: zhroucené hromádky pískovce svědčily o dřívější přítomnosti menšího puebla, kamenný kruh zase o pravěkém sklepním domě. Viděli dokonce i zbytky několika navažských srubů. Jejich cíl – jedna ze stolových hor – však ležel ještě dál, zatím jako zamlžený obrys na obzoru.

Hank se přiblížil k Painterovi, aby jim lépe utíkala cesta a aby odpoutal pozornost od palčivých slunečních paprsků. „Měsíc a hvězda,“ řekl. „Přemýšlel jsem o těch symbolech i o názvu toho kmene. Tawtsee’untsaw Pootseev.“

„Lidé jitřní hvězdy.“

Hank přikývl. „Jitřní hvězda neboli Jitřenka, která za úsvitu září tak jasně na východě, je ve skutečnosti planeta Venuše. Zároveň se jí ale říká Večernice, protože za soumraku svítí zase na západě. Řada dávných astrologů pochopila, že jde o jeden nebeský objekt. Proto je s Jitřenkou často spojován srpek měsíce.“ Opsal široký oblouk od východu na západ. „Dva rohy měsíce vyjadřují skutečnost, že hvězda vychází na východě i na západě.“

„Dobře, ale kam tím míříte?“

„Kombinace měsíce a hvězdy je dávný symbol, jeden z nejstarších na světě. Vypovídá o tom, že si člověk uvědomuje svoje místo ve vesmíru. Někteří historikové náboženství se domnívají, že i betlémská hvězda byla ve skutečnosti Jitřenka.“

Painter pokrčil rameny. „Stejný znak je taky součástí vlajek většiny islámských zemí.“

„Máte pravdu, ale i muslimští učenci vám potvrdí, že ten symbol nemá nic společného s jejich náboženstvím. Ve skutečnosti ho přebrali od Turků.“ Hank nad tím vším mávl rukou. „Znak má kořeny mnohem hlouběji v minulosti. Jedno z nejranějších svědectví pochází z území starověkého Izraele. Od Moábců, což byli podle knihy Genesis příbuzní Izraelitů, ale taky Egypťanů.“

Painter zvednutou rukou zastavil profesorův výklad. „Chápu. Ten symbol podporuje vaši domněnku, že tihle dávní lidé pocházeli z Izraele.“

„Ano, ale…“

Painter ukázal ke vzdálené stolové hoře na obzoru. „Jestli se někde dají najít nějaké odpovědi, doufám, že je objevíme tam.“

12.46

SAN RAFAEL SWELL

Co jsem to udělala?

Kai otupěle stála uprostřed hlavní místnosti puebla. Iris seděla na židli u ohniště a v záři plamenů se jí na lících leskly slzy, ale jinak se z její tváře nedalo nic vyčíst. Křečovitě svírala opěradla židle a dívala se na svého manžela, který ležel na zádech na borovicovém stole, svlečený do trenýrek. Jeho štíhlý hrudník se zvedal a klesal až příliš rychle a na žebrech měl rudé puchýře. Místností se nesl zápach spáleného masa.

Oheň obsluhovala mohutná černoška, která ani nezvedla oči, když vojáci dovlekli do místnosti Kai. Jeden pohrabáč držela v ruce, druhý se nahříval v plamenech. Tvar jeho špičky odpovídal tvaru puchýřů na Alvinově těle. Plavovlasý obr hodil Jordana na zem do rohu místnosti. Mladík měl ruce svázané za zády, takže nemohl nijak ztlumit svůj pád, ale schoulil se do klubíčka, takže dopadl na rameno a překulil se ke stěně.

V čele stolu seděl další člověk. Teď však vstal a opřel se o hůl. Kai si nejdřív myslela, že je mnohem starší – možná kvůli té holi, snad kvůli jeho ultrakonzervativnímu obleku nebo křehkosti, která z něj vyzařovala. Když ale obešel stůl, viděla, že jeho tvář je hladká a bez vrásek, s krátkým tmavým plnovousem, stejně upraveným jako mužovy tmavé vlasy. Nemohlo mu být víc než pětatřicet.

„Á, tady jste, slečno Quocheetsová. Jmenuji se Rafael Saint Germaine.“ Podíval se na hodinky. „Očekávali jsme vás mnohem dřív a museli jsme začít bez vás.“

Máchl holí k Alvinovi. Stařec sebou trhl, což Kai zasáhlo ještě víc.

„Snažili jsme se zjistit, kde se nachází váš strýc, ale Alvin a Iris bohužel odmítli spolupracovat… i přes něžnou péči mé drahé Ashandy.“

Žena u ohniště vzhlédla.

Kai se jí podívala do obličeje a po zádech jí přeběhl mráz. Žena až na svou mohutnost vypadala docela normálně, ale když se její oči zaleskly v záři ohně, Kai viděla, že jsou nevyzpytatelně prázdné jako zrcadlo.

Muž, který se jí představil jako Rafael, klepl holí o zem. „Ale k věci.“ Mávl na černošku, aby vytáhla z ohně žhavé železo. „Potřebujeme znát odpověď.“

Kai klopýtavě vykročila ke stolu. „Nedělejte to!“ vyhrkla. Znělo to zpola jako vzlyk. „Oni nevědí, kam strýc odjel!“

Rafael povytáhl obočí. „To Humetewovi taky celou dobu tvrdí, ale jak jim mám věřit?“

„Prosím… Strýc jim to neřekl. Nechtěl, aby to věděli. Pověděl to jenom mně.“

„Nic mu neříkej,“ řekla Iris hlasem, v němž se mísil žal se zlostí.

Rafael zvedl oči ke stropním trámům a vzdychl. „Takové melodrama.“

Kai stařenu neposlouchala a soustředila se jen na muže s holí. „Řeknu vám to. Řeknu vám všechno.“ Pak o něco pevněji dodala: „Ale až pustíte ostatní. Všechny. Jakmile odejdou, povím vám, kam odjel můj strýc.“

Zdálo se, že Rafael zvažuje její nabídku. „Jsem si jistý, že jste čestná a důvěryhodná osoba, slečno Quocheetsová, ale obávám se, že to nemohu riskovat.“ Mávl na černošku, aby šla k Alvinovi. „Často se stává, že bez patřičné páky se ochotná ústa opět uzavřou. Je to otázka obyčejné fyziky, zákona akce a reakce.“

Pohrabáč s rudě žhnoucí špičkou, z níž se kouřilo, se přiblížil k Alvinově tváři.

Rafael se opřel oběma rukama o hůl. „Tato jizva nepůjde tak lehce schovat. Pokud tedy Alvin přežije.“

Kai tomu musela učinit přítrž. Měla jedinou možnost. Musela jim říct pravdu, aby získala čas a zabránila dalšímu mučení.

Otevřela ústa, ale Jordan promluvil první.

„Nechte si mě!“ zavolal ze země. „Jestli chcete, aby Kai spolupracovala, můžete použít jako páku mě, ale Humetewovy propusťte. Prosím!“

Kai se toho chytila. „Má pravdu. Když to uděláte, promluvím.“

„Má drahá, vy promluvíte, ať Alvina a Iris propustíme nebo ne.“

„Ale bude to trvat déle,“ naléhala Kai. „Možná moc dlouho.“

Otočila se a zadívala se Iris do očí, aby se pokusila načerpat stařeninu sílu. Kdyby bylo třeba, hodlala odolávat tak dlouho, jak to jen půjde, a přesvědčit útočníky, že na Alvinovo a Irisino mučení zbytečně mrhají drahocenným časem a že od ní se vše dozvědí mnohem rychleji, jen když nechají staré manžele odejít.

Znovu se odhodlaně podívala na Rafaela, který jí pohled mlčky oplácel. Kai si netroufala ani mrknout.

Po několika dlouhých vteřinách Rafael pokrčil rameny. „Dobře jste to zahrála i zdůvodnila, slečno Quocheetsová.“ Namířil hůl na plavovlasého vojáka. „Naložte Humetewovy do jedné z těch čtyřkolek a odvezte je do kaňonu.“

„Chci se dívat,“ řekla Kai. „Chci se ujistit, že jsou v bezpečí.“

„Přesně to mám v úmyslu.“

Za několik minut Iris s Alvinem seděli v bílé čtyřkolce. Alvin byl po mučení příliš slabý, než aby řídil, a tak jel za svou manželkou. Iris na Kai kývla – tímto gestem jí děkovala a zároveň ji vyzývala k opatrnosti.

Kai na ni kývla také. Díky… a dávejte si pozor.

Iris přidala plyn a vyrazila. Čtyřkolka odjela vyschlým korytem k ohybu kaňonu, za kterým brzy zmizela.

Kai zůstala stát před chatou a sledovala, jak se prašná stopa vzdaluje pořád dál a dál.

Rafael postával ve stínu verandy. „To by vás snad mělo uspokojit.“

Kai se k němu otočila a dlouze vydechla. Dívala se na něj i na černošku, která se tyčila za ním. Za každou lež bude Kai potrestána – a trest dopadne na Jordanova bedra. Pokud ale bude spolupracovat, útočníci je nechají naživu.

Aby je využili jako páku na Paintera.

Jak ten parchant říkal, jednalo se o obyčejnou fyziku.

„Strýc odletěl do Flagstaffu,“ řekla nakonec. „Měli namířeno do Národního parku Sunset Crater.“

Rychle také vysvětlila proč, aby ho přesvědčila, že si nevymýšlí.

Rafaela to podle všeho vyvedlo z míry. „Zdá se, že vědí mnohem víc, než jsem očekával…“ Rychle se ale oklepal. „Na tom nesejde. Poradíme si s nimi.“

Opřel se o hůl, ohlédl se ke dveřím a oslovil vysokého blondýna. „Berne, zavolejte svému odstřelovači. Ať vyřídí cíle a vrátí se k vrtulníku.“

Odstřelovač?

Kai vykročila k verandě.

Iris a Alvin.

Rafael se k ní otočil. „Řekl jsem, že je pustím,“ vysvětlil. „Ale neřekl jsem, jak daleko je nechám odejít.“

V dálce práskl výstřel, vzápětí následovaný dalším.

13.44

FLAGSTAFF, ARIZONA

Painter zakláněl hlavu a díval se k vrcholu stolové hory. Přitom se napil trubičkou z vaku s vodou. Po dvou náročných hodinách na slunci začínal věřit, že k té hoře nikdy nedojdou, že před nimi bude pořád ustupovat jako nějaká pouštní fata morgana.

Nakonec k ní přece jen dorazili.

„Co teď?“ zeptal se Kowalski a zamával si stetsonem před obličejem. Oblečení měl propocené skrz naskrz.

„Pueblo je tam nahoře,“ řekla Nancy.

Kowalski zasténal.

Painter se rozhlédl. Neviděl žádnou stezku vedoucí nahoru.

„Tudy,“ nasměrovala ho Nancy a odvedla je kolem úpatí hory ke zvětralé cestě.

Painter si všiml širokých pásů skalního umění: hadů, ještěrů, jelenů, ovcí, podivných lidských bytostí a geometrických obrazců všech tvarů a provedení. Zdálo se, že tu jsou dva typy petroglyfů. Ty běžnější vznikly odlámáním nebo seškrábáním tmavšího povrchu kamene, pod nímž se objevila světlejší vrstva. Zbytek byl vytvořen navrtáním stovek drobných otvorů do měkkého pískovce. Otvory vytvářely obrysy postav nebo slunečních spirál.

Painter postřehl, že si skalní stěnu prohlíží i Hank – nejspíš hledal hvězdu a měsíc svých ztracených Izraelitů.

Po výstupu nakonec dospěli k trhlině, která dala pueblu jméno: Puklina ve skále. Její ústí bylo úzké a tvořil je pískovec ohlazený deštěm a větrem.

„Odtud už je to jen kousek,“ slíbila Nancy.

Opět vykročila v čele: vklouzla do pukliny a stoupala po stezce poseté balvany. Kowalski polohlasně zaklel. Několikrát se musel protahovat těsně u stěny kolem balvanů, které blokovaly prostředek cesty.

Konečně dorazili na vrchol do vlastního puebla. Zdejší rozvaliny nebyly tak působivé jako Wupatki, ale rozhled ze stolové hory vše vynahrazoval. Bylo odtud vidět na Malé Colorado a do vzdálenosti stovek kilometrů všemi směry.

„Jedna z teorií o tomhle místě uvádí,“ začala Nancy přednášet průvodcovským hlasem, „že šlo o předsunutou obrannou základnu. Když se podíváte na tuto štítovou stěnu podél okraje stolové hory, uvidíte malé otvory, snad střílny pro lučištníky. Podle jiných názorů se však jednalo o dávnou observatoř šamanů. Tomu by nasvědčovala skutečnost, že některé otvory míří vzhůru.“

Ostatní sem však nevážili tak dlouhou cestu kvůli turistickému výkladu.

„Co ty petroglyfy, o kterých jste se zmínila?“ zeptal se Painter. „Kde jsou?“

„Pojďte za mnou. Normálně tam nikoho nevodíme. Cesta je příliš příkrá a nebezpečná. Je plná sypkého štěrku. Stačí jediný neopatrný krok a zabijete se.“

„Ukažte nám to,“ odpověděl Painter bez ohledu na její varování.

Nancy vykročila k hromadě kamenů, které tu zbyly po zřícené stěně. Když je přelezli, dostali se k další puklině, která tentokrát vedla dolů. Cesta tu byla skutečně zrádná. Painterovi klouzaly nohy, takže se musel opřít dlaněmi o obě stěny, aby neztratil rovnováhu. Nijak nepomáhalo, že mezi nimi s lehkostí horské kozy poskakoval Hankův pes a občas se zastavoval, aby označkoval nějaký kámen nebo keřík.

„Kawtchi!“ zahartusil na něj Hank. „Přísahám, že jestli do mě ještě jednou vrazíš…“

Nancy mu dovolila, aby psa pustil z vodítka, ale jen dokud budou na vrcholu stolové hory. Teď tohoto rozhodnutí všichni litovali – až na samotného Kawtche. Znovu zvedl nožku a zmizel pod nimi.

Tato puklina byla užší a delší než ta, kterou vystoupali nahoru. Navíc museli kráčet s krajní opatrností, takže trvalo poměrně dlouho, než se dostali na konec. Puklina však nekončila na otevřeném prostranství či svahu hory, ale na dně propasti. Nad sebou viděli oblohu, ale jiná cesta odtud nevedla.

Hank se s otevřenými ústy rozhlédl kolem sebe. „Úžasné.“

Painter musel souhlasit. Stěny po obou stranách pokrývaly do posledního čtverečního centimetru propracované petroglyfy. Člověku se z nich málem točila hlava.

Jejich průvodkyně už je nicméně viděla dřív, a tak je netrpělivě zavedla k hladkému úseku země. „To, co hledáte, je tady. Tohle je další důvod, proč sem nikoho nevodíme. Nemůžeme dopustit, aby lidi šlapali po tomhle mistrovském díle.“

Dávní umělci zde místo stěn využili coby plátno povrch země.

Opět šlo o širokou škálu pravěkého umění, ale v jejím centru, ovinuté jednou ze všudypřítomných spirál, se nacházely jasně patrný srpek měsíce a pěticípá hvězda. Nedaly se s ničím splést. Kresba byla stejná jako ta, kterou načrtl Jordanův dědeček.

Painter zvedl nohu, aby přešel po pokreslené zemi. Tázavě se podíval na Nancy, která zdráhavě přikývla.

„Hlavně buďte opatrný.“

Painter vykročil. Hank s Kawtchem ho následovali, ale Kowalski zůstal s Nancy. Bylo zjevné, o co má větší zájem. Painter si klekl z jedné strany symbolu a Hank z druhé, aby si dílo pozorně prohlédli.

Znak včetně okolní spirály měřil aspoň metr a dávný umělec na něj použil oba postupy, které viděli všude kolem sebe: měsíc a hvězda byly vyryty do povrchu skály, zatímco spirála se skládala z tisíce vyvrtaných otvorů o šířce lidského malíčku.

Kawtch očichal povrch obrazu, nejprve zvědavě, ale pak se mu naježily chlupy a podrážděně si odfrkl.

Hank s Painterem si vyměnili pohled a sklonili se nosy až k uměleckému dílu.

„Cítíte něco?“ zeptal se Painter.

„Ne,“ odpověděl Hank, ale v hlase mu znělo jasně patrné vzrušení.

Vtom to Painter postřehl také: nepatrné pohlazení vánku na líci. Sedl si na paty a podržel nad vyvrtanými otvory dlaň.

„Taky jste si toho všiml, že ano?“ obrátil se na Hanka.

„Průvan,“ přikývl Hank. „Vychází zpod těch otvorů, které vytvářejí spirálu.“

„Určitě je pod tím podobný průduch jako ve Wupatki.“

Painter se předklonil a jemně přejel rukou po obrazci. Nad otvory se vznesly do vzduchu částečky jemného prachu, ale to nebyl jeho cíl. Očišťoval povrch kamene z jiného důvodu.

Na okraji petroglyfu se zarazil. Natáhl se pro Hankovu ruku.

„Sáhněte si,“ řekl Painter a navedl Hankovy prsty k obrubě uměleckého díla.

Do profesorova hlasu pronikl úžas. „Je to ukotvené maltou.“

Painter přikývl. „Někdo průduch zakryl pískovcovou deskou, jako když se dá poklop na kanál.“

„Ale nechali v té desce otvory, aby jeskyně pod ní mohly pořád dýchat.“

Painter se zadíval na Hanka. „Musíme se tam dostat.“

24. kapitola

31. KVĚTNA, 16.50

WASHINGTON, D. C.

Tenhle den snad nikdy neskončí.

Gray přecházel National Mall ve stínu Washingtonova památníku a nevrle loupal očima po slunci, které jako kdyby odmítalo zapadnout. Let z Reykjavíku trval pět hodin, ale vzhledem k časovému posunu přistáli ve Washingtonu jen o hodinu později – a i když Gray cestoval často, takové změny mu vždycky rozhasily vnitřní hodiny.

Za jeho podráždění částečně mohly i dvě hodiny strávené v podzemí pod Smithonovým hradem na velitelství Sigmy, kde podal podrobné hlášení a seznámil se s posledním vývojem.

Deník Archarda Fortescuea, který přivezli z Islandu, byl jistě velice významný a Gray měl na sobě pádný důkaz. Opatrně se dotkl levého ucha, které mu zakrýval sotva viditelný tekutý obvaz, jenž zakrýval škrábnutí od kulky z pistole toho agenta Bratrstva. Jeho zranění však nebyla nejtěžší.

„Počkej!“ zavolala na něj Seichan, která kulhala za ním.

Napadala na pravou nohu. Zdravotníci v Sigmě ošetřili i její tržné rány, sešili hlubší kousance a dali jí injekci antibiotik se slabšími analgetiky, po nichž měla lehce zastřený pohled. Měla štěstí, že s ní kosatky zacházely tak jemně, jinak mohla o nohu úplně přijít.

Gray zpomalil, aby ho dohonila. „Mohli jsme jet taxíkem.“

„Potřebovala jsem si protáhnout nohy. Čím víc se budu hýbat, tím rychleji se to zahojí.“

Tím si Gray nebyl tak jistý. Slyšel, jak jeden z lékařů varuje Seichan, aby nohu nepřetěžovala. Zároveň ale viděl žhavou jiskru, která probleskovala pod mírnou otupělostí způsobenou léky. Seichan se dvouhodinový pobyt v podzemí nelíbil ani o trochu víc než jemu. Říká se, že žraloci nemohou dýchat, pokud nejsou v neustálém pohybu, a Gray měl podezření, že totéž platí o ní.

Přešli spolu Madison Drive. Když sestoupili z obrubníku, uklouzla jí levá noha, ale Gray ji chytil kolem pasu, aby neupadla. Seichan zaklela, narovnala se a začala se od něj odtahovat. Gray ji však přitiskl k sobě a položil si její ruku na rameno.

„Radši se mě drž.“

Seichan už chtěla ruku zvednout, ale Gray se na ni zamračil. Seichan vzdychla a sevřela prsty. Gray jí nechal dlaň položenou na zádech pod rozepnutou bundou pro případ, že by potřebovala podepřít.

Ve chvíli, kdy přešli ulici a zamířili mezi Muzeum přírodních dějin a Národní galerii umění, už mu zatínala prsty hluboko do ramenního svalu. Gray ji objal kolem pasu a přidržoval ji s dlaní položenou pod jejími žebry.

„Příště pojedeme taxíkem…,“ vydechla a chabě se na něj pousmála.

Gray byl ovšem sobecky rád, že se rozhodli jít pěšky. Seichan se o něj opírala a on cítil broskvovou vůni jejích vlasů, jež se mísila s čímsi výraznějším z její vlhké kůže. A v jeho nitru bylo dost z primitivního muže, který si vychutnává, když nějaká žena ve slabé chvilce potřebuje jeho pomoc.

Dlaní přes blůzu vnímal teplo jejího těla, ale tento okamžik téměř intimní blízkosti netrval dlouho.

„Díkybohu už tam skoro jsme,“ řekla a odtáhla se od něj, i když mu nechala pro jistotu aspoň ruku na rameni.

Před nimi se tyčila budova Národních archivů. Měli se tu sejít s kurátorem a jeho asistentkou. Krátce po příjezdu na velitelství Sigmy jim Gray poslal přes kurýra fotokopie stránek starého deníku – originál zůstal schovaný v trezoru. Nehodlali nic riskovat.

Na ulici si okamžitě všiml dvou agentů, kteří dostali za úkol hlídat archiv. Další dva by měli být uvnitř. Neponechají náhodě ani osud fotokopií.

Když pomáhal Seichan do schodů, v kapse mu zazvonil mobil. Vytáhl ho natolik, aby se podíval na jméno volajícího. Monk dohlížel s Kat na situaci na Islandu a snažili se zjistit, jestli nespustili další katastrofickou erupci, jako byl výbuch sopky Laki. Podobně jako v Utahu horko sopečného výbuchu s velkou pravděpodobností zničilo tamější nanohnízdo, ale nepovede erupce k nové globální zkáze podobné té, jejímž svědkem se stal Fortescue?

Ukázalo se však, že Grayovi nevolá Monk. Na displeji blikalo číslo domácí linky Grayových rodičů. Po návratu do Washingtonu už Gray matce volal, aby se zeptal, jak se po té zlé noci vede jeho otci. Následující ráno bylo otci jako obvykle dobře, jen trochu zapomínal.

Otevřel telefon a přiložil si ho k uchu. „Mami?“

„Ne, tady je tvůj táta,“ ozvalo se. „Copak mě nepoznáš podle hlasu?“

Gray se neobtěžoval vysvětlováním, že až doteď nic neřekl. Nechal to plavat. „Co potřebuješ, tati?“

„Chtěl jsem ti říct…, že…“ Otec se zmateně odmlčel.

„Tati?“

„Počkej chvilku, sakra…“ Otec zavolal mimo sluchátko. „Harriet, proč volám Kennymu?“

Z dálky se ozval slabý matčin hlas. „Cože?“

„Chci říct Grayovi. Proč volám Grayovi?“

Aspoň tentokrát nespletl jméno.

Gray slyšel tlumenou konverzaci. Otcův hlas zněl stále mrzutěji a zlostněji. Musí něco udělat, než otec dostane další záchvat vzteku.

„Tati!“ vykřikl do telefonu.

Kolemjdoucí se ohlédli jeho směrem.

„Co je?“ zavrčel na něj otec.

Gray se nutil ke klidu. „Co kdybys mi zavolal za chvilku, až si vzpomeneš, cos mi chtěl? To je v pohodě.“

„Tak fajn. Jo, to zní dobře. Teď se toho děje tolik… Trochu jsem to popletl.“

„Nic si z toho nedělej, tati.“

„Tak dobře, chlapče.“

Gray zaklapl telefon.

Seichan se na něj dívala a očima se ho ptala, jestli je všechno v pořádku. Spustila dokonce ruku k jeho boku, jako kdyby ho chtěla na oplátku také podepřít.

Gray uložil telefon do kapsy. „Jenom rodinné věci.“

Seichan na něj však ještě chvíli hleděla, jako kdyby si četla v jeho nitru.

Gray ukázal ke dveřím. „Pojďme se podívat, co Fortescue považoval za tak zásadní, že kvůli tomu schovával svůj deník na Islandu.“

17.01

Seichan si sedla na židli u konferenčního stolu. Veškerou váhu přitom přesunula na zdravý kyčel a pravou nohu nechala nataženou před sebou. Měla co dělat, aby hlasitě nevydechla úlevou.

Gray zůstal stát a Seichan ho nepřestávala sledovat. Pamatovala si jeho napjatý výraz i strach v jeho očích, když mluvil se svým otcem. Teď po něm nebylo ani památky. Kam zmizel? A jak dlouho ho zvládne odsouvat?

Právě teď byl Gray ve svém živlu a za to byla vděčná – skoro stejně jako za to, že si mohla sednout. Brzy však budou muset vláčet svá břímě zase dál.

„Tak co mi povíte o tom Fortescueově deníku?“ zeptal se Gray.

Doktor Eric Heisman přecházel po místnosti a energicky pokyvoval hlavou. Panoval tu ještě větší nepořádek než minule. Množství listin a knih na stole se ztrojnásobilo. Někdo sem ze sousední místnosti dovezl další dvě čtečky mikrofiší. Ostatní zaměstnanci se jistě dohadovali, co se tu děje, zvlášť když viděli ozbrojené strážné u dveří. Ale vzhledem k tomu, kolik cenných dokumentů tu bylo uskladněno, přítomnost strážných možná nebyla zase tak neobvyklá.

Heisman v tuto chvíli připomínal spíš šíleného vědce než kurátora muzea. Měl zmačkanou košili s rukávy vyhrnutými k loktům a bílé vlasy mu trčely všemi směry jako u hororové paruky. Největší změna se nicméně udála s jeho očima: byly zarudlé od přílišné námahy a blýskaly se fanatickým nadšením, i když to mohlo souviset spíš s hromádkou prázdných kelímků od kávy, která přetékala z jediného odpadkového koše v místnosti.

Jak dlouho už byl Heisman vzhůru?

„Jsou tam skutečně úžasné věci,“ řekl Heisman. „Ani nevím, kde začít. Kde jste ho našli?“

Gray zavrtěl hlavou. „Obávám se, že jde o tajnou informaci. Utajení se ostatně týká i obsahu našeho rozhovoru.“

Heisman nad tím mávl rukou. „Já vím, já vím… Sharyn i já jsme podepsali všechny nezbytné papíry, aby nám dali dočasné oprávnění k práci s tajnými dokumenty.“

Jeho asistentka seděla na opačném konci stolu. Od chvíle, kdy vešli, neřekla ani slovo. Zvedla oči od okopírovaných stránek jen na tak dlouho, aby jim kývla na pozdrav. Během jejich cesty na Island se převlékla z přiléhavých černých šatů do elegantní blůzy a volných kalhot.

Seichan po ní čas od času střelila pohledem. Sharyn neudělala nic podezřelého, až na to, jak atraktivně vypadala – se svou štíhlou postavou, hladkou pletí a nažehlenými černými vlasy. Co dělá tak pohledná dívka jako pouhá asistentka kurátora v kryptě plné zaprášených lejster? Klidně by mohla korzovat po molu v Miláně jako modelka.

Seichan se také nelíbilo, jak k ní Gray stáčí oči, kdykoliv se zavrtěla na židli, otočila stránku nebo si zapsala nějakou poznámku.

„Co kdybyste to vzal od začátku?“ vybídl Gray Heismana.

„To není špatný návrh,“ řekl Heisman a ukázal na židli. „Posaďte se. Hned začnu. Je to pozoruhodný příběh, který vyplňuje plno bílých míst.“

Gray poslechl.

Heisman nepřestával přecházet sem a tam. Očividně byl příliš rozrušený, než aby se posadil. „Deník zachycuje posloupnost událostí od chvíle, kdy Archarda poprvé oslovil Franklin.“

Archarda…?

Seichan potlačila úsměv. Vypadalo to, že si kurátor s tím Francouzem během jejich nepřítomnosti potykal.

„Vše začalo objevem indiánské mohyly v Kentucky.“ Heisman se obrátil k Sharyn, aby mu pomohla.

Dívka ani nezvedla hlavu. „Hadí mohyly.“

„Ano, zní to dramaticky, viďte? Tam objevili zlatou mapu uvnitř lebky mastodonta, která byla zabalena do bizoní kůže. Jednalo se o tajnou indiánskou mapu, o které řekl Jeffersonovi ten umírající šaman.“ Heisman svůj výklad doprovázel rozmáchlými gesty. „Tehdy se ale Jefferson a Franklin nesetkali s indiánským šamanem poprvé. Náčelník Canasatego už dřív přivezl na schůzku s Jeffersonem jiného šamana z odlehlého západního kmene. Ten stařec urazil hodně velkou vzdálenost, aby se na pobřeží setkal s novými bílými náčelníky. Vyprávěl Jeffersonovi dlouhý příběh o bledých indiánech z dávné minulosti, kteří kdysi žili v jejich zemi a měli velkou moc. Prý taky přišli z východu jako noví kolonisté. To samozřejmě vzbudilo u našich Otců zakladatelů zájem, ale zároveň i nevíru.“

Gray přikývl. „O tom nepochybuji.“

„Nakonec se šaman vrátil s důkazem. V tajnosti jim předvedl nějaký důkaz technologie, která Franklina i Jeffersona ohromila.“ Heisman se otočil ke své asistentce. „Sharyn, mohla byste nám přečíst příslušnou pasáž?“

„Okamžik.“ Sharyn nalistovala správnou stránku a pustila se do čtení. „Přišli se zlatem, které se nedalo roztavit, se zbraněmi z oceli, jakou indiáni nikdy neměli, ale především se stříbřitým suchým elixírem, jehož pouhá špetka byla tisíckrát mocnější než hora černého prachu.“

Gray si vyměnil pohled se Seichan. Neroztavitelné zlato bylo jistě tímtéž kovem, z něhož byly zhotoveny destičky. Bylo mnohem hustší a tvrdší než zlato obyčejné. A stříbřitý suchý elixír… Nemohl právě on způsobit exploze, ke kterým došlo v Utahu i na Islandu?

Heisman navázal: „Irokézská konfederace velice stála o to, aby byla součástí nového národa, a proto se pokoušeli vyjednat dohodu.“

„O Čtrnácté kolonii,“ dodal Gray.

„O Ďáblově kolonii, ano. Jednání byla sice tajná, ale postupovala poměrně dobře. Mělo se jednat o obchod. Irokézská konfederace dokonce vymezila vlastní území.“ Znovu se otočil ke své asistentce, ale tentokrát už Sharyn byla připravená.

„Chtěli získat velké území za francouzskými teritorii, neprobádaný a nikomu nepatřící kraj, aby neohrožovali rostoucí zájmy kolonistů na východě. Irokézové by se vzdali starého území a svého velkého tajemství výměnou za trvalý nový domov a pevné místo v novém národě. Při soukromých schůzkách s náčelníkem Canasategem bylo navíc zjištěno, že se v centru indiánské kolonie nachází ztracené město, jež je zároveň zdrojem těchto zázračných materiálů. Jeho konkrétní polohu však náčelník neprozradil.“

Heisman přisunul ke Grayovi a Seichan otevřený atlas zachycující starou mapu Spojených států. Ukázal na vystínovanou oblast tvaru písmene V, která se táhla severně od New Orleans a pokrývala většinu budoucího vnitrozemí. „Tohle jsou území, která Jefferson koupil od Francouzů.“

„Louisianský obchod,“ přikývl Gray.

„Podle toho deníkového záznamu se zdá, že navrhovaná Čtrnáctá kolonie, o kterou měli zájem indiáni, ležela někde na západ odtud. Podrobněji to ale Archard nikde nevymezuje. Našli jsme už jen jednu další letmou zmínku.“

„Jakou?“ zeptala se Seichan.

„Když Archard v Hadí mohyle objevil tu indiánskou mapu, zjistil, že je ze stejného zvláštního zlata. A na mapě byly vyznačeny dva body.“

„Jedním z nich byl Island,“ zahučel Gray, který si v duchu dával dohromady jednotlivé kousky skládačky.

„Správně. Druhý je daleko na západě. Archard se domníval, že to druhé místo představovalo polohu ztraceného města v centru navrhované nové kolonie. Bylo ale příliš daleko na západě, mimo dosah tehdejších map, a indiánská mapa zřejmě nebyla dostatečně podrobná, takže se Archard rozhodl prozkoumat nejprve Island, protože tamější vody měli námořníci zmapované velice dobře.“

Gray se opřel. „Asi si tu mapu nepřekreslil do svého deníku, že?“

„Ne. Podle Archarda ji Thomas Jefferson tajil. Neukázal ji nikomu mimo okruh svých nejvěrnějších. A nikdo si nesměl udělat kopii.“

Seichan tuto opatrnost chápala. Prezident se jistě bál těch neznámých nepřátel a neuvědomoval si, jak hluboko do jeho vlády už protivníci pronikli. Nedůvěra a paranoia. Ano, snadno se do něj dokázala vžít.

„Co se s tou mapou stalo?“ zeptal se Gray.

Heisman kývl na svou asistentku.

Sharyn přečetla: „Jefferson vymyslel chytrý způsob, jak indiánskou mapu uchovat, ale přitom ji navždy uchránit před nepřáteli. Využije toho, že je ze zlata, a schová ji všem na očích. Nikdo nebude mít podezření, že se v srdci Pečeti ukrývá poklad.“

Gray se zamračil. „Co to znamená?“

Heisman pokrčil rameny. „To Archard nevysvětluje. Tím v podstatě končí první polovina deníku. Na překladu druhé poloviny ještě pracujeme. Ta pojednává o Archardově tajné výpravě na Island.“

Grayovi zazvonil telefon. „Promiňte,“ řekl a podíval se, kdo volá.

Seichan v jeho očích opět postřehla záblesk starostí, které se neustále ukrývaly těsně pod povrchem. Ulehčeně vydechl, ačkoliv si toho nejspíš ani nebyl vědom.

„To je Monk,“ oznámil jí tiše. „Vezmu si to ven.“

Omluvil se a vyšel na chodbu. Heisman využil přestávku ke konzultaci se Sharyn, která dokončovala překlad druhé poloviny deníku. Oba se sklonili nad fotokopiemi a něco si šeptali.

„Tohle by měli vidět…,“ řekl Heisman, ale zbytek Seichan neslyšela.

Do místnosti nahlédl Gray a kývl na Seichan, aby se k němu připojila.

„Další potíže?“ zeptala se, jakmile vyšla za ním.

Zatáhl ji stranou do rohu. „Monk právě získal nové informace od těch japonských vědců. Při islandském výbuchu zaznamenali další obrovský záblesk neutrin, tentokrát desetkrát silnější než ten utažský. Teď už odeznívá, ostatně stejně jako sopečná aktivita na souostroví. V tomhle ohledu máme štěstí. Všichni se shodují na tom, že extrémní horko islandské erupce zničilo tamější nanohnízdo a zabránilo mu v dalším šíření.“

Seichan v jeho hlase neslyšela ani stopu po úlevě. Ještě jí neřekl všechno.

„Před pěti minutami ale z Japonska dorazily poslední novinky. Fyzikové odhalili další místo, které začíná být aktivní, a domnívají se, že islandská exploze zažehla třetí úložiště nanohmoty.“

Seichan si představila sérii navzájem souvisejících výbuchů.

Nejdřív Utah, pak Island a teď tohle.

Gray pokračoval: „Podle jejich dat to třetí úložiště musí být ohromné. Vlna neutrin je tak velká a široká, že se jim zatím nepodařilo odhalit konkrétní místo. Momentálně vědí jen to, že se nachází někde na západě Spojených států.“

„To je hodně mlhavé.“

Gray přikývl. „Jsou ve spojení s ostatními laboratořemi po celém světě, aby nám mohli dodat další informace.“

„V tom je ten problém,“ zahučela Seichan.

„Proč?“

„Na Islandu nás přepadli agenti Bratrstva. To znamená, že jsou napojeni na stejný zdroj informací jako my. A vzhledem k tomu, že jsme na tom ostrově překazili jejich plány, nebudou jen tak nečinně sedět a čekat, až se to samé stane znovu. Vím, jak přemýšlejí a jak budou reagovat. Pracovala jsem v jejich organizaci dost dlouho.“

„Co tedy bude jejich další tah?“

„Odříznou nám přístup k novým informacím, aby je odteď znali jen oni.“ Seichan se zadívala na Graye a odmlčela se, aby mu došla vážnost jejích dalších slov: „Půjdou po těch vědcích v Japonsku. Pokusí se je umlčet.“

1. ČERVNA, 6.14

PREFEKTURA GIFU, JAPONSKO

Riku Tanaka nesnášel dotyky ostatních lidí, zvlášť když byl rozrušený jako teď. Oblékl si bavlněné rukavice a zastrčil si ucpávky do uší, aby odstínil ruch, jenž kolem něj panoval. Poklepával tužkou do stolu a díval se na živě přenášená data na své obrazovce. Po každém pátém ťuknutí tužkou prudce švihl a obratně ji otočil. Uklidňovalo ho to.

Bylo teprve časně ráno, ale jeho laboratoř v srdci hory Ikeno – za normálních okolností tak klidná – kypěla aktivitou. Džun Jošida-sana po zaznamenání obrovského neutrinového výtrysku povolal další pracovníky: čtyři fyziky a dva počítačové techniky. Všichni se shlukli kolem Jošidy u sousední počítačové stanice a snažili se propojovat údaje ze šesti různých laboratoří roztroušených po celém světě. Bylo jich tolik, že se Riku raději stáhl ke své konzoli v koutě laboratoře, co nejdál od svých kolegů.

Soustředil se na jednu menší hádanku. Nakláněl hlavu ke straně, aby se mu lépe přemýšlelo, a studoval mapu světa, která zářila na jeho obrazovce. Doplňovala ji řada značek, jež odpovídaly místům, kde došlo k menším výtryskům neutrin.

„Na tohle nemáme čas,“ řekl Jošida odmítavě, když mu Riku poprvé předložil svá zjištění.

Riku s tím nesouhlasil. Věděl, že Jošida zbytečně plýtvá energií, když dělá takový rozruch a tolik hluku. Neuspěje. Nový výtrysk neutrin ze západní poloviny Spojených států amerických se nedal přesně zaměřit. Vykazoval sice podobný tvar křivky, která připomínala EKG tlukoucího srdce, ale byl 123,4 krát silnější.

Riku si vychutnával tu posloupnost číslic.

1, 2, 3, 4.

Jednalo se o pouhou náhodu, ale Riku se v duchu nad její krásou usmál. V číslech se skrývala krása a elegance, které podle všeho nerozuměl nikdo jiný než on.

Nespouštěl oči z mapy. Tyto anomálie postřehl už po prvním výtrysku neutrin z Utahu. Tamější výbuch zažehl jakousi nestabilní hmotu na Islandu, ale zároveň odstartoval tyto menší vlny z více míst po celé planetě. Po islandské explozi je Riku zachytil znovu.

Na tohle nemáme čas…

Vytěsnil přezíravý hlas nadřízeného a soustředil se na vyznačené tečky, aby v nich našel nějaký řád a vzor. Jedna nebo dvě se nacházely na západě USA, ale jejich přesnou polohu maskovala obrovská vlna neutrin, která se z toho regionu valila a zahlazovala všechny jemnější podrobnosti. Proto Jošida neuspěje.

„Riku?“

Někdo se dotkl jeho ramene. Ucukl a ohlédl se. Stála za ním doktorka Janice Cooperová.

„Omlouvám se,“ řekla Janice – byla raději, když jí ostatní říkali Janice, ačkoliv Riku byl z takové neformálnosti nesvůj – a sejmula ruku z jeho ramene.

Zamračil se a pokoušel se nějak si vyložit drobné svalové pohyby v její tváři. Snažil se k nim přiřadit patřičnou emoci. Napadlo ho však pouze to, že Janice má hlad, a to patrně nebylo správně. Vzhledem k Aspergerovu syndromu se při odhadování emocí jiných lidí mýlil příliš často, než aby důvěřoval svému úsudku.

Přitáhla si k němu židli, sedla si a postavila mu k lokti šálek zeleného čaje. „Napadlo mě, že byste si rád dal.“

Přikývl, ale nechápal, proč Janice musí sedět tak blízko.

„Riku, pokoušíme se zjistit, proč došlo k tomu záblesku na západě.“

„Islandská neutrina proletěla planetou a destabilizovala třetí zdroj.“

„Ano, ale proč až teď? Proč nedošlo k jeho destabilizaci už po výbuchu v Utahu? Ten odpálil islandské úložiště, ale tenhle nový zdroj na západě ne. Ta anomálie působí ostatním fyzikům starosti.“

Riku nepřestával sledovat obrazovku. „Aktivační energie,“ řekl a pokrčil rameny, jako kdyby to bylo naprosto jasné. A taky to jasné bylo.

Janice zavrtěla hlavou. Nesouhlasí s ním, nebo jenom nerozumí?

Povzdychl si. „Některé chemické a jaderné reakce potřebují ke svému spuštění jisté množství energie.“

„Aktivační energie.“

Zamračil se. Copak to právě sám neřekl? Ale pokračoval: „Množství potřebné energie často závisí na množství dané látky. Na Islandu jí zřejmě bylo méně, takže výtrysk neutrin z Utahu stačil k její destabilizaci.“

Janice přikývla. „A výtrysk neutrin z Islandu byl mnohem silnější, takže stačil k destabilizaci zdroje na západě. K zažehnutí silnější rozbušky. Jestli se nemýlíte, znamená to, že té látky je na západě mnohem víc.“

Vysvětlil to snad dost jasně, ne?

„Mělo by jí být 123,4 krát víc.“ Už prosté vyslovení toho čísla ho uklidňovalo. „Pochopitelně za předpokladu, že existuje jednoduchá přímá úměra mezi množstvím hmoty a tvorbou neutrin.“

Janice pobledla.

Riku se raději otočil ke své obrazovce a ke svému vlastnímu problému v podobě drobných neutrinových záblesků.

„Co podle vás znamenají tyhle menší výtrysky?“ zeptala se Janice po dlouhé, vítané odmlce.

Riku zavřel oči a zamyslel se. Ta hádanka se mu líbila. Představil si, jak neutrina vylétají všemi směry a podpalují rozbušky nestabilních úložišť neznámé látky. Když ale narazí na menší cíle, uvedou je do excitovaného stavu a způsobí miniaturní záblesk.

„Nemůže jít o tu nestabilní látku. Tvar výtrysků tomu neodpovídá. Nevidím mezi nimi žádnou podobnost. Myslím, že ty záblesky označují nějakou příbuznou, ale nikoliv stejnou látku.“

Předklonil se a ukázal na obrazovku, aniž by se jí dotkl. „Tady je jeden v Belgii. Jeden či dva na západě Spojených států – ty jsou ovšem maskovány těmi mnohem silnějšími výtrysky. A jedna obzvlášť silná reakce na východě USA.“

Janice přimhouřila oči. „Kentucky…“

Než Riku stačil odhalit, proč se musí naklánět tak blízko k němu, jeho klidný svět se roztříštil. Rozhoukaly se sirény a na stěnách se rozblikala červená světla. Hluk pronikl jeho ucpávkami jako ostří nože. Zakryl si uši dlaněmi. Ostatní začali ječet a divoce posunkovali. Riku opět nedokázal určit, jaká emoce se jim zračí ve tvářích.

Co se děje?

Na protější straně místnosti se rozjely dveře výtahu a z kabiny vyběhlo několik postav v černé výstroji a s puškami v rukou. Ostrý štěkot výstřelů ho přiměl, aby si lehl na zem – neuhýbal před kulkami, ale před hlukem.

Výkřiky ostatních vše ještě zhoršovaly.

Viděl, jak se Jošida hroutí ze svého křesla a kutálí se po podlaze. Chyběl mu velký kus lebky a z hlavy mu vytékala krev. Riku nedokázal odvrátit pohled od šířící se rudé kaluže.

Vtom ho kdosi popadl za plášť. V první chvíli se chtěl bránit, ale byla to jen Janice. Odvlekla ho za stůl a ukázala k postrannímu východu, který vedl do rozlehlého prostoru bývalého dolu, kde se nyní nacházel vlastní detektor.

Pochopil. Musejí utéct. Jestli tu zůstanou, čeká je smrt. Jako na potvrzení jeho úvah zazněly další výstřely. Útočníci nenechávali nikoho naživu.

Přikrčeně následoval Janice za řadou stolů k postrannímu východu. Proběhla dveřmi a Riku ji následoval. Janice za nimi zabouchla dveře a rozhlédla se.

Z chodby před nimi zněla palba, ze směru staré důlní šachty vedoucí na povrch. Kromě nového výtahu se jednalo o jedinou další cestu na povrch. Ozbrojenci měli pod kontrolou oba východy a blížili se k nim z obou stran.

„Tudy!“ Janice ho chytila za paži.

Společně vyběhli jediným zbývajícím směrem: chodbou, o níž Riku věděl, že končí slepě. Za chvíli je útočníci dostihnou. O třicet metrů dál chodba ústila do jeskyně.

Riku viděl vysoko nad sebou klenutý strop, zakrytý polyethylenovou vrstvou, aby z horniny neunikal radon. Pod nohama měl superkamiokande, obrovskou nádrž z nerezové oceli, naplněnou padesáti tisíci tunami ultračisté vody a lemovanou třinácti tisíci fotonásobiči.

„Pojďte,“ pobídla ho Janice.

Proběhli kolem elektronické stanice. V jeskyni bylo plno zařízení včetně vysokozdvižných vozíků. Na jasně žlutém lešení se nad nimi tyčily jeřáby, vše k obsluze obřího detektoru.

Jeskyní se ozvěnou rozléhalo chraplavé volání v arabštině. Vrazi se rychle blížili.

Riku se rozhlédl. Jeskyně nenabízela žádný úkryt, který by nebyl odhalen během několika vteřin.

Janice ho pořád táhla za sebou, až k polici s potápěčskou výbavou. Riku pochopil.

A vzepřel se jí.

„Je to jediná možnost,“ naléhala šeptem.

Vrazila mu do rukou těžkou nádrž se stlačeným vzduchem. Neměl jinou možnost než nádrž sevřít v náručí. Janice zatočila kohoutkem a z náústku zasyčel unikající vzduch. Janice vzala druhý kyslíkový přístroj a přeběhla k poklopu v podlaze, který vedl do obří nádrže s vodou. Tudy se do detektoru spouštěla obsluha, aby vykonávala nezbytnou údržbu – především výměnu vadných fotonásobičů.

Janice mu vložila náústek do úst. Riku ho v první chvíli chtěl vyplivnout – náústek měl nepříjemnou pachuť –, ale nakonec sevřel silikon mezi zuby. Janice ukázala k temnému otvoru.

„Rychle!“

Chvěl se strachem, ale stoupl si nad otvor a rovnýma nohama skočil do studené vody. Váha kyslíkového přístroje ho rychle stahovala ke vzdálenému dnu. Zaklonil hlavu a viděl, jak se nad ním se šplouchnutím noří do vody i Janice. Přitom za sebou zavřela poklop.

Zahalila je naprostá a dokonalá temnota.

Riku nadále klesal a od úst mu stoupaly bubliny. Konečně se jeho nohy dotkly dna. Skrčil se a rozechvěle objímal kyslíkový přístroj – prozatím se klepal jen ze strachu, ale třas se brzy zhorší chladem.

V další chvíli ho našly a objaly cizí paže. Cítil, jak se k jeho tváři tiskne jiná tvář a zahřívá ho.

Poprvé za celý život vítal dotyk jiného člověka.

31. KVĚTNA, 17.32

WASHINGTON, D. C.

„Archardovi trvalo měsíc, než doplul na Island,“ vykládal doktor Heisman. „Zdrželo ho bouřlivé moře.“

Gray seděl za stolem vedle Seichan a poslouchal, jak kurátor shrnuje obsah druhé poloviny Fortescueova deníku. Sharyn dokončila překlad, zatímco Gray vyhlašoval poplach ohledně možného útoku v Japonsku.

Nervózně poklepával nohama. Potřeboval si kurátora vyslechnout, ale zároveň chtěl být na velitelství Sigmy, aby zjistil, jestli jsou japonští vědci v pořádku.

Podíval se na Seichan.

Není jen přehnaně paranoidní?

Ale nemyslel si to. Důvěřoval jejímu úsudku, zejména v souvislosti s Bratrstvem. Okamžitě předal Seichanino varování Kat, která zpravila o hrozícím nebezpečí japonské úřady. Teď čekali, až se jim ozvou zpátky.

Heisman zatím pokračoval: „Během dlouhé cesty Archard trávil hodně času spřádáním teorií o bledých indiánech, o těch bájných lidech, kteří ukázali irokézským předkům svou moc. Shromáždil historky mnoha kmenů, které se často zmiňovaly o bílých lidech nebo o indiánech s bledou pletí. Sbíral i zvěsti kolonistů, kteří tvrdili, že našli stopy dřívějšího osídlení – tato obydlí byla mnohem pokročilejší než obvyklé stavby indiánů. Archarda ale podle všeho nejvíc zaujala možnost židovského původu těch neznámých lidí.“

„Židovského?“ Gray se narovnal. „Proč?“

„Archard popisuje písmo, které viděl na té zlaté indiánské mapě. Podle něj se podobalo hebrejštině, i když zároveň bylo jiné.“

Sharyn ocitovala příslušnou pasáž z deníku. „Poznámky na mapě zjevně vytvořil jakýsi neznámý písař. Mohl je zapsat jeden z těch bledých indiánů? Radil jsem se s nejsečtělejšími rabínskými odborníky a všichni se shodli na tom, že znaky mají podobné rysy jako dávné židovské písmo. Zároveň všichni do jednoho uvedli, že se ve skutečnosti nejedná o hebrejštinu, byť jde možná o nějaký příbuzný jazyk. Je to matoucí záhada.“

Heisman během jejího přednesu vzrušeně pokyvoval hlavou. „Opravdu to je záhada. Zatímco Sharyn dokončovala překlad a vy jste mluvili se svými lidmi kvůli Japonsku, zjistil jsem, co mi dělalo starosti ohledně toho raného náčrtu Velké pečeti se čtrnácti šípy.“

Heisman sáhl po hromádce papírů a jeden z nich vytáhl. „Podívejte se kolem. Je tam slabě vidět nějaké písmo, skoro jako poznámky.“

Gray si jich všiml už předtím, ale nepřikládal jim žádnou důležitost. „A co je s nimi?“

„Obrátil jsem se na jednoho experta v oboru starověkých jazyků. Jde o zvláštní formu hebrejštiny, přesně jak píše Archard. Písmena pod pečetí vytvářejí slovo Menaše, což je jméno patriarchy jednoho z deseti ztracených izraelských kmenů.“

Gray zbystřil. Před několika hodinami se Painter zmínil o spekulacích, které dávaly onen dávný národ Tawtsee’untsaw Pootseev do souvislosti se ztraceným kmenem Izraelitů. Prý se jednalo o jejich přímé potomky. Painter také mluvil o Knize Mormonově, jež tvrdí, že do Ameriky kdysi přicestoval izraelský kmen, konkrétně Menašeho kmen.

Heisman pokračoval: „Otcové zakladatelé byli ztraceným kmenem Izraelitů tak trochu posedlí. Když se poprvé sešla komise k návrhu Velké pečeti, Benjamin Franklin vyjádřil přání, aby pečeť zahrnovala výjev z knihy Exodus, která popisuje odchod Izraelitů do vyhnanství. Thomas Jefferson zase navrhl zobrazit děti Izraele na poušti.“

Gray si prohlížel náčrt pečeti. Dozvěděli se snad Otcové zakladatelé o tom, že ten ztracený kmen skutečně připlul ke zdejším břehům? Že ti „bledí indiáni“, jak je popisovali Irokézové, jsou ve skutečnosti původem Židé?

Vypadalo to tak. A zřejmě se snažili zahrnout tuto okolnost do Velké pečeti, jako poctu dávným Izraelitům.

Heismanova následující slova naznačovala, že se Gray nemýlí. „Divné je, že všechny kmeny Izraelitů byly reprezentovány různými dvojicemi symbolů. V případě Menašeho kmene šlo o olivovou snítku a svazek šípů.“ Heisman se podíval na Graye. „Proč by Otcové zakladatelé vkládali do Velké pečeti znaky Menašeho kmene?“

Gray tušil, že zná odpověď, ale momentálně ho trápilo něco jiného. Kývl na Heismana. „To je všechno hezké, ale pokračujme s Fortescueovou výpravou na Island…“

Heisman se zatvářil zklamaně, odsunul však náčrt Velké pečeti stranou. „Dobře. Jak jsem říkal, trvalo zhruba měsíc, než Archard doplul na Island, ale nakonec usoudil, že našel správný ostrov, který byl vyznačen na mapě. Bohužel se mu na něm nepodařilo nic objevit. Po dvaadvaceti dnech hledání už byl zoufalý, ale náhle se na něj usmálo štěstí. Když jeden z jeho pomocníků prohledával docela dlouhý jeskynní systém, upustil jablko. A to spadlo do pukliny, které si zatím nikdo nevšiml. Když do ní spustili svítilnu, dole se zatřpytilo zlato.“

„Našli to správné místo,“ vydechla Seichan.

„Archard hlubokou jeskyni podrobně popisuje. Píše, že v ní byly kamenné schrány se stovkami zlatých tabulek pokrytých tím dávným hebrejským písmem. A taky prý našel zlaté džbány plné často zmiňovaného stříbřitého suchého elixíru. Archard byl z jejich objevu nadšený a několikrát džbány zakreslil.“

Z toho, jak se kurátorovi chvěl hlas, bylo jasné, že je nadšený i on. Heisman podal jednu stránku Grayovi a poklepal na obrázek uprostřed. „Tohle jsou zlaté nádoby, které obsahují ten elixír.“

Gray při pohledu na ně ztuhl. Obrázek zachycoval vysoké nádoby ozdobené různými hlavami: šakalí, sokolí, paviání a lidskou zahalenou v kápi.

„Vypadají jako egyptské džbány na ostatky,“ poznamenal.

„Ano. Archardovi je taky připomínaly. Nebo přinejmenším poznal, že mají egyptský původ. Uvažoval o tom, že bledí indiáni byli ve skutečnosti uprchlíci ze Svaté země, nějaká tajná skupina mágů s kořeny v židovské víře a egyptské kultuře. Tyto spekulace ale náhle končí a poslední zápis je na první pohled značně uspěchaný. Je jasné, že ho psal ve stavu paniky.“

„Proč?“

Sharyn začala na Heismanovo znamení číst. „Doslechl jsem se, že se k Islandu přiblížila loď. Nepřátelé odhalili naše úsilí a vyrazili za námi. Tento úkryt s poklady nesmějí nikdy objevit. Pokusím se je se svými muži odlákat někam pryč, mimo tento ostrov. Modlím se, abych uspěl. Vyrazíme k pobřeží a k chladné souši – snad poplují za námi. Vezmu si malý vzorek pokladu v naději, že se mi podaří dorazit k americkým břehům. Tento deník tu nicméně nechám jako svoji závěť pro případ, že selžu.“

Heisman si založil ruce na prsou. „Takhle deník končí – Archard prchá před nepřáteli. Ale myslím, že si můžeme odvodit, co se stalo pak.“

„Erupce Laki,“ řekl Gray.

„Sopka se nachází kousek od pobřeží. Archard zřejmě urazil kus cesty, ale pak došlo ke katastrofě.“

Gray se osobně stal svědkem podobné události. Představil si výbuch následovaný mohutnou erupcí.

Heisman si vzdychl. „Z Jeffersonova dopisu víme, že se náš Francouz uchýlil do ústraní a že hluboce litoval svých činů, které podle jeho přesvědčení vedly k smrti více než šesti milionů lidí.“

„Dokud ho o dvacet let později Jefferson nepovolal na další misi. Aby se připojil k Lewisovi a Clarkovi na jejich výpravě.“ Gray se zamyslel. „Podle data na mapě, kterou jste nám předtím ukazoval, Jefferson uzavřel louisianský obchod v roce 1803. Toho roku Jefferson pověřil svého přítele kapitána Meriwethera Lewise, aby sestavil badatelskou skupinu a prozkoumal s ní bývalá francouzská území i oblast dál na západ.“

Gray si byl jistý, že se neplete. „Fortescue jel s nimi. Poslali ho najít to místo vyznačené na indiánské mapě, které sám Fortescue nazval centrem nové kolonie. To ztracené město.“

Seichan sledovala jeho myšlenky. „Určitě ho našli. Fortescue zmizel z historických dokumentů a Lewis byl zavražděn.“

Gray se otočil k Heismanovi. „Máte mapu, která zachycuje trasu Lewisovy a Clarkovy výpravy?“

„Jistě. Okamžik.“ Heisman i jeho asistentka se prohrábli stohy papírů a rychle našli požadovanou knihu. „Tady je.“

Gray se podíval na mapu a přejel prstem po vyznačené trase, která začínala v Camp Woodu v missourském St. Charlesu a končila ve Fort Clatsopu na tichomořském pobřeží.

„Čtrnáctá kolonie určitě leží někde podél téhle trasy nebo v její blízkosti.“

Jenže kde?

Znovu mu zazvonil telefon, který po posledním hovoru nechal položený na stole. Na displeji svítilo číslo Sigmy.

Seichan si ho všimla také.

„Hned se vrátím,“ řekl Gray a zamířil ke dveřím. Seichan se k němu připojila na chodbě.

Gray si přiložil telefon k uchu. „Monku?“

„Tady je Kat, Grayi. Monk je na cestě k vám.“

„Co se stalo? Něco nového v Japonsku?“

„Špatné zprávy. Útočné komando tam zabilo skoro všechny vědce.“

Gray v duchu zaklel. Byli příliš pomalí.

Kat pokračovala: „Dva klíčoví zaměstnanci ovšem přežili. Japonské úřady je vylovily z vodní nádrže na detekci neutrin. Vybrali si docela dobrou skrýš. PSIA je na naši žádost vzala pod svou ochranu.“

PSIA byla zkratka japonské zpravodajské služby. Jednalo se o chytrý manévr. Pokud se nikdo nedozví o tom, že dva lidé přežili, velitelství Sigmy má naději, že získá před Bratrstvem aspoň malý náskok.

„S jedním z nich jsem telefonovala,“ řekla Kat. „Je to postgraduální studentka z Ameriky. Těsně před útokem se prý japonským vědcům nedařilo zpřesnit lokalitu toho třetího zdroje neutrin. Zmínila se ale o jisté anomálii, kterou objevil druhý zachráněný. Prý si všiml dalších malých záblesků neutrin. Nevěnovala jsem tomu velkou pozornost, dokud mi ta studentka neřekla, kde k zábleskům došlo.“

„Kde?“

„Jeden nebo dva zdroje jsou na západě, ale tam se nedají zaměřit přesněji, protože je maskuje zvýšená neutrinová aktivita toho většího výtrysku. Další dva zdroje ale zaměřili: jeden je v Belgii.“

Na chvíli se odmlčela. Grayovi trvalo jen zlomek vteřiny, než si uvědomil význam této informace. Vzpomněl si, jak kapitán Huld mluvil o lovcích, kteří připluli na ostrov Ellirey před Grayem a jeho skupinou. Říkal, že lovci pocházejí z Belgie. Monk si jistě uvědomil totéž. Mohlo se jednat o náhodu, ale Gray tomu nevěřil.

„Útočné komando na Islandu bylo taky z Belgie,“ řekl nahlas. „To musí něco znamenat. Ale co ten druhý zdroj? Kde je?“

„V Kentucky.“

V Kentucky?

Kat navázala: „Monk vás jede vyzvednout. Chci, abyste prověřili tohle druhé místo. Za patnáct minut odlétáte. Musíme využít toho, že jsme zatím jediní, kdo o něm ví.“

Gray vycítil její zaváhání. „Co si o tom všem myslí ředitel Crowe?“

„Nic. Ještě se mi s ním nepodařilo spojit. Měl namířeno hlouběji do arizonské pouště. Budu mu volat dál, ale nemůžeme čekat. Jestli se něco změní, hned vám dám vědět. Jsem v kontaktu i s hlavním prezidentovým poradcem pro armádu.“

To Graye překvapilo. „Proč do toho musíme tahat prezidenta Ganta?“

„Tam, kam máte namířeno, potřebujete ke vstupu prezidentův rozkaz. Bez Gantova podpisu vám brány neotevřou.“

„Jaké brány? Kam jedeme?“

Odpověď ho ohromila. Po vyřízení posledních podrobností Kat zavěsila a Gray se otočil k Seichan.

„Kam nás posílají teď?“ zeptala se.

Gray zavrtěl hlavou. Pokoušel se nějak vstřebat poslední informace.

„Do Fort Knoxu.“

3. ČÁST Hon za zlatem

Σ

25. kapitola

31. KVĚTNA, 14.55

ARIZONSKÁ POUŠŤ

„Porušujete arizonský i federální zákon,“ protestovala Nancy Tsoová.

Painter ji neposlouchal a dloubal nožem do posledních zbytků malty kolem pískovcové desky nad průduchem.

Nancy Tsoová stála s pěstmi opřenými v bok na okraji dna šachty pokrytého petroglyfy. Kowalski držel v ruce pistoli, kterou jí sebral dřív, než se mladá žena stačila vzpamatovat, a hlídal ji.

„Je mi to líto, Nancy,“ řekl Hank Kanosh. „Snažíme se postupovat co nejopatrněji.“

Na důkaz svých slov zvedl odlomený kousek malty z umělecké spirály, odhodil ho stranou a jemně smetl z ústředního symbolu měsíce a hvězdy prach.

Kawtch očichal odhozený úlomek malty, jako kdyby si s ním jeho pán hrál.

Painter dál rýpal nožem do štěrbiny kolem pískovce. Potil se a slunce ho pálilo do obnaženého krku. Po pěti minutách se mu ale deska začala kolébat pod rukama.

Hank to ucítil také. „Už jste ji uvolnil. Chvěje se v proudu vzduchu, který vane z podzemí.“

Painter s ním souhlasil. Vkleče hmatal kolem desky, dokud nenašel štěrbinu dostatečně širokou na to, aby do ní zasunul ostří nože a zapáčil. Deska se nepatrně naklonila. Byla deset centimetrů silná a příliš těžká, než aby ji Hank zvedl sám.

Painter ji opět spustil a mávl na Kowalského. „Pomozte mu s tím.“

„A co s ní?“ Kowalski trhl palcem ke správkyni parku.

Painter si sedl na paty. Potřeboval její spolupráci, což znamenalo, že s ní musí jednat na rovinu a seznámit ji s vážností situace. „Nancy, určitě jste slyšela o sopečném výbuchu v Utahu a na Islandu.“

Nancy se na něj dál zle mračila a propalovala ho pohledem.

„To, co tady hledáme, souvisí s oběma katastrofami. Zemřelo mnoho lidí a plno jich ještě zemře, jestli nenajdeme odpovědi. Odpovědi, které mohou být právě tady.“

Odmítavě zavrtěla hlavou. „O čem to mluvíte?“

Odpověděl Hank. „O Anasaziích. Náhodou máme důkazy o tom, že současná sopečná aktivita přímo souvisí se zkázou, při které vznikl Západní kráter a která zahubila místní Anasazie. Nemůžu vám to vysvětlovat do podrobností, řeknu jen tolik, že znaky, které jsme vám ukázali – měsíc a hvězda vyryté do povrchu téhle desky – jsou vodítka k dávné tragédii.“

„Jestli chceme zachránit lidské životy, musíme pokračovat,“ zatlačil Painter.

Chvíli hleděla střídavě na Paintera a na Hanka a nakonec si povzdychla. Hluboké rýhy na jejím čele se aspoň trochu vyhladily. „Dobře, věřím vám. Prozatím. Ale buďte opatrní.“ Natáhla ruku ke Kowalskému. „Dostanu zpátky svou zbraň?“

Painter se na ni zadíval, aby se pokusil odhadnout, jestli nejde jen o lest, jak získat zpátky pistoli. Zdálo se, že Nancy mluví vážně, ale nemohli ji pořád hlídat.

„Vraťte jí zbraň,“ pokynul Kowalskému.

Kowalski se zatvářil, jako kdyby chtěl odmítnout, ale nakonec otočil pistoli pažbou napřed a podal ji správkyni. Nancy ji vzala, několik vteřin ji jen tak držela, zatímco všichni tajili dech, a pak ji zastrčila do pouzdra.

Podívala se na Kowalského a trhla hlavou k pískovcové desce. „Tak jdeme. Pomůžu vám.“

Nakonec bylo třeba, aby pozvednutý okraj desky, již Painter nepřestával páčit nožem, chytili všichni tři a odtáhli ji z otvoru. Postavili ji na hranu a Kowalski ji odkulil ke skalní stěně, kde ji opřel.

„Spokojená?“ zeptal se Nancy a oprášil si ruce o kalhoty.

Nancy neodpověděla. Místo toho se otočila k otvoru do podzemí. Painter vylovil z batohu baterku a posvítil dolů. Kužel světla ozářil širokou, prudce klesající šachtu.

„To jsou schody,“ vydechla Nancy užasle.

Schody však bylo velkorysé označení. Do skály kdosi vytesal provizorní stupínky, jen tak velké, aby se o ně dalo opřít patami či špičkou nohy. I to však bylo lepší než nic. Aspoň nebudou potřebovat provazy.

Připojil se k nim Kowalski a naklonil se nad otvor. „Fuj.“ Zamával si rukou před obličejem. „To je smrad.“

Hank přikývl. „Síra. A je tam teplo. To není u průduchů z jeskyně obvyklé.“

Určitě tu je nějaká geotermální aktivita…

To nebylo zrovna uklidňující pomyšlení, ale neměli jinou možnost než pokračovat.

Painter se obrátil na Nancy. „Nevadilo by vám, kdybyste tady počkala? Jestli se do dvou hodin nevrátíme, zavolejte pomoc.“

Správkyně přikývla.

„Ale ty dvě hodiny, prosím, dodržte,“ dodal Painter. Obával se, aby Nancy nezavolala svým přátelům ze správy parku, jakmile oni zmizí v podzemí.

„Máte moje slovo,“ odpověděla Nancy. „A já ho dodržím.“

Kawtch couvl od díry s ocasem staženým mezi nohama. Zřejmě ho lekal podivný, nepříjemný pach. Painter mu to nemohl vyčítat.

Hank podal Nancy vodítko. „Pohlídáte zatím Kawtche?“

„Nemyslím, že bych měla na vybranou. Ten tam dolů nepůjde. Nejspíš má z nás všech nejvíc rozumu.“

Painter se rychle spojil s velitelstvím Sigmy, aby seznámil Kat a Lisu se zdejší situací. Pak se sklonil a vstoupil do chodby – dával si pozor, aby kladl paty přesně do vytesaných stupínků. Nechtěl ztratit rovnováhu a sklouznout do hlubin. Sestupoval s rozsvícenou baterkou jako první, za ním šel Hank a jejich trojici uzavíral Kowalski rovněž se zapnutou svítilnou.

Chodba klesala. Po několika minutách se otvor za nimi zmenšil na nepatrnou tečku slunečního světla. Vzduch byl stále teplejší a hůř se tu dýchalo. Paintera pálily oči i nos, což ještě zhoršoval neustálý průvan, který mu vanul do tváře. Uvažoval, jak daleko dojdou, než se budou muset vrátit.

„Určitě už jsme hluboko pod stolovou horou,“ odhadl Hank. „Nejmíň třicet metrů. Sáhněte si na stěny. Už nejsou z pískovce, ale z vápence, který tvoří základ větší části coloradské roviny.“

Painter si změny všiml také. Jak hluboko ta chodba vede?

Kowalski zřejmě uvažoval o tomtéž. Hlasitě usrkl z trubičky připojené k sáčku s vodou, vyplivl ji a zabručel. „Jestli narazíme na chlápka s kopyty a s trojzubcem, hned odtud vypadneme, ano?“

„Možná ještě dřív,“ odpověděl Hank a rozkašlal se.

Painter však odhodlaně pokračoval dolů, dokud k němu nedolehlo syčení a tichý hukot. Kužel světla ozářil konec chodby.

Konečně.

„Něco před námi je,“ upozornil ostatní.

Opatrně ušel několik posledních metrů a protáhl se do podzemní prostory, nádherné, ale ve své kráse zároveň děsivé. Ustoupil, aby se k němu mohli připojit jeho společníci.

Kowalski hlasitě zaklel.

Hank si zakryl ústa dlaní a vydechl: „Můj bože…“

Chodba ústila do velké jeskyně, dost vysoké, aby se do ní vešla pětipatrová budova, a s dokonale klenutým stropem, jako kdyby jeskyni vytvořila bublina ve vápencovém masivu. Až na to, že tato bublina před dávnými časy popraskala.

Po levé stěně se táhla vysoká, široká puklina, ze které do jeskyně proudil tok – ovšem nikoliv vodní. Probublávalo a vytékalo z ní husté bahno, z něhož stoupala sirná pára, a vlévalo se do tůně, která zabírala polovinu jeskyně a kromě hlavního měla ještě několik dalších přítoků z menších puklin ve stěně. Z tůně naopak odtékala řeka vroucího bahna, která mizela v temném otvoru na opačné straně jeskyně.

„Úžasné,“ řekl Hank. „Podzemní řeka bahna. Tohle je určitě jedna z hlavních geotermálních tepen, které protékají pod celou coloradskou rovinou od sanfranciských sopek.“

Neobjevili ji však jako první.

Nad horkou řekou se klenul most z dlouhých, úzkých pískovcových desek spojených maltou. Styl a provedení stavby jasně svědčil o tom, že autory mostu byli puebloví indiáni.

„Jak to tady dole mohli postavit?“ podivil se Kowalski.

Hank odpověděl: „Mezi členy starých kmenů téhle oblasti byli fenomenální inženýři, kteří zvládali stavby rozsáhlých a komplikovaných sídel na příkrých skalních stěnách. Tenhle most pro ně byl hračka. Museli sem ovšem ručně dotáhnout ty desky.“

Profesorovi se zamžily oči – buď od štiplavého vzduchu, nebo od toho, jak si představoval tu dávnou technickou výzvu. Vykročil kupředu. Na zemi ležela suť z rozbitých kamenů, ale k mostu vedla vyklizená cesta.

Painter ho následoval – věděl, kam profesor jde. Za mostem pokračovala podobná stezka k ústí chodby v protější stěně. Vypadalo to, že jejich putování podzemím ještě neskončilo.

U mostu je ovanulo takřka nesnesitelné horko a síry ve vzduchu přibylo natolik, že se téměř nedal dýchat. Tak daleko došli jen díky neustávajícímu průvanu, který z jeskyně odváděl jedovaté zplodiny šachtou na povrch.

„Myslíte, že se dá bezpečně přejít?“ zeptal se Kowalski. Držel se za Hankem, jemuž se ve tváři zračily stejné pochyby.

„Ten most tu stojí stovky let,“ pokrčil Painter rameny. „Ale půjdu první. Sám. Jestli mi bude připadat provozuschopný, přejdete po jednom za mnou.“

„Dávejte pozor,“ varoval ho Hank.

To Painterovi nemusel říkat. Painter přistoupil k mostu, odkud se mu nabízel výhled do koryta, v němž bublalo bahno a šplíchalo na vápencové stěny po obou stranách. Pád by se rovnal jisté smrti.

Neměl ale na vybranou, a tak došlápl jednou a poté i druhou nohou na pískovcovou desku. Na chvilku se zastavil. Most se zdál být dostatečně pevný. Udělal další dva kroky, kterými se ocitl přímo nad řekou. Slyšel vrzání pískovců, které se pod jeho váhou mírně pohnuly, a s obavami se zastavil. Po zádech mu stékaly pramínky potu a pálily ho oči.

„Jste v pohodě?“ zavolal Kowalski.

Painter zvedl ruku na znamení, že mu nic není, ale podvědomě se bál odpovídat nahlas, i když to byl samozřejmě nesmysl. Krok za krokem pokračoval dál, dokud nedospěl ke konci mostu a s úlevou neseskočil na pevnou zemi.

Ulehčeně se opřel dlaněmi o kolena.

„Máme jít za vámi?“ vykřikl Hank.

Painter na ně jen zamával, ať se k němu připojí.

Brzy byli všichni na druhé straně a po krátkém vydechnutí zamířili k tmavému ústí chodby. Bahnitý tok nechali za sebou.

V chodbě je přivítal chladný vzduch, v němž byly cítit minerály. Byla to ale vítaná změna po sirném pachu jeskyně.

Kowalski před sebou zamával dlaní. „Odkud to jde?“

„To se dá zjistit jediným způsobem.“ Painter vykročil v čele skupiny.

Hank cestou dolů nabídl podrobnější vysvětlení. „Ten jeskynní systém se určitě táhne mnohem dál. Průvan svědčí o tom, že dole je obrovské množství studeného vzduchu.“ Ukázal palcem dozadu. „Ta horká jeskyně odčerpává chladný vzduch nahoru a průvan pak odvádí horko až k povrchu.“

Painter si vzpomněl na objem jeskyní pod průduchem ve Wupatki. Přes dvě stě milionů krychlových metrů. Měl dojem, že tento systém je ještě větší. Ale jak daleko budou muset jít?

Chodba se nořila stále hlouběji. V některých úsecích klesala velice příkře, jinde byla téměř vodorovná, nikdy ale nestoupala. Také tu byla čím dál větší zima. Po deseti minutách chůze se ve světle Painterovy baterky začala na stěnách lesknout vrstva ledu. Painter si dobře pamatoval Nancyina slova o ledových lávových chodbách, které probíhají pod kuželem Západního kráteru. Zjevně se nacházely i zde.

Cesta byla čím dál zrádnější. Kowalski dokonce v jednu chvíli s hlasitým zaklením upadl. Vanul tu silnější průvan a chlad pálil Paintera na lících jako před pár minutami sirné horko.

„Napadlo to jenom mě,“ zabručel Kowalski, když se zvedl ze země, „nebo si taky říkáte, že to vypadá, jako kdyby zamrzlo peklo?“

Painter neodpověděl, protože ve světle jeho baterky se objevil konec chodby. Zpola k němu došel, zpola doklouzal po ledovém povrchu kamenů a u ústí jeskyně se ohromeně zastavil.

Kowalski ostře hvízdl.

Hank užasle zalapal po dechu. „Našli jsme je.“

Painter věděl, koho tím myslí.

Našli Anasazie.

16.14

„Je to skoro jako sledovat počítačovou hru, n’est-ce pas?“ zeptal se Rafael.

Seděl v zadní kabině vrtulníku – jednoho ze dvou strojů s tmavými neprůstřelnými okny, které si draze pronajal od domobrany, jež je používala k hlídkování podél hranice s Mexikem v rámci boje proti „narkoteroristům“. Vrtulníky nyní stály na poušti zhruba kilometr a půl od stolové hory. Kabina byla vybavena dvěma kapitánskými křesly, která se otáčela mezi lavicí na jedné a elektronickým zařízením na druhé straně – byly tu digitální videorekordéry, přehrávače DVD, tři LCD monitory, vše napojeno na mikrovlnné přijímače a kamery připevněné k vnější straně trupu.

Prostřední monitor zachycoval oddíl stoupající puklinou ve stěně hory k rozvalinám na jejím vrcholu. Obraz snímala kamera na Bernově přilbě a Rafe tak opět mohl sledovat probíhající akci.

Otočil se ke Kai Quocheetsové, která seděla na lavici vedle jednoho z Bernových mužů a zle se na něj mračila s rukama založenýma na prsou. Zjevně stále zuřila kvůli jeho zradě. Od chvíle, kdy po zastřelení těch dvou starých Hopiů opustili jejich obydlí, nepromluvila ani slovo. Rafe z toho měl trochu špatný pocit. Musel připustit, že se jednalo o zbytečný čin, který ho nebyl hoden, ale byl rozlámaný z cesty a rozzlobilo ho, jak ta indiánka odolávala jeho výslechu. Teď věřil, že staří manželé opravdu nic nevěděli.

Škoda.

Kdyby ta dívka nebyla tak tvrdohlavá, možná by jí dal menší dárek, ale takhle ji nechal, ať se mračí.

Znovu se otočil k obrazovkám. Bernův oddíl dorazil k vrcholu stolové hory a zamířil k místu, kde satelit naposledy zachytil Paintera Crowea, jak se svou skupinou schází puklinou na druhé straně. Nic víc vzhledem ke špatnému rozlišení vidět nebylo.

Vystopovat ředitele Sigmy nepředstavovalo velký problém. Stačilo pár telefonátů, několik vhodně položených otázek a bylo to, zvlášť poté, co si Painterova skupina vyřídila povolení ke vstupu do Národního parku. Painter sice neuvedl žádná jména, ale kolik trojic turistů míří do pouště se psem? Popisy se shodovaly a prostřednictvím kontaktů rodiny Saint Germainů s vědeckou komunitou Rafe získal přístup k údajům geofyzikální družice, s nimiž monitoroval poušť kolem puebla s názvem Puklina ve skále.

Poté k němu odletěli vrtulníky a Bernův oddíl se vydal ke stolové hoře pěšky.

Rafe se předklonil k obrazovce.

„Kde je ten váš chiant strýc?“ zašeptal.

Sledoval, jak Bern postupuje pružným krokem atleta od jednoho balvanu k druhému, s těžkým batohem na zádech a puškou připravenou k výstřelu. Rafe si mimoděk závistivě přejížděl levou dlaní po stehně. Přiměl se sevřít prsty v pěst. Sám mohl nanejvýš vést svůj život nepřímo, prostřednictvím jiných. Jako nyní. Když se bude na obraz dostatečně soustředit a odstíní všechny ostatní podněty, aspoň na chvíli se stane Bernem.

Jeho zástupce zaujal pozici v čele týmu. Bern nepatřil mezi vojáky, kteří přesouvají na podřízené rizika, jimž nejsou sami ochotni čelit. Proplížil se kolem hromady polorozpadlých cihel, které dřív vytvářely jakousi starou zeď, a dospěl k nenápadné stezce mezi skalami. Ještě než na ni vstoupil, v obraze se mihla jeho ruka. Něco signalizoval svým mužům. Rafe posunky zopakoval na koleně a v duchu si je přeložil.

Pohybujte se tiše. Na moje znamení. Jdeme.

Koutkem oka zahlédl v jednom potemnělém monitoru odraz Kaiiny tváře. Dívka se předkláněla, aby líp viděla. Snažila se hrát lhostejnou neteř, která se svému strýci dávno odcizila, ale Rafe postřehl, jak se jí zrychluje dech, kdykoliv se o něm zmínil.

Nebo kdykoliv něco řekl o druhém zajatci.

Ten mladík, Jordan Appawora, byl v druhém vrtulníku o dvacet metrů dál. Sloužil jako pojistka další Kaiiny spolupráce.

Rafe na obrazovce viděl, jak Bern neslyšně sestupuje soutěskou. Představil si, jak ho do kůže pálí sluneční paprsky, jak se snaží dýchat co nejtišeji, i napětí v jeho zádech a pažích při manipulaci s těžkou zbraní.

Bern dospěl k ohybu a na zlomek vteřiny nahlédl do slepě končící rokle. Víc nebylo třeba. Přítomnost společníka, který vám nahlíží přes rameno, měla své výhody. Rafe vyvolal příslušný obrázek a pozorně si ho prostudoval.

Stěny rokle zdobily petroglyfy, ale jedinou živou osobou byla jakási žena, patrně ta správkyně parku, která dělala Croweově skupině průvodkyni. Stála zády ke kameře, držela vodítko a dívala se do otvoru v zemi.

Tam jste tedy zmizeli…

Rafe vzdychl. „Nehodláte nám to ulehčovat, že, mon ami?“

Zvedl si ke rtům vysílačku. „Berne, zdá se, že na ně musíme jít po zlém. Potřebujeme kořist vylákat ven, čili nasadíme osobní páku.“

Zabloudil pohledem ke Kaiině odrazu.

„Vyřiďte tu hlídku,“ rozkázal. „Jdeme za vámi.“

Bern se s pozvednutou zbraní vynořil zpoza rohu.

Správkyně patrně něco zaslechla, protože se začala otáčet, ale Bernova puška sebou nehlučně trhla a žena se zhroutila na zem. Kai zalapala po dechu.

Rafe se natáhl k sousednímu kapitánskému křeslu a vzal Ashandu za ruku. Seděla vedle něj mlčky a nehybně jako černá socha, ale ani na okamžik na ni nezapomněl. Stiskl její prsty ve svých.

„Budu potřebovat tvoji pomoc.“

16.20

Hank zíral od ústí jeskyně na ledovou hrobku Anasaziů, po staletí uchovanou hluboko v podzemí, a snažil se vstřebat, na co se dívá.

To přece nemůže být…

Stěny i podlahy pokrývala silná vrstva modrého ledu, který navíc vytvářel i mohutné rampouchy, jež visely z klenby stropu jako krápníky. Uprostřed jeskyně stála vesnice, zpola ponořená v ledu. Do výšky čtyř pater se zvedaly rozvaliny dávného puebla, obalené dalšími vrstvami ledu. Jako kdyby našli nové Wupatki, jenže větší. Ani zdejší obyvatele však nečekal lepší osud. Všude ležela zčernalá, mumifikovaná těla zamrzlá v ledu, jako kdyby je něco vyplavilo z jejich domovů. Kolem nich se povalovaly hliněné nádoby a dřevěné žebříky, ale většina se jich nahromadila u jedné strany jeskyně spolu s přikrývkami a pletenými koši.

„Musela se tudy prohnat potopa,“ řekl Painter a ukázal k dalším chodbám, které ústily do jeskyně. „Všichni se utopili a pak zbytky vody zamrzly.“

Hank zavrtěl hlavou. „Nejdřív umírali v ohni… a pak v ledu.“

„Možná byli prokletí,“ poznamenal Kowalski s neobvyklou ponurostí.

Možná opravdu byli.

„Víte jistě, že to jsou Anasaziové?“ zeptal se Painter.

„Podle jejich oděvů i podle architektury staveb a jedinečného černobílého zdobení keramiky se skutečně jednalo o jeden z kmenů Anasaziů.“ Hank postoupil kupředu. „Určitě šlo o poslední zachráněné, kteří unikli sopečnému výbuchu i následnému masakru. Utekli z Wupatki a pokusili se založit si nový domov tady v podzemí, s vchodem chráněným tou malou pevností nahoře.“

„Ale kdo vchod uzavřel?“ zeptal se Painter. „A proč ho označili symbolem Tawtsee’untsaw Pootseev?“

„Možná to udělal nějaký sousední kmen, který jim pomáhal založit tuto poslední baštu. Uzavřeli podzemí náhrobním kamenem a označili ho symbolem těch, kteří na ně přivolali takový trest – jako varování všem, aby se nepokoušeli vstoupit.“

Painter se podíval na hodinky. „Když už o tom mluvíme, měli bychom to tady co nejvíc prozkoumat a pak se vrátit.“

Hank v jeho hlase slyšel zklamání. Painter jistě doufal v něco víc než ledový hřbitov. Opatrně se rozestoupili. Hank nebyl připraven na prohlížení mrtvol. Vytáhl baterku a vydal se do přízemí puebla.

Nejprve musel ulámat rampouchy, které visely jako obři tesáky ve dveřních otvorech; teprve pak se mohl protáhnout dovnitř. V místnosti našel další tělo, tentokrát dětské, jímž potopa smýkla do rohu jako nepotřebným smetím. Z ledu vyčnívala drobná ručka, jako kdyby prosila o záchranu.

„Je mi to líto…,“ zašeptal Hank a pokračoval k další místnosti.

Všechno pokrýval led, jenž svým leskem dodával místu jistou pohřební vznešenost a krásu. Pod třpytivým nátěrem však kralovala smrt.

Hank šel pořád dál, s mlhavým cílem najít skutečné centrum puebla, aby zde vzdal úctu místním lidem. Se skloněnou hlavou vkročil mezi rozvaliny místností do prostoru, který připomínal vstupní halu s terasami ozdobenými proudy ledu. Hank si představoval, jak si tu hrají děti a matky je napomínají a hnětou těsto na chléb.

Stačilo však zvednout hlavu, aby se rychle vytrhl z takového snění. Od stropu na něj mířily hrozivé ledové rampouchy, jako kdyby se měly každou chvíli odlomit a probodnout ho za to, že bez povolení vnikl na toto strašidelné místo.

Mrtví bohové těchto obyvatel nicméně měli s nezvaným návštěvníkem jiné plány.

Hank se pořád díval ke stropu, takže přehlédl otvor v zemi a pravou nohou šlápl do prázdna. Překvapeně vyjekl, ale pád se nedal zastavit, i když se pokusil zachytit rukama na stěnách úzké šachty. Baterka mu vyletěla z ruky. Očekával, že zahyne.

Naštěstí se zřítil jen do hloubky přibližně dvou metrů, kde narazil botami na pevnou vrstvu ledu. Podíval se pod sebe. Před zlomeným vazem nebo přinejmenším zlomenou nohou ho zachránila okolnost, že podzemní místnost byla zpola zaplněná ledem. Zvedl baterku a podíval se nahoru k otvoru, kterým sem propadl.

„Hanku!“ zavolal Painter.

„Jsem v pořádku!“ odpověděl Hank. „Ale potřebuji pomoc! Spadl jsem do díry!“

Zatímco čekal, přejížděl kuželem světla po kruhové místnosti se stěnami z cihel spojených maltou a pomalu si uvědomoval, že se ocitl přesně na tom místě, které chtěl najít.

Nějaký bůh se mu určitě právě teď pobaveně směje.

Rozhlédl se. Ve stěnách byly malé výklenky přibližně ve výšce, kam dosahoval led. Za normálních okolností by se nacházely v polovině výšky místnosti. Jeho pozornost přilákal třpyt v největším výklenku.

Ne… Jak je to možné?

Stíny na ledové podlaze se pohnuly. Hank obrátil baterku vzhůru k Painterovi s Kowalským.

„Jste zraněný?“ zeptal se Painter udýchaně. Zjevně si dělal starosti.

„Ne, ale radši sem skočte taky. Nevím, jestli bych se toho měl dotýkat.“

Painter se zamračil, ale Hank na něj zamával, ať se k němu rychle přidá.

„Dobře,“ přikývl Painter a otočil se ke svému společníkovi. „Kowalski, uvažte někam lano a hoďte nám ho dolů.“

Obr odešel a Painter elegantně seskočil do místnosti plné ledu. „Tak co jste našel, profesore?“

Hank opsal rukou kruh. „Tohle je kiva, duchovní středisko anasazijského obydlí. V podstatě něco jako jejich kostel.“ Namířil kužel světla nahoru. „Stavěli je v takových studnách. Otvor, kterým jsme se sem dostali, se nazývá sipapa a pro Anasazie představoval bájné místo, odkud jejich národ poprvé vyšel na světlo světa.“

„Dobře, ale k čemu ta lekce z náboženství?“

„Abyste pochopil, co tu uctívali nebo přinejmenším přechovávali jako určité znamení bohům.“ Namířil baterku k velkému výklenku. „Myslím, že právě tohle ukradli Lidem jitřní hvězdy. A právě tohle taky vedlo k jejich zkáze.“

17.06

Painter přistoupil k výklenku, který nyní ozařovaly obě baterky. Ne že by ten předmět potřeboval lepší osvit. Jeho povrch neposkvrňovalo sebemenší smítko a oslnivě se leskl; pokrývala ho jen tenká vrstva ledu.

Úžasné…

Ve výklenku stála zhruba půl metru vysoká zlatá nádoba, ozdobená vlčí hlavou s dokonale propracovanými detaily od vztyčených uší po hustou srst na krku. I oči zvířete vypadaly jako živé – jako kdyby měly každou chvíli mrknout.

Na přední stěně nádoby si Painter všiml úhledných řádků povědomého písma.

„Stejné písmo jako na těch zlatých destičkách,“ řekl.

Hank přikývl. „To je důkaz, že tento totem kdysi patřil Tawtsee’untsaw Pootseev, nemyslíte? A že ho Anasaziové ukradli z jejich skrýše.“

„Možná,“ zahučel Painter. „Ale co ta samotná nádoba? Jestli se nepletu, vypadá jako vázy, do kterých staří Egypťané ukládali orgány svých mrtvých.“

„Máte pravdu,“ přitakal Hank.

„Jenže na téhle je vlčí hlava.“

„Egypťané zdobili nádoby zvířaty ze své rodné země. Pokud by autor zhotovil tuto nádobu v Severní Americe, zvolil by vlka. Vlci tu vždy byli významná totemová zvířata.“

„Ale neodporuje to vaší teorii o Tawtsee’untsaw Pootseev? Nemělo se jednat o ztracený kmen Izraelitů z Knihy Mormonovy?“

„Ne, mé teorii to rozhodně neodporuje.“ V profesorově hlase znělo vzrušení. „Právě naopak, krásně ji to potvrzuje.“

„Jak to?“

Hank si přitiskl prsty ke rtům, aby se opanoval. Zdálo se, že se mu podlamují kolena. „Podle naší svaté knihy byly zlaté tabulky, které John Smith přeložil a sestavil do Knihy Mormonovy, popsány jazykem označovaným jako reformovaná egyptština. Abych ocitoval Knihu Mormonovu, devátou kapitolu, třicátý druhý verš: A nyní pohleďte, zapsali jsme tyto záznamy podle našich vědomostí, písmem, jež nazýváme reformovaná egyptština, které nám bylo předáno a které jsme upravili podle naší řeči.“

Hank se otočil k Painterovi. „Nikdo to písmo ale vlastně neviděl,“ pokračoval. „Protože původní zlaté tabulky zmizely poté, co je John Smith přeložil. Prý se vrátily k andělu Moronimu. O tom písmu víme jen to, že se údajně jednalo o odvozeninu z hebrejštiny, která se vyvinula po odchodu kmene ze Svaté země.“

„Tak proč ji nazývali egyptština, ať už reformovaná nebo jiná?“

„Podle mého názoru máme odpověď před sebou.“ Hank ukázal na nádobu. „Víme, že izraelské kmeny měly komplikované rodové vazby na Egypt. Jak už jsem vám říkal, nejranější variantu symbolu s měsícem a hvězdou najdeme u starověkých Moábců, kteří byli příbuzní tehdejších Izraelitů i Egypťanů. Když tedy ten ztracený kmen připlul do Ameriky, vezl s sebou dědictví po obou větvích předků. Zde je důkaz, propojení egyptské kultury a staré hebrejštiny. Musíme ho uchovat.“

Painter se natáhl pro nádobu. „Na tom se shodneme.“

„Opatrně,“ varoval ho Hank.

Základna vázy byla zalita několikacentimetrovou vrstvou ledu, ale Hankovi dělalo starosti něco jiného. Všichni viděli, co se stalo, když se pokusili odnést artefakty, jež po sobě zanechali Tawtsee’untsaw Pootseev.

„Myslím, že by se nemělo nic stát,“ řekl Painter. „Je to stovky let zmrzlé.“

Vzpomněl si na Ronalda China, podle něhož výbušná látka zůstávala stabilní v teple a extrémní horko ji zničilo. Při ochlazení naopak vybuchovala. I tak se po víku s vlčí hlavou natáhl se zatajeným dechem. Zvedl ho a posvítil si baterkou dovnitř.

Vydechl. „Přesně jak jsem si myslel. Je prázdná.“

Podal víko Hankovi a začal vyprošťovat nádobu z ledu. Stačilo několikrát zabrat.

„Je pěkně těžká,“ poznamenal, když na ni vrátil víko. „Vsadím se, že je ze stejného nanozlata jako ty tabulky. Zřejmě tímhle materiálem izolovali tu svou nestabilní látku.“

„Proč myslíte?“

„Čím je kov hustší, tím lépe uchovává teplo. Trvá delší dobu, než se ohřeje, ale když už se tak stane, vydrží teplý delší dobu. To by sloužilo jako pojistka proti krátkodobým výkyvům teplot a umožnilo by to transport látky od jednoho zdroje tepla k druhému.“

Hank nad takovou vynalézavostí zavrtěl hlavou. „Takže zlato pomáhalo dávným lidem stabilizovat tu výbušnou látku.“

„Myslím, že tahle váza byla jednou z nepoužívaných, rezervních nádob, ale vzhledem k tomu, co se odehrálo v Západním kráteru, Anasaziové museli ukrást i vázu, která byla plná.“ Painter obrátil džbán v rukách. „A podívejte se na tohle. Na opačnou stranu.“

Hank k němu přistoupil.

Na zadní stěně byla nakreslena krajina s klikatým potokem a strmou zalesněnou horou. Uprostřed toho všeho se nacházelo cosi, co připomínalo sopku.

„Co to podle vás znamená?“ zeptal se Painter.

„Nevím.“

Než se nad tím mohli zamyslet víc, shora mezi ně dopadlo lano, div Painterovi nevyrazilo vázu z ruky.

„Dávejte pozor, Kowalski!“ zavolal Painter nahoru.

„Pardon.“

Painter si stoupl pod otvor a zvedl vázu oběma rukama nad hlavu. „Vezměte to ode mě!“

Kowalski opatrně sevřel vázu v dlaních, přidržel si ji v natažených pažích před očima a uznale hvízdl. „Aspoň že jsme našli poklad! Hned mě ten naraženej zadek bolí míň!“

Painter s Hankem vyšplhali z kivy a všichni tři vyšli před zamrzlé pueblo. V jeskyni Painter zlatou vázu přibalil k tabulkám, jež Kai ukradla v Utahu. Jeho batoh teď vážil skoro třicet kilogramů a Painter se vůbec netěšil na dlouhý výstup zpátky ke slunci. Neměl však na vybranou.

„Měli bychom vyrazit, než Nancy zavolá svoje kolegy.“

Když se však otočil k přístupové chodbě, vyletěl z ní jakýsi temný stín a mihl se mu kolem nohou. Málem ho přitom porazil. Hank polekaně uskočil, ale pak poznal věrného přítele.

„Kawtchi?“ vyhrkl překvapeně.

Pes obíhal kolem profesorových nohou a tiše kňučel. Od obojku mu viselo vodítko. Hank si klekl, aby psa uklidnil.

„Asi Nancy utekl,“ řekl.

„Myslím, že se stalo něco horšího.“ Painter namířil světlo na ledovou vrstvu. Kawtchovo vodítko za sebou zanechávalo tmavě rudou šmouhu.

Krev.

26. kapitola

31. KVĚTNA, 20.07

LOUISVILLE, KENTUCKY

Pospíchat a pak čekat…

Monk pořád zapomínal, že se armáda řídí právě tímto heslem. Nerad někde zbytečně tvrdl. Všichni tři teď seděli v kabině learjetu 55 před soukromým terminálem na louisvillském letišti. Letoun byl starší model, ale dopravil je sem bez nehody. Monk si těchto starých strojů vážil. Díval se z okénka přes dlouhá bílá křídla na tmavou přistávací plochu.

Čekali, až přijede vojenský oddíl z vojenské základny ve Fort Knoxu a doprovodí je do depozitáře zlata. Byli tu už deset minut a Monk nervózně poklepával nohou. Vůbec se mu nelíbilo, že opustil Kat. Začala mít křeče a to ho – vzhledem k tomu, že byla v osmém měsíci – znepokojovalo. Kat tvrdila, že křeče má jen od dlouhého sezení, ale Monk byl jako na jehlách: každý příznak špatného zažívání si hned vykládal jako nastupující porodní bolesti.

Kat ho na tenhle výlet v podstatě vystrnadila, ale nejdřív ho dlouze objala. Přitom jí položil dlaň na břicho – jako hrdý otec, milující manžel i jako armádní zdravotník, aby se ujistil, že je jí dobře. Věděl, jak byla po událostech na Islandu vyděšená, i když se celou dobu příkladně ovládala.

On ji ale znal.

A teď musel odjet do Kentucky. Chtěl všechno vyřídit co nejrychleji a hned se k ní vrátit. Zbožňoval akce a nesnášel zahálku, ale teď, když se blížil termín porodu, chtěl být neustále po jejím boku a masírovat jí chodidla.

Ano, takový to byl chlap.

Opřel se čelem o sklo. „Kde jsou?“

„Za chvíli tu budou,“ odpověděl Gray.

Monk se znovu opřel a zamračil se na Graye. Potřeboval si na někom vybít zlost. V kabině z javorového dřeva stála čtyři kožená křesla: dvě obrácená dopředu, dvě směrem k ocasu. Monk seděl přímo naproti Grayovi. Seichan obsadila místo vedle Graye a zraněnou nohu si položila na protější sedadlo.

„Víme vůbec, co tam budeme hledat?“ zeptal se Monk. Nečekal odpověď, spíš se chtěl jen rozptýlit.

Gray neodtrhoval pohled od okna. „Možná ano.“

Monk přestal poklepávat nohou. Dokonce i Seichan zvedla hlavu. Před odletem z Washingtonu zněl plán tak, že nějak proniknou dovnitř a porozhlédnou se po Fort Knoxu. Nebyla to zrovna brilantní strategie, ale nikdo netušil, co je tím záhadným zdrojem neutrin. Anomálie, jež postřehli japonští vědci, ani nemusely mít žádný zvláštní význam. Grayova skupina se v podstatě vydala na rybářskou výpravu bez prutů.

„A co?“ zeptal se Monk.

Gray vytáhl z postranní kapsy křesla složku dokumentů. Cestou si pročítal všechny zpravodajské informace, které se týkaly současného úkolu. Dokázal prosívat různé detaily a nacházet v nich skryté souvislosti jako nikdo jiný. Monk si někdy přál, aby jeho mozek uměl pracovat podobným způsobem, ale možná to bylo lepší takhle. Věděl, jaké břímě někdy spočívá na jeho příteli, a byl spokojený se svou rolí pomocníka. Někdo musí vynášet odpadky a krmit psa.

„Ještě jednou jsem si četl zprávu toho japonského fyzika,“ řekl Gray a podíval se na ně. „Věděli jste, že má Aspergerův syndrom?“

Monk pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

„Ten chlapík je génius a patrně má taky skvělou intuici. Domnívá se, že ty malé záblesky neutrin tady, na západě a v Evropě pocházejí z látky podobné té, která po destabilizaci způsobila výbuch v Utahu a na Islandu. Trochu se od ní ale liší. Ten fyzik předpokládá, že by mohlo jít o nějaký příbuzný izotop nebo dokonce o vedlejší produkt při výrobě té výbušné látky. V každém případě je přesvědčen, že spolu nějak souvisejí.“

„Kam tím míříš?“ zeptala se Seichan a zakryla si ústa pěstí, aby potlačila zívnutí.

„V té indiánské jeskyni se našly další nanotechnologické artefakty: ocelové dýky a ty zlaté tabulky.“ Gray se upřeně zahleděl na Monka. „Painter má dvě z nich u sebe na západě.“

„Odkud byla zachycena neutrina,“ chytil se Monk.

„Další záblesky detekovali v Belgii, odkud vyjel oddíl Bratrstva, se kterým jsme se střetli u Islandu. Odhaduji, že Bratrstvo má taky jednu tabulku. Podívejte se, s jakou vervou pronásledovali Painterovu neteř. Tu svoji možná mají ukrytou někde v Belgii.“

Seichan spustila zraněnou nohu na zem a narovnala se. „A my teď jedeme do depozitáře zlata.“

Monk pochopil. „Myslíš, že by ve Fort Knoxu mohly být schované nějaké další tabulky.“

„Ne,“ opravil ho Gray a poklepal složkou o sedadlo. „Četl jsem si historii Fort Knoxu a původní mincovny Spojených států. Věděli jste, že první mincovnu pomáhal zakládat Thomas Jefferson ve Filadelfii? Dokonce si nechal vyrazit sérii stříbrných mincí se svým portrétem, které dal Lewisovi a Clarkovi na jejich expedici. Taky ale nechal vyrazit mince zlaté.“

Monk se pokoušel sledovat Grayovy myšlenky, ale nedařilo se mu to.

„Prvním ředitelem filadelfské mincovny byl David Rittenhouse. Stejně jako Benjamin Franklin a Jefferson to byl hotový renesanční člověk: hodinář, vynálezce, matematik a politik. Patřil ke členům Americké filozofické společnosti.“

Monk ten název poznal. „Jako ten Francouz. Nebyl členem stejné skupiny i Fortescue?“

Gray přikývl. „Rittenhouse byl blízký přítel Thomase Jeffersona, podobně jako všechny významné postavy tohoto případu. Rozhodně patřil ke kruhu jeho nejbližších spolupracovníků a Jefferson mu jistě důvěřoval.“

„Hm…,“ zabručel Monk váhavě.

„Podle Fortescueova deníku indiánskou mapu schoval Jefferson.“ Gray zpaměti ocitoval příslušnou pasáž. „Jefferson vymyslel chytrý způsob, jak indiánskou mapu schovat, ale přitom ji navždy ochránit před nepřáteli. Využije toho, že je ze zlata, a schová ji všem na očích. Nikdo nebude mít podezření, že se v srdci Pečeti ukrývá poklad.“

„Myslíš, že Jefferson požádal Rittenhouse, aby mu pomohl schovat mapu v mincovně?“ zeptala se Seichan. „Bylo by to všem na očích.“

„Ano. V roce 1937 byla filadelfská mincovna uzavřena a zlato převezeno do Fort Knoxu. Existují dobové zprávy o objevu starých zásob zlata pocházejícího ještě z koloniální éry. Tohle zlato taky přepravili do Fort Knoxu.“

„Což znamená, že mohli přestěhovat i mapu,“ přikývl Monk. „Ale jak si tím můžeme být jistí? Nevšiml by si někdo, že je ve zlatě nějaká mapa, zvlášť ve zlatě na lebce mastodonta?“

„Nevím,“ připustil Gray. „Budeme se muset podívat na vlastní oči. Ale ještě jedna věc. Fortescue psal, že indiánská mapa byla vyrobená ze stejného neroztavitelného zlata jako ty tabulky.“

Monk vydechl. „Takže pokud tabulky vyzařují neutrina, vyzařuje je i ta mapa.“

Gray přikývl.

Monk se znovu opřel a v duchu si sobecky zamnul ruce nad jedinečným fungováním Grayova mozku. Takhle se možná stihnou vrátit do Washingtonu ještě před půlnocí.

Venku zaskřípěly pneumatiky a Monk se ohlédl. Vedle letadla zastavil velký humvee.

Monk vstal. „Vypadá to, že tu konečně máme odvoz.“

20.37

Mohla by ta mapa být opravdu schovaná ve Fort Knoxu?

Gray seděl na zadním sedadle a ustaraně se díval, jak mohutný vůz ujíždí po Dixie Highway a ostře zatáčí na sjezd k vojenské základně. V obrněném vozidle cestovala i jejich eskorta: čtyři po zuby ozbrojení vojáci z armádní posádky ve Fort Knoxu. U hlavní brány ukázali svoje propustky a průkazy totožnosti a strážný na ně mávl, ať jedou dál. Vůz pak zamířil teplým večerem k nejstřeženější budově země: fortknoxskému depozitáři zlata.

Gray před sebou spatřil osvětlenou pevnost připomínající žulové vězení, jež se zvedala z otevřeného prostranství a byla ze všech stran obehnána ploty. U bran stály strážní budky a v každém ze čtyř rohů pevnosti se tyčily pahýlovité strážní věže. Gray věděl, že uvnitř na ně čekají další bezpečnostní opatření: alarmy, kamery, ozbrojené hlídky a taky nejmodernější technologie, jako jsou biometrické analyzátory, software na rozpoznávání tváří, a dokonce i seismická čidla. A to byla jen obecně známá obrana. Zbývající opatření byla tajná. Říkalo se, že celé zařízení lze okamžitě zaplavit, ať už vodou jako u Francouzské národní banky, nebo jedovatými plyny.

K samotné pevnosti se člověk mohl dostat jedině přes armádní základnu o rozloze sto tisíc akrů, jež ji obklopovala – to už samo o sobě představovalo velice těžký úkol vzhledem ke zdejší výzbroji, přítomnosti bitevních vrtulníků, obrněných tanků, dělostřelectva a posádky čítající třicet tisíc mužů.

Gray sklopil oči do klína.

Proniknout dovnitř by bylo velice obtížné, pokud by člověk neměl speciální vstupenku.

Prezidentský rozkaz, který měl položený na koleně, nesl voskovou pečeť, oficiální a zároveň archaickou. Na přední straně se skvěl čerstvý podpis prezidenta Jamese T. Ganta. Depozitář nepořádal turistické prohlídky a návštěvníci sem měli zapovězený přístup – za dobu jeho existence do něj zavítali jen dva američtí prezidenti. Vstup byl povolen pouze na prezidentův rozkaz. Gray věděl, že dokumenty byly předem odeslány i místnímu velícímu důstojníkovi, s nímž se měli setkat u hlavního vchodu.

Prstem přejížděl po pečeti a uvažoval, co by se stalo, kdyby ji přelomil ještě před tím, než velící důstojník ověří platnost listiny. Takový čin by byl hodně pošetilý. Bylo třeba zapojit veškeré zdroje Sigmy, aby se ho podařilo získat takhle narychlo. Prezident Gant ovšem vděčil Sigmě za záchranu svého života na Ukrajině, a tak jeho poradce byl ochoten Kat pomoci.

Prezidentovo povolení se týkalo konkrétní trojice návštěvníků a platilo jen pro dnešní večer. Gray se podíval na Seichan a Monka. Podle listiny si směli pod dohledem zdejšího personálu prohlédnout kryptu, aby se pokusili najít hrozbu národní bezpečnosti Spojených států a odstranili ji odtud. To bylo vše. Překročení pravomocí by bylo považováno za nepřátelský čin.

Humvee zatočil na Gold Vault Road. I přes prezidentův rozkaz je u druhé brány znovu zkontrolovali strážní. Konečně se dostali dovnitř a vyjeli po dlouhé cestě ke vchodu do pevnosti.

„Jsme doma, zlato,“ zahučel Monk polohlasně.

Grayův přítel si nasadil umělou ruku a zkusmo zahýbal prsty. Během padesátikilometrové cesty k depozitáři si krátil čas diagnostickými testy na své nové ruce. Zjevně byl pořád nervózní a potřeboval se nějak zabavit. Grayovi i po letech, kdy Monk nosil protézu, připadalo divné, když viděl, jak se oddělená ruka pohybuje sama od sebe jako nějaká rekvizita z hororového filmu. Bezdrátovým vysílačem v Monkově zápěstí se dala ovládat na dálku a vysílač také umožňoval spustit její zvláštní funkce. Strážní na předních sedadlech si naštěstí Monkova představení nevšimli.

Konečně vůz zastavil. Z budovy vyšel vysoký muž v tmavomodrém obleku a přistoupil k nim.

Určitě šlo o velícího důstojníka. Byl mladší, než Gray čekal – krátce po třicítce –, měl plavé, nakrátko zastřižené vlasy a při chůzi se mírně kolébal: na první pohled bylo poznat, že pochází z Texasu. Potřásl Grayovi rukou, pevně, ale nikoliv výhrůžně.

„Mitchell Waldorf,“ představil se. „Vítejte v depozitáři. Moc často tu návštěvníky nemáme. Zvlášť v tuto hodinu.“

V šedozelených očích mu zajiskřilo pobavení.

Gray představil sebe i své společníky a podal důstojníkovi prezidentský rozkaz. Waldorf se na ně sotva podíval a hned je odvedl dovnitř. Vojenský doprovod nechal venku. V mramorové vstupní hale předal jejich rozkaz uniformovanému strážnému. Obrovský černoch nepohnul ani brvou a odešel s dokumenty dveřmi označenými nápisem KAPITÁN STRÁŽNÝCH. Gray předpokládal, že listiny projdou důkladnou kontrolou. Kat jim vytvořila neprůstřelné krytí a dodala jim falešné průkazy totožnosti i odznaky agentů Úřadu národní bezpečnosti. Snad budou stačit.

Mezitím museli podstoupit osobní prohlídku.

„Podle nejnovějších bezpečnostních nařízení,“ vysvětlil Waldorf. „Platí dva měsíce. Jde o sken celého těla. V dnešní době musíme být důkladní.“

Gray vstoupil do kovového rámu a nechal se oskenovat milimetrovými vlnami, zatímco technik prohlížel nasnímaná data na malé obrazovce. Za ním postávali další muži, ale celkově se zdálo, že zde v tuto hodinu pracuje jen základní sestava zaměstnanců. Většina bezpečnostních opatření nicméně fungovala automaticky a zůstávala skrytá.

Po oskenování technik mávl na Graye, ať pokračuje do hlavní chodby. Gray počkal na ostatní u vystavené obří váhy, která na výšku měřila skoro čtyři metry a její misky měly průměr téměř metr a půl. O kus dál v chodbě se nacházely masivní ocelové dveře do trezoru se zlatem, označené zlatou pečetí ministerstva financí.

„S tím sem nesmíte,“ ozval se technik za Grayem.

Gray se otočil. Předpokládal, že technikova slova platí Seichan. Zapomněla snad někde na těle schovanou dýku? Ukázalo se však, že technika zarazil Monk.

Grayův kolega stál ve skeneru a právě zvedal svou umělou ruku. „Ale patří ke mně,“ protestoval.

„Je mi líto. Když skener nedokáže proniknout do nitra protézy a potvrdit, že je čistá, musí zůstat tady. Můžete buď počkat u dveří, nebo ji tady nechat.“

„Takový je postup,“ ozvalo se za Grayem stroze.

Gray se otočil a spatřil, že se dostavil kapitán strážných.

Monk zbrunátněl. „Fajn.“ Stiskl magnetické kontakty, které přichycovaly umělou ruku k chirurgicky vsazené zápěstní manžetě, a hodil ji druhému technikovi. Ten ji položil do plastové nádoby, Monk prošel skenerem a připojil se k ostatním.

„To je diskriminace,“ zavrčel.

Kapitán ho neposlouchal. „Jsem kapitán Lyndell. Budu vás doprovázet během vaší prohlídky. Velící důstojník zodpoví všechny vaše otázky, ale než otevřeme trezor, mám na vás jeden dotaz já: Jakou hrozbu národní bezpečnosti přesně vyšetřujete?“

„Obávám se, že to nesmíme prozradit, pane,“ řekl Gray.

Kapitánovi se jeho odpověď očividně nezamlouvala.

Gray ho chápal. Sám by nebyl o nic spokojenější, kdyby takhle někdo přišel do jeho zařízení. „Abych byl upřímný, ta hrozba patrně není velká a možná budeme mít co dělat, abychom ji vůbec identifikovali. Oceníme veškerou pomoc, kterou nám poskytnete.“

Zdálo se, že tato žádost o spolupráci kapitána uchlácholila.

Aspoň trochu.

„Tak se do toho pustíme.“

Lyndell přistoupil ke dveřím do trezoru a naťukal dlouhou kombinaci. Další dva lidé mezitím čekali, až na ně přijde řada, aby udělali totéž. Celý kód k trezoru nikdy neznal jen jeden člověk. Po zadání poslední sekvence nad klávesnicí zablikalo zelené světlo a masivní dvacetitunové dveře se začaly otevírat. Trvalo celou minutu, než se otevřely natolik, aby jimi mohli vejít dovnitř.

„Pojďte, prosím, za mnou,“ vybídl je Waldorf, který se chopil role jejich průvodce.

Lyndell překročil práh trezoru jako poslední – zjevně je chtěl mít pořád na očích.

„V tuto chvíli je zde uloženo přibližně sto padesát milionů uncí zlata,“ řekl Waldorf. „To stačí k ukutí téměř sedmimetrové krychle z ryzího kovu, což by ale pochopitelně nebylo příliš praktické. Proto máme tenhle depozitář se dvěma patry, z nichž každé je dále rozděleno na menší oddíly. Právě vstupujeme do prvního podlaží, ale je tu ještě sklep.“

Waldorf se obrátil ke Grayovi. „To znamená, že musíte prohledat velkou plochu. Jestli víte o něčem, co by vaše pátrání zúžilo, je načase, abyste mi to řekli. Jinak tu budeme hodně dlouho.“

Gray se rozhlédl po chodbě s řadou menších zamřížovaných výklenků, v nichž se třpytily stohy zlatých prutů dosahující od země po strop. Z rozlehlosti zdejšího zařízení se mu zatočila hlava.

Odtrhl oči od chodby a podíval se na Waldorfa. „Za prvé se vás musím zeptat, jestli tu neskladujete něco nezvyklého. Něco kromě zlata.“

„Cože? Jako třeba ampule s nervovým plynem, drogy nebo biologické zbraně? To všechno už jsem slyšel. Dokonce tu prý máme tělo Jimmyho Hoffy a mimozemšťany z Roswellu. V minulosti depozitář ovšem opravdu uchovával historicky cenné předměty. Během druhé světové války jsme tu měli originál Deklarace nezávislosti a Ústavy spolu s Magnou chartou z Anglie a korunovačními klenoty několika evropských národů. Ale teď se tu už desítky let v podstatě nic nezměnilo. Dost dlouho vlastně nedošlo ani k žádnému přesunu zlata, ven ani dovnitř.“

„Tak mi povězte o zlatě,“ požádal ho Gray. „Vidím tu plno prutů, ale máte zlato i v jiných formách?“

„Jistě. Uchováváme zlaté mince a pruty vytvořené z roztavených mincí. Kromě toho tu jsou starší cihly, tabule, bloky a tak dále.“

„Staré zlaté pruty?“ zeptal se Monk přímo k věci.

„Ano, pane. Máme tu zlaté pruty ze všech období amerických dějin.“

Gray přikývl. „Ty bychom si rádi prohlédli. Zejména všechno, co sem bylo převezeno z filadelfské mincovny a co pochází z koloniálního období.“

Waldorf zpozorněl. „Jak něco takového souvisí s národní bezpečností?“

„To nevíme jistě,“ řekl Gray. V podstatě nelhal. „Ale můžeme tím začít.“

„Dobře, téhle lovecké výpravě velíte vy. Musíme sejít do sklepa. S většinou zlata se tam nehýbalo od chvíle, kdy ho dovezli železnicí do Kentucky.“

Waldorf zamířil ke schodům a odvedl je do podzemního podlaží trezoru. Graye znovu napadlo, jestli je pravda, že depozitář byl navržený tak, aby ho v případě ohrožení bezpečnosti zaplavila voda. Představil se, jak kolem něj stoupá hladina a jak se topí mezi vším tím bohatstvím.

„Tudy,“ ukázal jejich průvodce a rázně vykročil po chodbě.

Zdejší trezory nepůsobily tak elegantním dojmem, zejména proto, že tu byly zlaté pruty všech možných velikostí.

Waldorf mávl před sebe. „Celý tenhle oddíl pochází z Filadelfie. Uchováváme tu zlato, ze kterého se dělaly úplně první mince. To je až na konci chodby. Pojďte za mnou.“

Došli k cíli a Lyndell odemkl mřížovou bránu do prostoru o ploše něco přes jeden metr čtvereční, bohužel zcela plného. V jednom rohu ležely nepravidelné bloky připomínající malé kovadliny, v dalším byly vyskládány čtyřhranné pruty, ve třetím zase ploché desky o rozměrech menších podnosů.

Gray se po nich zdrceně rozhlížel a představoval si, jak se odtud všemi směry šíří neutrina. Třeba jsou ve správném trezoru, ale jak mohou najít jehlu v téhle kupce zlata?

Monk, který se nikdy nevyhýbal tvrdé práci, se bez řečí protáhl do místnůstky a začal ji prohledávat. Byl to muž činu, a takový přístup se občas vyplácel.

„Podívejte se na tohle.“ Monk ukázal k jedné tabulce na menší hromádce. „Je na ní vyražený státní znak.“

Gray se k němu připojil. V těsném prostoru se dotýkali rameny. Do středu ploché zlaté desky byl vyražen orel s roztaženými křídly, který v pařátech svíral olivovou ratolest a svazek šípů.

„Nezapomeň, co o pečeti psal Fortescue,“ řekl Monk.

Gray si to uvědomoval velice dobře. Nikdo nebude mít podezření, že se v srdci Pečeti ukrývá poklad.

„Třeba myslel Velkou pečeť,“ dodal Monk.

Gray studoval horní tabuli o tloušťce přibližně dvou a půl centimetrů, délce pětatřicet a šířce pětadvacet centimetrů. Rozměry té staré indiánské mapy sice nebyly nikde uvedeny, ale objevili ji na vnitřním povrchu mozkovny mastodonta, takže musela být poměrně velká – jako tyhle desky.

Rozhlédl se po místnosti. Celkem jich tu je víc než sto. Která z nich je správná? Je snad do povrchu jedné z nich, schované mezi ostatními, vyrytá mapa? To se dalo zjistit jediným způsobem. Vezme si příklad z Monka. Nastal čas pustit se do práce.

Ukázal na hromady. „Začneme je vynášet ven.“

21.10

Seichan stála stranou a přihlížela, jak Monk s Grayem vynášejí zlaté desky z malého výklenku do chodby. Vzhledem ke zraněné noze jim nemohla pomáhat. I zdravá by ale měla co dělat, aby je uzvedla. Každá tabule vážila dobrých třicet kilogramů.

Netušila, jak je Monk může nosit jen jednou rukou.

Oba si svlékli bundy a vyhrnuli si rukávy, takže bylo vidět, jak se jim na předloktí napínají svaly. Gray tabule pečlivě prohlížel – hledal nějaké stopy po mapě. Také požádal oba důstojníky, aby jim poskytli trochu soukromí. Waldorf s Lyndellem poslechli a ustoupili na chodbě o kus dál. Něco si šeptem povídali, ale nespouštěli z nich oči.

Kapitán se pořád nedůvěřivě mračil.

A měl ke své nedůvěře dobrý důvod.

Už prošli polovinu desek, a stále nic nenašli.

Gray vyšel s další. Seichan postřehla, že svírá rty tak pevně, až mu z nich vyprchala veškerá krev. Ne snad námahou, ale z pocitu marnosti. Klekl si na koleno a opřel desku hranou o zem, aby prozkoumal obě strany. Na čele se mu perlil pot.

Seichan dokulhala až k němu. „Já prohlédnu tuhle stranu, ty si vezmi na starosti druhou.“

„Díky.“ Podíval se na ni přes okraj tabule. „Myslíš, že se honíme za přeludem?“

„Tvůj rozbor zněl přesvědčivě.“ Seichan přejela prsty po zlatém povrchu, jestli nenahmatá nějaké nerovnosti, které by prozrazovaly přítomnost mapy. „Můžeme jenom pokračovat v hledání.“

„Našla jsi něco?“

„Ne.“

Gray desku zase zvedl a položil ji na ostatní. Ztišil hlas. „Něco mi pořád vrtá hlavou. Jestli Jefferson vyryl starou mapu do jedné z těch desek, proč si jí nikdo nevšiml? Něco takového by si určitě nenechával pro sebe.“

„Třeba ta mapa není vyražená na povrchu desky, ale uvnitř.“

„Jak to myslíš?“

„Podle toho Francouze byla mapa vyrobená z nanozlata, mnohem hustšího a s vyšším bodem tání než zlato normální. Co když ji tedy celou zalil obyčejným zlatem? Nic tím neohrozí. Kdyby ji později potřeboval, prostě by roztavil zlato na jejím povrchu a odkryl by nanozlato pod ním.“

Gray se pleskl dlaní do čela. „Máš pravdu. Mělo mě to napadnout.“

„Nemůžeš myslet na všechno.“

A nemůžeš se postarat o všechny.

Seichan si všimla, jak Gray během cesty pravidelně kontroluje mobil. Ve Washingtonu už zapadlo slunce a ona věděla, že mu dělá starosti duševní stav jeho otce.

„Bylo to přece ve Fortescueově deníku,“ řekl Gray. „Poklad se ukrývá v srdci Pečeti.“

Monk zavolal z výklenku. „Na tohle se radši podívejte.“

Gray se Seichan se k němu připojili. Ve stísněném prostoru se skoro nemohli pohnout.

Monk se opřel jednou dlaní o stěnu a sklonil se k další desce. „Podívejte se na tenhle znak.“

Seichan nahlížela Grayovi přes rameno. Přes jeho tenkou košili cítila, jak má vlhká záda. Nechápala, co Monka tak zarazilo, ale svaly na Grayových ramenou ztvrdly jako žula.

„To je určitě ona,“ vydechl Gray.

„Ale není na ní mapa,“ namítl Monk. „Prohlížel jsem obě strany.“

„Jenže ses nepodíval dovnitř…,“ řekl Gray a ohlédl se na Seichan. Jeho rty se téměř dotkly její tváře.

Narovnala se. „O čem to vy dva mluvíte? Co je na té desce tak zajímavého?“ zeptala se.

Gray ji přitáhl k sobě, vzal ji za ruku a přejel jejími prsty po svazku šípů v orlově pařátu. „Je jich tu čtrnáct.“

Seichan si vzpomněla na hrubý náčrt rané verze Velké pečeti, který vznikl v době, kdy Jefferson a jeho spojenci uvažovali o vytvoření indiánské kolonie. Tam bylo také čtrnáct šípů.

„To je určitě ona,“ zopakoval Gray.

„Ale jak si tím můžeme být jistí?“ ozval se Monk. „Neměli bychom aspoň prohlédnout zbytek?“

Gray zavrtěl hlavou. „Můžeme si to snadno ověřit. Jestli je v téhle desce schovaná mapa, poznáme to prostým porovnáním její hmotnosti s jednou z ostatních tabulí. Mapa je z hustšího zlata, takže deska s mapou bude vážit víc.“

„Co ta obří váha, kterou jsme viděli cestou sem?“ napadlo Seichan.

„Ta bude možná příliš hrubá, ale můžeme požádat o pomoc Waldorfa. V depozitáři s takovým množstvím zlata určitě mají přesné váhy.“

Gray osobně zvedl příslušnou desku, zatímco Monk se Seichan společně vzali jednu z ostatních pro porovnání a došli k Waldorfovi a Lyndellovi. Gray jim řekl, co potřebují, ale nevysvětlil proč, což kapitána zjevně podráždilo.

Lyndell přistoupil k Monkovi a Seichan a převzal od nich desku. Nesl ji, jako kdyby byla ze dřeva. „Pojďme. Na chodbě před trezorem je kancelář s váhami. Čím dřív je zvážíme, tím dřív odtud vypadnete.“

Vystoupali po schodech ze sklepení a vyšli z ocelových dveří trezoru. Urazili však jen několik kroků po chodbě a zastavil je kordon ozbrojených vojáků, který na ně namířil zbraně.

„Co to má znamenat?“ zeptal se jich Lyndell.

Jeden z pracovníků mincovny mu ukázal list papíru a druhou ruku namířil na Seichan. „Pane, právě jsme se dozvěděli, že ta žena je teroristka, po které pátrá CIA a řada cizích vlád.“

Seichan ztuhla. Byla prozrazena. Ale nedávalo to smysl. Měla přece dokonalé krytí. Podívala se k bezpečnostnímu stanovišti na chodbě. Podle Waldorfa sem tělní skener nainstalovali teprve nedávno. Že by odeslal trojrozměrný záznam její tváře a ten odpovídal snímku v nějaké databázi? Takhle se spustil poplach? Ať už se to stalo jakkoliv, výsledek byl stejný.

Oči i zbraně všech se obrátily jejím směrem.

Muž pokračoval: „Dostali jsme rozkaz, abychom ji i všechny její společníky okamžitě zadrželi. Pokud by kladli odpor, máme je zastřelit.“

Lyndell se k nim vítězoslavně otočil. „Já věděl, že mi na vás něco nesedí.“ Ukázal na zlatou tabuli v Grayových rukách. „Okamžitě vraťte všechno zlato do trezoru a zavřete ho.“

Seichan se omluvně podívala na Graye.

Waldorf se obrátil ke Grayovi a z ramenního pouzdra pod sakem vytáhl pistoli. Tvářil se, jako kdyby ho zklamali. Pak pokročil dopředu, přiložil pistoli k Lyndellovu zátylku a stiskl spoušť.

Při prásknutí výstřelu všichni nadskočili a přikrčili se.

Lyndellova tabule spadla na podlahu, kde rozbila jednu mramorovou dlaždici.

Čtyři vojáci v zadní části kordonu – ti, kteří je sem dovezli z letiště – na Waldorfovo znamení zahájili palbu do ostatních zaměstnanců mincovny. Ti proti nečekanému útoku ze zálohy neměli šanci. Během několika vteřin bylo po všem.

Chladnokrevný masakr.

„Vy parchanti,“ procedil Gray mezi zuby.

Monk přiklekl k Lyndellovi, aby se mu pokusil nahmatat tep. Hned ale ruku spustil a přejel smutným pohledem ostatní mrtvé muže.

„Vezměte tu zlatou desku,“ přikázal Waldorf vojákům. „Odveďte zajatce do vozu a odvezte je na místo setkání.“ Pak si ukázal na nohu. „Víte, co máte dělat.“

Jeden z vojáků namířil zbraň a vypálil mu kulku do stehna. Waldorfa náraz pootočil a podlomily se mu nohy. S tichým heknutím se zhroutil na zem.

Seichan pochopila. Mělo to vypadat, jako kdyby zdejší strážné postřílela Grayova skupina a pak utekla. I to zpoždění na letišti už jí dávalo smysl. Původní eskorta ležela mrtvá v nějakém příkopě a tihle vrazi zaujali její místo. Ohlédla se na Waldorfa. Věděla, že Bratrstvo má své agenty ve všech možných úřadech. Jak dlouho mu trvalo, než se protlačil na vedoucí místo? Používalo Bratrstvo depozitář jako svou soukromou banku?

Nebo je pravda ještě horší? Nemělo Bratrstvo odjakživa podezření, že se ve Fort Knoxu skrývá něco významného? Jenže to nemohli najít, dokud jim nevědomky nepomohla Sigma.

Zneužili nás, uvědomila si.

Bratrstvo využilo stavu nouze a Grayových jedinečných schopností řešit hádanky.

A teď se chystá uniknout i s kořistí.

Seichan ani její společníci nebyli ozbrojení, takže se nemohli bránit. Jeden z vojáků vytrhl Grayovi zlatou desku z ruky, další tři je pořád drželi na mušce, připraveni při sebemenším náznaku potíží vystřelit. Vykročili s nimi k východu.

Seichan si nedělala žádné iluze. Zradila Bratrstvo.

A teď ji čeká jejich pomsta.

27. kapitola

31. KVĚTNA, 18.11

ARIZONSKÁ POUŠŤ

Kai se oběma rukama držela lana, na kterém ji spouštěli z vrtulníku. Vrtule pod ní vířily oblaka prachu z vrcholu stolové hory. Točila se jí hlava a její závrať ještě zhoršovaly termální proudy nad pouští, které pohupovaly jejím sedátkem.

„Už tam skoro jsme,“ řekl Jordan, který s ní seděl na hliníkové houpačce.

Na obou očích měl monokly od úderu pažby, ale zdálo se, že bolest nevnímá. Jednou rukou se držel lana a druhou ji objímal kolem ramen. Kai nikdy nevyhledávala velké výšky – a už vůbec ne za daných okolností.

Konečně vojáci na zemi chytili jejich sedátko a hrubě je strhli k sobě. Kai se chvěly nohy; byla ráda, že ji Jordan pořád objímá. Rafeovi muži je odvedli dolů do rokle, kterou předtím viděla na obrazovce. Rokle byla hodně příkrá, ale neměli na vybranou.

Její dno se v posledních minutách zásadně proměnilo. Stálo tu několik beden s vybavením, některé otevřené, a kolem nich pobíhali vojáci. Kdesi kvílela vrtačka. Kai nedokázala pochopit, co se tu děje, ale uprostřed toho chaosu si všimla známé postavy.

Rafael Saint Germaine se opíral o hůl nad dírou v zemi. Jeden z vojáků k němu Kai přistrčil a Rafael se k ní otočil.

„Á, tady jste. Zdá se, že jsme všichni.“

Ze země se vynořila mohutná postava v černé uniformě a s objemnou přilbou na hlavě. Ačkoliv Kai neviděla muži do obličeje, poznala, že je to ten blonďatý obr Bern. Když konečně zvedl hlavu, všimla si, že mu po tváři stéká pot, skapává mu z řas a ze špičky nosu.

„Past je připravena, pane,“ oznámil Rafaelovi. „Potřebujeme už jen návnadu.“

Jeho šedozelené oči na vteřinu zabloudily ke Kai.

„Três bien, Berne. Takže jsme hotoví. Odveďte je oba dolů. Klidně můžeme vynést všechny karty naráz.“

Kai se otočila k Jordanovi, který se díval na tělo zakryté plachtou, zpod níž vyčnívaly nohy s botami. Vybavila si, jak Bern zastřelil zdejší správkyni, a roztřásla se. Jordan postřehl, kam se Kai dívá, a přikročil k ní, aby jí zakryl výhled na mrtvolu. Znovu ji objal kolem ramen.

Bern se k nim netrpělivě natáhl, aby je od sebe roztrhl, ale Jordan jeho ruku odrazil. Bern si to kupodivu nechal líbit.

„Půjdeme sami,“ řekl chladně a pomohl Kai do otvoru. Oba věděli, kam je odvádějí.

Do černého podzemí.

Ale jaký osud je tam očekává?

18.22

Painter urazil zbytek cesty chodbou, která vedla nahoru k jeskyni s vroucím bahnem. Hanka nechal dole u hrobky Anasaziů, Kowalski se s Painterovou pistolí v ruce krčil za kamennou sutí pokrytou vrstvou ledu několik metrů za Painterem.

Painter v duchu probíral různé scénáře. Snažil se předvídat všechny možnosti a myslet aspoň na deset tahů dopředu. Byl neozbrojený. K čemu by si bral zbraň? Neměli dostatečnou palebnou sílu, aby se odtud prostříleli. Místo pistole musí použít svůj rozum.

Dospěl na konec tunelu a vkročil do horké, sirné jeskyně. Při pohledu na bublající bahno, které stékalo po stěně a valilo se středem jeskyně pryč, znovu pocítil úžas smísený s hrůzou. Měl pocit, že je tu větší horko, ale to bylo možná jen tím, že strávil nějaký čas v mrazivé hrobce.

Vyšel na otevřené prostranství. Několik reflektorů za mostem ozařovalo hlouček vojáků. Protivníci se nesnažili krýt – zřejmě pochopili, že se kořist dozvěděla o jejich příchodu podle psa, který uprchl do podzemí.

Zpoza hromad sutin po obou stranách se vynořily tmavé postavy a namířily na něj pušky. Painter zvedl ruce s otevřenými dlaněmi, aby ukázal, že není ozbrojený, a pokračoval v chůzi. Měl u sebe jen batoh s připevněnou svítilnou. Nechtěl držet v rukách nic, co by si protivníci mohli splést se zbraní.

Jeden z vojáků se pokusil vstoupit do černé chodby za ním, ale prásknutí pistole ho od jeho úmyslu odradilo.

„V nejužším místě hlídá můj člověk!“ zavolal Painter, aniž by se ohlédl. „Má dost munice a může vás postřílet jednoho po druhém. Zůstaňte tady. Vím, co chcete, a můžeme to vyřídit rychle.“

Krok po kroku mířil k mostu.

Z hloučku vojáků se oddělil hubený muž a vyšel mu naproti.

Doprovázel ho jeden z najatých žoldáků, v němž Painter poznal toho muže, který v univerzitní laboratoři zastřelil profesora Dentona. Vybavil si krev na Kawtchově vodítku. Měl ji i na vlastních kalhotách, kam si otřel umazané ruce. Věděl, že tomu vojákovi může připsat další lidský život.

Je mi to moc líto, Nancy… Neměl jsem vás do toho zatáhnout.

Přimhouřenýma očima si prohlížel obra s přilbou na hlavě.

Teď však nebyla vhodná chvíle na pomstu.

To bylo nad slunce jasnější. Obrovi vojáci za ním vlekli spoutaného mladíka s roubíkem v ústech. Jordana Appaworu. Paintera příliš nepřekvapilo, že tu je. Bylo mu jasné, že někdo musel Bratrstvu prozradit jejich cíl v Arizoně, a to mohlo udělat jen velice málo lidí.

Protivníci měli jasnou přesilu, takže Painter na sebe musel strhnout jejich pozornost a převést situaci aspoň trochu do vlastní režie.

„Nesahám pro zbraň,“ zavolal a pomalu sáhl do postranního vaku batohu. Jednou rukou opatrně vytáhl dvě zlaté tabulky a zvedl je nad hlavu. „Předpokládám, že jste přijeli pro tohle, že ano?“

Hubený muž na druhé straně mostu si Paintera podezřívavě měřil. Zjevně se pokoušel uhodnout, jakou hru Painter rozehrává. Po chvíli pokrčil rameny – nejspíš usoudil, že pro něj Painter nepředstavuje nebezpečí.

„Pane Crowe, jmenuji se Rafael Saint Germaine.“ Mluvil s kultivovaným francouzským přízvukem. Painter v jeho řeči slyšel nepatrný náznak provensálské kadence, což by znamenalo, že pochází odněkud z jihu Francie. Ukázal holí před sebe. Délka hole zvýrazňovala chvění jeho ruky, u někoho tak mladého překvapivé. Patrně trpěl nějakou vrozenou vadou, kterou ještě zhoršil namáhavý sestup a zdejší horko. „Domnívám se, že si ty tabulky od vás co nevidět vezmu.“

„Jistě,“ přikývl Painter. „Dám vám je dobrovolně. Na znamení dobré vůle.“

I tak k němu zezadu přistoupil jeden voják a vytrhl mu je z ruky.

Francouz svému muži pokynul, ať mu je donese, ale nespouštěl přitom oči z Paintera. Vypadal křehce, z očí mu však vyzařovala lstivá vychytralost. Painter ho nesměl podcenit. Lovené zvíře je nejnebezpečnější, když je zraněné, a tenhle člověk je zmrzačený už od narození. Přesto přežil ve skupině, která netolerovala žádnou slabost – a nejen přežil, on v ní vyloženě prospíval.

Rafael si prohlédl tabulky. „Vaše vstřícnost mě mate. Smím-li se vyjádřit poněkud necitlivě, očekával jsem větší odpor. Co mi brání v tom, abych vás okamžitě zabil?“

Vojáci za Painterem natáhli kohoutky.

Painter postoupil o krok kupředu; zastavil se na okraji mostu. Chtěl si být jistý, že mu Rafael bude rozumět.

„Protože to byl důkaz, že jsem ochoten spolupracovat,“ odpověděl. „Protože cena těch tabulek bledne ve srovnání s tím, co jsme našli dole.“

Rafael naklonil hlavu ke straně a pozorně se na Paintera zadíval.

Výborně.

„Smím?“ zeptal se Painter a natáhl ruku k otevřené kapse na druhé straně batohu.

„Poslužte si.“

Painter vyndal víko zlaté vázy s vytvarovanou vlčí hlavou a ukázal ji svému protivníkovi.

Rafaelovi překvapením podklesla kolena. Musel se opřít o hůl a mimoděk přešel do francouzštiny. „Non, ce n’est pas possible…“

„Z vaší reakce soudím, že víte, co jsme objevili.“

„Oui. Ano.“ Rafael se pokoušel vzpamatovat. Z očí mu planula palčivá touha.

„Další z mých společníků je v tuto chvíli hluboko dole. Jestli se nevrátím, je připravený hodit zlatou vázu do podobného bahnotoku, který ji odnese navždy pryč.“

Rafael se zachvěl, ale v očích se mu zableskla radost nad předkládanou výzvou. „Dobrá. Jak znějí vaše podmínky?“

„Vaši muži se stáhnou z této strany mostu. Chci, abyste mi na znamení dobré vůle poslal toho chlapce. Já pak půjdu dolů a přinesu tu vázu. Nakonec provedeme hlavní výměnu.“

„Za co?“

„Víte velice dobře, co chci.“ Painter promluvil s vášní, kterou dosud potlačoval. „Chci svou neteř.“

18.28

Três intéressant…

Vyjednávání bylo rázem mnohem více vzrušující a zajímavější. Rafe bez dechu hleděl na zlaté víko. Skutečně věděl přesně, na co se dívá. Tyto nádoby se mohly stát svatým grálem nanotechnologie, klíčem k zapomenuté alchymii, která by dala vzniknout novému průmyslovému odvětví a představovala by zdroj nevyčíslitelného bohatství. Navíc by si jeho rodina mohla koupit další vzestup v hierarchii, snad dokonce na úroveň jediného přežívajícího Pravého rodu.

A o tento historický úspěch rodiny Saint Germainů se zaslouží chlapec s křehkými kostmi. Nic ho nesmí zastavit.

Rafe se otočil k Bernovi. „Poslechněte ho. Stáhněte své muže, pusťte toho mládence a pošlete ho přes most.“

Zdálo se, že Bern má sto chutí něco namítnout, ale ovládl se. Jeho muži přeřízli Jordanovi pouta a vyndali mu z úst roubík.

„Jdi,“ zavrčel Bern a strčil do mladíka.

Jordan se na mostě minul s vojáky, kteří se právě vraceli. Painter mu něco pošeptal, mladík přikývl a zamířil k protější chodbě.

Zbýval poslední požadavek.

Rafe zvedl ruku a další voják k němu dovlekl Kai Quocheetsovou. Škubala spoutanýma rukama a pokoušela se promluvit přes roubík. Když uviděla Paintera, vykulila oči.

Její strýc vyběhl kupředu, aby jí pomohl. Odklopýtal několik kroků po mostě, strhl si batoh ze zad a chytil ho do jedné ruky. Teprve v tu chvíli si Rafe uvědomil, jaké se dopustil chyby.

Ale ne…

18.30

Painter viděl Francouzi na očích, že pochopil. Musel se soustředit, aby se přestal dívat na Kai. Všiml si podlitin na Jordanově tváři – z toho pohledu se v něm vařila krev.

Zmlátili i Kai?

Tyto otázky musejí počkat.

Místo toho se zastavil na mostě. Udělal jen několik kroků, jimiž se dostal přímo nad bahnotok, ale zároveň zůstával v bezpečné vzdálenosti od svých protivníků. Těžký batoh držel v natažené ruce z mostu. Horká pára, nažloutlá od sirných toxinů, ho pálila do kůže a bahnitá řeka pod ním syčela a bublala.

„Máte tu vázu u sebe,“ řekl Rafael. V hlase mu zněl strach, ale i respekt. „Měl jste ji celou dobu.“

Painter druhou rukou rozepnul zip hlavní kapsy batohu, aby Francouz viděl, jak se uvnitř blýská zlato. „Jestli mě zastřelíte, váza spadne do bahnotoku. Pokud ji chcete, pustíte mou neteř. Pošlete ji přes most. Jakmile bude v bezpečí v chodbě za mnou, hodím vám ten batoh.“

„Jakou mám záruku, že uděláte to, co říkáte?“

„Moje slovo.“

Painter upřeně hleděl Rafaelovi do očí – ne aby ho zastrašil, ale aby mu dal jasně najevo svoje úmysly. Mluvil pravdu. Nešlo o žádnou léčku, o žádný vychytralý trik. Musel riskovat všechno, aby dostal Kai do bezpečí. Kowalski byl na výhodném stanovišti, odkud je bude moci bránit. Rafael spíš odejde se svým pokladem, než aby pronásledoval ostatní do hlubin. Kai bude mít naději přežít.

To nicméně neznamenalo, že Rafael nepřikáže svým mužům, aby Paintera zastřelili, jen co odhodí batoh. Bude se muset vynasnažit utéct pod ochranu balvanů a pak do chodby.

Nebyl to zrovna skvělý plán, ale jiný neměl.

Rafael mu pohled oplácel a pokoušel se odhadnout jeho úmysly. Nakonec přikývl. „Věřím vám, monsieur Crowe. Máte pravdu. Můžeme to ukončit jako civilizovaní lidé.“ Lehce se uklonil. „Dokud se opět nesejdeme.“

Otočil se a pokynul svým mužům, aby pustili Kai. Painter přihlížel, jak jí přeřezávají pouta na zápěstí. Kai měla stále roubík v ústech a vytřeštěné oči – jenže se nedívala na něj.

Dívala se někam za něj.

Přes bublání bahna pod sebou neslyšel, jak se k němu blíží, dokud nebylo pozdě. Už když se otáčel, ucítil, jak se mu pískovcová deska zachvěla pod nohama. Někdo skočil na most. Zahlédl vysokou černou postavu, která se řítila přímo na něj. Nabrala ho ramenem do žeber, zvedla ho a udeřila s ním o kamenný most. Prudký útok vyrazil Painterovi dech, silné prsty mu vyškubly batoh z rukou a v další vteřině postava odběhla.

Ohlédl se. Viděl, jak k Rafaelovi běží jakási žena. Francouz dodržel slib a stáhl svoje muže. Painter měl svoje podmínky formulovat přesněji.

Vysoká černoška podala Rafaelovi batoh.

„Merci, Ashando.“

Painter poraženě klečel na mostě.

Mířily na něj pušky vojáků, Rafael jim však nepokynul, aby stříleli. Místo toho zavelel k ústupu. Znovu se podíval na Paintera. „Měl byste slézt z toho mostu, mon ami.“

Kývl na stranou stojícího vojáka, který zvedl vysílač a otočil páčkou. Před Painterem se ozvala ohlušující rána a protější strana mostu vyletěla do povětří. Painter se oslepeně odkulil na pevnou zem.

Zvedl se na všechny čtyři. Viděl, jak Rafael a jeho skupina mizí v chodbě vedoucí na povrch. Zbytek mostu se hroutil a jeho kusy s mohutným šploucháním dopadaly do bahna, z něhož stoupalo ještě větší horko a ještě více síry.

Když Rafael došel k ústí chodby, chytil Kai za rameno, vyndal jí roubík z úst a zavolal na Paintera: „Aby se mohla rozloučit!“

Kai na něj zavolala hlasem plným lítosti a smutku, který Painterem projel jako nůž. „Je mi to líto, strýčku!“

Pak ji ten vysoký voják odtáhl nahoru. Painter vkleče poslouchal její vzdalující se vzlyky.

Z chodby k němu přiběhli Kowalski a Jordan. „Co se stalo s tím mostem?“

„Podminovali ho,“ odpověděl Painter dutě.

„A Kai?“ zeptal se Jordan zděšeně.

Painter jen zavrtěl hlavou.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Kowalski. „Bez mostu se na druhou stranu nedostaneme.“

Painter se pomalu sebral ze země a přistoupil k dýmajícímu korytu. Nějak ho musejí překonat. To byla pro Kai jediná naděje. Když už ji teď Rafael nepotřebuje, brzy ji zabije. Painter musel zůstat naživu, aby ji zachránil. Zmáhalo ho zoufalství. I kdyby se dostali ven, co Rafaelovi nabídne výměnou? Rafael už získal zlaté tabulky i tu zlatou vázu. Painter měl prázdné ruce.

Vtom se zachvěla země a dolehlo k nim další zaburácení. Z protější chodby se vyvalil oblak prachu a dýmu, doprovázený vzdáleným rachotem padajících kamenů.

„Vypadá to, že ten parchant nepodminoval jenom most,“ poznamenal Kowalski.

Painter si představil stěny rokliny nad nimi. Výbuch je patrně roztrhal na kusy a vchod do podzemí zasypaly těžké balvany. Prach se usadil a rozhostilo se tísnivé ticho. Pach síry zesílil a teplota začala rychle stoupat. Po uzavření průduchu na povrch se zastavilo proudění vzduchu.

Jordan si zakryl ústa a nos. „Co budeme dělat?“

Místo odpovědi se jeskyní rozlehlo dunivé prasknutí. Nejednalo se však o další explozi.

Painter se otočil k puklině vysoko na stěně. Puklina se výrazně rozšířila. Otřesy způsobené výbuchem zřejmě oslabily už tak křehkou vápencovou bublinu, v níž se právě nacházeli.

Zvětšujícím se otvorem se vyvalilo další bahno, ze stěny se odlamovaly balvany a dopadaly do bahnotoku. Horká hmota šplíchala všemi směry.

Painter se svými společníky ustoupili, ale stěna se nadále hroutila jako pukající přehradní hráz. Bahnopád se změnil v dravý proud, který zvedl hladinu řeky mimo koryto.

Painter tak konečně mohl odpovědět na Jordanovu otázku.

Co budeme dělat?

Odvrátil se od záplavy horkého bahna, která se na ně řítila, a ukázal k chodbě.

„Utíkejte!“

28. kapitola

31. KVĚTNA, 21.33

FORT KNOX, KENTUCKY

Plán selhal…

Gray si sepjal ruce na temeni hlavy, stejně jako Seichan s Monkem. Vojáci je s namířenými puškami provedli kolem mrtvol zaměstnanců depozitáře, přes mramor kluzký od krve.

Waldorf kulhal za nimi a tiskl si prostřelenou nohu. Nechával za sebou krvavé šlápoty. „Odvezte je pryč,“ pokynul muži, který nesl zlatou desku. „Já jdu do své kanceláře a za pět minut spustím poplach. Do té doby musíte být pryč.“

„Ano, pane.“

Když procházeli bezpečnostním stanovištěm v hale, Gray spatřil, že na ně před budovou čeká vozidlo s nastartovaným motorem. Z výfuku do chladnoucího nočního vzduchu stoupal obláček kouře. Museli něco podniknout.

Jeden z vojáků vyrazil ke dveřím a ustoupil stranou. Nespouštěl z nich přitom oči. Vhodnější chvíle už nenastane. Gray mrkl na Monka, který věděl, co má dělat. Nepatrně kývl hlavou a poslepu vyťukal do manžety na zápěstí kód, aby mohl vyslat bezdrátový signál oddělené ruce.

„Zavři oči a zacpi si uši,“ pošeptal Gray Seichan.

Ta se v první chvíli zatvářila zmateně, ale pak zabloudila očima k umělohmotnému tácu, na němž ležela Monkova umělá ruka.

„Teď,“ vydechl Gray.

Monk vyslal signál, kterým aktivoval malou nálož zabudovanou do protézy. Jednalo se o jeden z unikátních nových zbraňových systémů. Gray si zacpal uši a pevně zavřel oči. Nebyla to nijak dobrá ochrana. Záblesk výbuchu vyrýsoval i přes zavřená víčka obrysy jeho prstů a hromová rána ho udeřila do uší jako zásah kladivem.

Oslepení a dezorientovaní vojáci zaječeli a začali bezhlavě pálit.

Gray měl jen několik vteřin, než vojáci opět uvidí. Obrátil se, vytrhl zlatou tabuli z rukou jejich velitele a otočil se s ní kolem své osy. Přitom tabulí vrazil do vojákových nohou. Ozvalo se zapraštění kostí a muž pronikavě zavřeštěl.

Seichan zároveň vytrhla druhému omámenému vojákovi pušku a z bezprostřední blízkosti ho střelila do hrudi. Muž se zhroutil dozadu na svého druha. Seichan nepřestávala tisknout spoušť, takže vzápětí vyřídila i jeho.

Monk se přikrčil, vrhl se ke dveřím a vší silou uhodil posledního zbývajícího protivníka pěstí do nosu. Zasažený sklouzl v bezvědomí k zemi a Monk mu vytrhl z rukou zbraň.

Seichan nadále pálila s puškou obrácenou do chodby.

Gray si všiml jejího cíle.

Waldorf dokulhal ke dveřím do své kanceláře a zabouchl je za sebou. Kulky se od nich neškodně odrážely – dveře byly z ocele, jako všechny v téhle pevnosti.

„Sakra,“ zaklela.

O několik vteřin později se budovou rozezněla siréna. Waldorf spustil poplach.

Monk otevřel vchodové dveře, před nimiž začal sjíždět pancíř, aby budovu neprodyšně uzavřel, a zavolal na své společníky. „Musíme zmizet!“

Gray a Seichan k němu okamžitě vyběhli. I se zraněnou nohou Seichan dorazila k východu jako první a skočila ven. Graye zpomalovala těžká zlatá deska, takže už se musel pod pancířem sklonit.

Monk udýchaně prolezl ven jako poslední. Po celé základně ječely sirény. Poplach se šířil. „Myslel jsem, že vloupat se do Fort Knoxu je pěkná fuška,“ poznamenal. „Jenže uniknout z něj bude ještě těžší.“

„Do auta!“ pokynul Gray.

Doběhli k nastartovanému vozu a Gray skočil za volant. Monk se posadil vedle něj a Seichan na zadní sedadlo. Všechny troje dveře se přibouchly ve stejnou chvíli.

Gray zařadil rychlost, otočil masivní vozidlo a šlápl na plyn. Brzy už se řítili po příjezdové cestě. Ve zpětném zrcátku si všiml, jak Seichan vyráží postranní okno, aby mohla vysunout pušku.

„Žádné střílení!“ zarazil ji. „Jsou to normální vojáci, kteří jen dělají svou práci.“

„Paráda. Čím dál tím líp,“ postěžoval si Monk.

Měli jedinou naději.

Gray už si všiml, že jejich vůz je určen pro nasazení v boji, což znamenalo, že má pancéřované dveře, neprůstřelná skla, obrněnou karosérii a speciální přední okno, které by mělo vydržet zásah granátem. Nejednalo se zde o nijak výjimečný vůz, protože ve Fort Knoxu se nacházelo armádní středisko ozbrojených bojových sil, kde se testovaly tanky, děla a všechny druhy obrněných transportérů.

Pokud nechtěli nikoho zabít, museli si cestu na svobodu prorazit mechanicky. Zatím měli výhodu překvapení a zmatku. K vloupání tady nedochází každý den.

Gray namířil na zavřenou bránu. Kolem ní se rojili vojáci, kteří si zjevně nebyli jistí, jestli se jedná o falešný poplach či o pouhé cvičení. Obrněný vůz, který se valil přímo na ně, jejich pochyby brzy rozptýlil.

Namířili na ně zbraně a do předního skla zabubnovaly první střely.

Ze strážní věže po nich někdo vypálil granát, ale ve spěchu minul a projektil prorazil díru v plotě.

„Držte se!“ vykřikl Gray.

Nezpomaloval; věřil, že vojáci včas uskočí.

Nemýlil se.

Obrněné vozidlo najelo do brány a za zvuku ohýbaného a trhaného kovu prorazilo cestu skrz. V další vteřině už ujížděli po Gold Vault Road a zadní část vozu zasypávaly střely.

„Do pěti minut budou ve vzduchu helikoptéry,“ řekl Monk. Gray věděl, že je základna vybavena bitevními vrtulníky Apache. „Mobilizace obrněných strojů by jim měla trvat delší dobu. Ale můžou nás trefit…“

Hukot motoru přehlušil pronikavý svist.

„…raketami,“ dopověděl Monk.

Raketa proletěla těsně kolem nich a explodovala na sousedním poli. K nebi vyletěl gejzír trávy, hlíny a kamenů a nad silnici se vznesl oblak dýmu.

Gray jím prosvištěl. Už byli na konci cesty. Místo aby zatočil na Bullion Boulevard, jel Gray pořád rovně, přeletěl protější příkop a prorazil další plot označený cedulí s nápisem THORNE PARK. Ocitli se na prostranství s řídce rostoucími stromy. Široké pneumatiky vozidla za nimi nechávaly hluboké brázdy. Gray mířil k severu, směrem k Dixie Highway, která probíhala podél základny.

Dub kousek od nich zasáhla další raketa, která strom proměnila v plamenný oblak třísek. Oheň a kouř je všechny na okamžik oslepil, ale vzápětí jím projeli.

„Tahle byla blíž,“ podotkl Monk.

„Myslíš?“ zeptala se Seichan jízlivě.

„Možná se nás ani nesnaží trefit, jen nás chtějí zpomalit.“ Gray pootočil volantem a pokračoval trochu jiným směrem, aby z nich udělal obtížnější terč pro případ, že by se ve svém odhadu mýlil.

„Z letiště se zvedají světla,“ varovala ho Seichan.

„Možná proto se nás snaží zdržet,“ uvažoval Monk nahlas. „Posílají za námi vrtulníky.“

Gray ještě přidal plyn. Potřebovali zmizet ze základny a dostat se na civilní území, než na ně zahájí palbu z těžkých zbraní. Pak by armáda neměla jinou možnost než je sledovat ze vzduchu a využít policejní složky.

Mezi stromy se objevila řada pomalu se pohybujících světel aut jedoucích po dálnici. Už tam skoro byli. Přišlápl pedál plynu až k podlaze.

„Vrtulníky!“ vykřikla Seichan.

Od zadních kol vozu odletovaly spršky bahna a trávy. Vyjeli po náspu kolem dálnice a přeletěli štěrk i betonový odstavný pruh, Gray našel v koloně reflektorů mezeru a smykem se do ní zařadil.

Několik aut za nimi zlostně zatroubilo a ozvalo se kvílení brzdících pneumatik.

Zezadu do nich lehce ťuklo SUV

Gray nezpomaloval. Naopak opět sešlápl plyn a vyrazil. Kličkoval mezi auty a troubil, aby mu ostatní uhnuli z cesty. Vepředu se objevil ostrov světel: městečko Radcliff. Dálnice se změnila v silniční obchvat kolem města, ale Gray nezabrzdil, takže se řítili dvojnásobkem povolené rychlosti.

„Máme společnost!“ zvolala Seichan.

Ve zpětných zrcátkách se rozzářily oslnivé světlomety vrtulníku, který letěl nad dálnicí za nimi.

„Zatoč!“ vykřikl Monk.

Gray ho poslechl a navedl vozidlo do úzké postranní ulice. Setrvačnost smýkla Seichan z jednoho zadního sedadla na druhé.

Po obou stranách ulice stály čtyřdomky a vyšší budovy s byty, které patrně sloužily jako ubytování pro vojenské zaměstnance nedaleké základny. Jejich těsné řady jim poskytly dočasné krytí před pohledem z vrtulníku.

To však nepotrvá dlouho.

„Támhle!“ ukázal Monk. „Té cedule jsem si všiml už z dálnice.“

Před nimi se pomalu otáčel neonový poutač na vysokém sloupu.

To bude stačit.

Další nezbytnost v blízkosti ubytování pro vojenský personál základny.

Gray zatočil na parkoviště celonoční automatické mycí linky. Přední stranu budovy lemovaly výklenky s hadicemi a vysavači na mince. Gray zajel do jednoho z nich, aby je nebylo vidět ze vzduchu.

„Vystupujeme,“ řekl Gray.

Vzal zlatou trofej a Monk a Seichan popadli pušky s náhradní municí, kterou našli ve voze. Uslyšeli tepání listů vrtule a zvedli hlavy k nebi. Nad městem přelétaly tři vojenské stroje a propátrávaly ulice světlomety. Gray se svou skupinou museli zmizet, než celé město uzavřou silniční zátarasy.

Letecké manévry sledoval i další zákazník mycí linky, tetovaný mladík s piercingem, ve špinavém tričku s logem Harleye a v rozedraných džínách.

Monk k němu přistoupil a namířil na něj zbraň.

Mladík se vytřeštěně podíval nejprve na pušku a pak na Monka a řekl jen: „Do hajzlu.“ Ukázal ke staršímu zrezivělému Pontiacu Firebird a ustoupil. Trochu uklouzl na mydlinách. „Klid, člověče, klíčky jsou v autě.“

Monk trhl hlavou k obrněnému vozidlu. „Naše taky. Klidně si ho vezmi.“

Mladík do toho podle všeho neměl chuť. Nebyl to žádný hlupák a pochopil, že vrtulníky hledají právě posádku Humvee.

Gray odspěchal k pontiacu, hodil cenný poklad do zavazadlového prostoru a sedl si za volant. Klíčky byly opravdu v zapalování – houpal se na nich přívěsek ve tvaru rozšklebené lebky. Gray doufal, že to není špatné znamení.

Seichan si tentokrát sedla dopředu a Monk dozadu. O minutu později už vyjížděli z města. Gray jim pokynul, ať vyndají baterie z mobilních telefonů, aby je nikdo nemohl vystopovat. Vzhledem k tomu, co vezli, nehodlal nic riskovat.

Než vypnul svůj mobil, ještě si všiml, že má hlasovou zprávu z domácího čísla rodičů, ale teď s tím nemohl nic dělat. Nechtěl k sobě a ke svým společníkům přitahovat nechtěnou pozornost tím, že by volal domů. Navíc matce dal dlouhý seznam čísel, na která měla v případě nouze volat. To by mělo na chvíli vystačit.

Věděl, že si nakonec budou muset koupit mobily na jedno použití, jež k nim nepůjdou vystopovat, a z nich se spojí s velitelstvím Sigmy, aby se domluvili na dalším postupu. Prozatím se ale nesměli zastavovat.

Zamířil na jih podle mapy, kterou si koupil na čerpací stanici za hotové. Ujížděl po vedlejších silnicích tak rychle, jak mu starý motor V-8 dovoloval, a vyhýbal se hlavním dopravním tepnám. Jedinou stopu, kterou po sobě nechávali, představoval kouř ze špatného výfuku.

Nebo aspoň doufal, že je to jediná stopa.

Lebka na klíčcích se neustále houpala a narážela do palubní desky, jako kdyby se ho pokoušela varovat. Ale před čím?

29. kapitola

31. KVĚTNA, 18.43

POD ARIZONSKOU POUŠTÍ

To bude dobré…

Hank Kanosh hladil Kawtche po bocích, aby ho uklidnil. Před chvílí se ozval výbuch, který je oba vyděsil. Navíc se chvěli zimou. Hank měl jedinou baterku, takže seděli v osamělém ostrůvku světla, kolem něhož se klenula tmavá, ledová hrobka.

Co se tam nahoře děje?

Hank se díval k ústí chodby. Neměl souhlasit s tím, že zůstane tady dole.

Kawtch si náhle stoupl, naježil chlupy a varovně zavrčel. Pak to uslyšel i Hank: tlumené hlasy, které se rychle blížily.

Kdo sem jde? Přítel, či nepřítel?

Ozval se šramot a z chodby po zádech sklouzla drobná postava, která vzápětí vyskočila na nohy. Kawtch ji přivítal zaštěkáním. Hank v první chvíli couvl, než mu došlo, o koho jde.

„Jordane?“

„Honem pryč!“ vyhrkl mladík, popadl Hanka za paži a vlekl ho od ústí přístupové chodby.

„Co se…?“

Z chodby se vyřítili Painter s Kowalským, rozdělili se a vrhli se stranou.

Hankovi se naskytl neskutečný pohled.

Z ústí chodby se do jeskyně vevalil obrovský černý červ, který dosáhl až k ledem pokrytým rozvalinám a začal se roztékat do stran. Stoupaly z něho horké sirné páry. Na povrch hmoty vystoupila bublina, která praskla a z jejího nitra vyvřelo teplejší bahno. Z chodby proudilo další a další a rozlévalo se v podobě dlouhých prstů po jeskyni.

Painter se připojil k Hankovi a Jordanovi, zatímco Kowalski obcházel chladnoucí okraje hmoty z druhé strany.

„Zasypali nás tady,“ vysvětlil Painter udýchaně a sevřel si bok. Ukázal za sebe. „Výbuch poškodil stěnu horní jeskyně a uvolnil jezero horkého bahna.“

Jordan si přejel dlaněmi po pažích, aby se ve zdejším mrazu zahřál.

„Nesmíme se zastavovat.“ Painter se ohlédl na rostoucí horu bahna. „Zatím nás zachránilo jenom to, že bahno vychladlo a vytvořilo se z něj něco na způsob zátky. Nemůžeme se ale spolehnout na to, že vydrží. Nakonec se rozehřeje nebo ji rostoucí tlak shora vyrazí. Ať tak či tak, my už musíme být pryč.“

Hank s ním vřele souhlasil. Rozhlédl se po hrobce Anasaziů. Zdejším mrtvým se konečně dostane řádného pohřbu, nejen do ledu.

Jordan se snažil zachovávat klid jako ostatní, ale v jeho hlase bylo slyšet čirou hrůzu. „Kam můžeme utéct?“ zeptal se. To byla dobrá otázka.

„Jsme ve velkém podzemním bludišti,“ odpověděl Painter. „Takže prozatím prostě půjdeme dál.“

Jako by chtěl podtrhnout naléhavost jeho slov, z chodby vytryskl čerstvý proud bahna a rozlil se po jeskyni. Čelo proudu sice rychle chladlo a tuhlo, ale za ním se valila další horká hmota, z níž probublávaly sirné plyny.

Painter ukázal k nejširší chodbě, jež vedla z jeskyně. „Rychle!“

Vyběhl v čele skupiny s baterkou v ruce. Jako poslední běžel Kowalski s druhou svítilnou. Chodba se nořila hlouběji do podzemí a byla pokrytá zrádně kluzkou vrstvou ledu. Hank si představil dávnou potopu, která zaplavila podzemní osadu Anasaziů, a napadlo ho, jaké to asi bylo, když zde dávné obyvatele přepadla vodní vlna, která nakonec zamrzla do podoby ledu.

Jordan přejel dlaní po nízkém stropě. „Musíme najít nějakou cestu nahoru. Takhle to bahno poteče za námi.“

„A měli bysme sebou hodit!“ zavolal zezadu Kowalski.

Hank se ohlédl přes rameno, ale Kowalski mířil baterkou pod nohy. Hankovi chvíli trvalo, než si uvědomil, na co se dívá: po zemi protékal pramínek vody. Kawtch čvachtal packami v úzkém potůčku. Bahno už jistě dospělo k ústí této chodby a roztavilo v ní led.

Painter ještě zrychlil.

Po deseti minutách, které jim připadaly jako hodina, však dospěli ke konci chodby.

„Ale ne,“ zasténal Hank a přistoupil k Painterovi.

Chodba končila vysoko ve skalní stěně. Painter nasměroval baterku dolů, ale její světlo nebylo dost silné, aby proniklo až ke dnu propasti. Zdola k nim doléhalo šplouchání vody. Lávová chodba pokračovala v protější strmé stěně, jež se tyčila necelé tři metry před nimi. Jako kdyby nějaký rozlícený bůh máchl obřím sekáčkem a rozťal zdejší horninu včetně chodby.

„Budeme muset skočit,“ řekl Painter. „Není to tak daleko. Když se rozběhneme, měli bychom snadno doskočit do protějšího tunelu.“

„Zbláznil jste se?“ vyděsil se Hank.

„Není to tak zlé, jak to vypadá.“

Kowalski se přidal k Hankovi. „Blbost. Mám přece oči.“

„To zvládnu,“ řekl Jordan a mávl na ostatní, ať mu ustoupí z cesty. „Půjdu první.“

„Jordane…,“ varoval ho Hank.

„Nemáme zrovna na výběr,“ připomněl mu mladík.

V tom se s ním nikdo nemohl hádat.

Zacouvali chodbou o pár kroků zpátky, aby se Jordan mohl rozběhnout.

„Dávej pozor,“ řekl Hank a poklepal mladíka po rameni.

Jordan jim ukázal vztyčené palce, přikrčil se a vyběhl rozrůstajícím se potůčkem. Na okraji propasti se odrazil ke skoku a jeho mladé, svalnaté tělo proletělo vzduchem přímo do protějšího otvoru. Dopadl na břicho a doklouzal o kus dál, ale hned se vrátil a zazubil se na ně.

„Vážně to není tak hrozné,“ ujistil je.

To se mu snadno řekne…

„Já půjdu jako druhý,“ řekl Painter. „Kowalski, vy mi pak hodíte toho psa.“

Kowalski se podíval na Kawtche a Kawtch mu pohled oplatil. Zdálo se, že ani jeden není z Painterova nápadu nadšený.

Painter o pár kroků ustoupil, rozběhl se a překonal propast stejně elegantně jako před ním Jordan.

Kowalski zvedl Kawtche. Pes se zmítal, dokud ho Hank neuklidnil pohlazením a několika šeptanými slovy.

„Páni, profesore, čím to tele krmíte?“

„Hlavně opatrně,“ odpověděl Hank a mimoděk se chytil za krk.

Kowalski přistoupil k okraji propasti, předklonil se… a švihem se narovnal. Kawtch překvapeně vykvikl – mihl se vzduchem s roztaženýma nohama jako poletucha, Painter ho chytil a padl s ním do chodby na záda. Kawtch na protest hlasitě štěkl.

Hank vydechl úlevou, ale pak se k němu obrátil Kowalski. „Jste na řadě.“

Hank polkl a zavrtěl hlavou. „Nevím, jestli to dokážu.“

„Máte na vybranou, profesore. Buď skočíte, nebo vás hodím jako toho psa.“

Hank se nedokázal rozhodnout, co je horší.

Painter zavolal z druhé strany: „Jsem tady, kdybyste potřeboval pomoc.“

„Dobře, tak se do toho dáme,“ přikývl Hank s předstíranou odvahou a vrátil se chodbou o několik kroků.

„Můžu do vás strčit, abyste měl větší odpich,“ nabídl mu obr.

Než Hank stačil odpovědět, ozvalo se za nimi táhlé vzdechnutí. Oba se ohlédli a Kowalski namířil baterku do chodby. Kužel světla ozářil bahnitou stěnu zhruba sedm metrů za nimi. Připlížila se k nim pomalu a nenápadně jako trénovaný zabiják. V tu chvíli její čelo povolilo a z jejího středu se vyvalilo horké bahno.

„Teď, nebo nikdy, profesore.“

Kapky bahna dostříkly až na ně. Bublající horká hmota s hučením následovala.

„Běžte!“ vykřikl Kowalski.

Hank vyrazil. Přikrčeně sprintoval ke konci chodby a chystal se k odrazu, když tu ho zradil mokrý led pod nohama. Uklouzl a přeletěl přes okraj propasti.

„Mám vás, profesore!“ Kolem pasu ho uchopila silná ruka a nasměrovala ho přes volný prostor.

Hank pocítil nutkání zavřít oči, ale to ho vyděsilo ještě víc.

Nepřistáli tak hladce jako jejich předchůdci – Kowalski narazil ramenem do stěny a oba skončili na jedné hromadě. Smetli i Paintera, který nestačil uskočit.

Nakonec se však ve zledovatělé chodbě přece jen zastavili a poté, co si ujasnili, komu patří která končetina, se postavili na nohy. Jordan se mezitím vrátil k ústí chodby a díval se k protější stěně.

Hank se k němu celý rozlámaný připojil.

Zrodil se nový bahnopád. Z protější chodby se valilo horké sirné bahno a řítilo se do propasti. Na zlomek vteřiny Hank v proudu zahlédl zčernalou lidskou nohu: bahnitá řeka patrně vyplavila z ledové hrobky jedno z mrtvých těl.

Tělo, nyní zcela pokryté bahnem, vzápětí zmizelo kdesi dole.

Hank se tiše pomodlil a odvrátil se.

Kowalski položil otázku, která zaměstnávala i ostatní: „Co teď?“

19.28

Všichni si zoufale potřebovali odpočinout.

„Tady se zastavíme,“ řekl Painter a vyčerpaně si sedl na zem.

Po útěku před bahnem je odvedl na konec lávové chodby, která ústila do stále složitějšího bludiště tunelů, propastí, slepých chodeb a kamenitých náspů. Už půl hodiny se Painter pokoušel vystoupat k povrchu, ale nakonec se pokaždé museli vrátit do hlubin.

Teď tedy v této malé jeskyni zavelel k odpočinku, aby se mohl v klidu zamyslet. Rozhlédl se. Vedly odtud tři chodby třemi různými směry.

Kam teď?

Podíval se na své zabahněné společníky. Hank všem dával napít ze svého sáčku s vodou. Kowalski měl svůj už vypitý a Painterovi sebrala batoh ta černá Amazonka. Každou chvíli slyšeli šplouchání tekoucí vody, ale nedokázali ji najít. Nejvíc ze všeho je ohrožovala dehydratace. Jestli je nezabije chlad, bude je mít na svědomí nedostatek vody.

Jak dlouho ještě vydrží?

Hank seděl vedle svého psa a vypadalo to, že je na pokraji zhroucení. Kowalski si nevedl o mnoho lépe. Potil se jako tažný kůň a ztrácel obrovské množství vody. I Jordanovy oči ztratily obvyklou jiskru.

Painter věděl, co je všechny trápí a ztěžuje jim každý krok: beznaděj jejich situace. Na něj samotného doléhala dvojnásob. Stačilo zavřít oči a hned viděl Kai, jak ji vlečou pryč, a slyšel její vzlyky.

Je vůbec ještě naživu?

Jordan se cestou zeptal na totéž – i on si o ni dělal starosti. Ti dva se zřejmě sblížili.

Mladík si opíral hlavu o skalní stěnu. Byl příliš unavený, než aby se hýbal. Painter si až teď uvědomil, jak je Jordan ve skutečnosti mladý. Držel se jako dospělý muž, ale přitom sotva vyrostl z chlapeckých let.

Painter si na něm všiml jednoho neposlušného pramene vlasů, který mířil jiným směrem než ostatní. To ho však neupoutalo tolik jako skutečnost, že se vlasy nepatrně chvěly. Jordan se poškrábal na hlavě; možná to také cítil.

Painterovi trvalo několik vteřin, než mu došlo, co to znamená.

To je ono…

Okamžitě z něj spadla únava. Vyskočil. „Je tady průvan,“ řekl. „Slabý, ale je tu.“

Kowalski pootevřel jedno oko. „No a?“

„Tahle jeskynní soustava pořád dýchá.“

Hank otevřel oči a zvedl vlhkou ruku, jestli neucítí průvan, o kterém Painter mluvil. Zdálo se, že se rychle probírá z letargie.

„Zavalení jednoho průduchu ještě neznamená, že se uzavřely všechny,“ pokračoval Painter. „Když se budeme řídit směrem průvanu, měl by nám ukázat cestu ven.“

Kowalski se pleskl dlaní do stehna a vstal. „Tak na co čekáme? Jen co budeme venku, najdu si něco k pití. A poprvé v životě tím myslím vodu.“

Vyrazili na další pochod.

Kowalski ovšem ještě předtím stačil doplnit své předchozí vyjádření. „Tím pochopitelně nechci říct, že pohrdnu chlazeným pivem, pokud mi ho někdo nabídne.“

Výstup nebyl o nic méně náročný než dosud, ale tentokrát jim dodávala energii naděje, jež je poháněla kupředu. Na každé křižovatce zkoušeli směr průvanu zápalkou z Hankova batohu – škrtli s ní a pak sledovali směr kouře. V následujících dvou hodinách průvan neustále sílil, což je pobízelo k ještě rychlejšímu postupu.

„Už jsme určitě skoro nahoře,“ řekl Hank a nasál vodu z modré plastové trubice vedoucí k jeho vaku. Podle škrundavého zvuku byl vak prázdný.

Potřebovali najít východ.

Painter se podíval na hodinky.

21.45

Po další hodině se však zdálo, že nejsou o nic blíž povrchu. Bez vody a s poslední svítící baterkou jim rychle docházel čas.

Hankovi cosi zaskřípalo pod nohama, jako kdyby botou rozdrtil nějaký kamínek. Podíval se dolů. Na vápenci ležely střepy černobílé keramiky.

Nebyl to kamínek, ale kus hrnce.

Shýbl se pro jeden střep. „Takové dělali Anasaziové.“

Painter namířil baterku nahoru do strmé chodby, kterou posledních deset minut stoupali. Na skalních policích si všiml dalších misek a hliněných nádob.

„Podívejte se na to,“ řekl Jordan vedle něj. „Jeskynní malby.“

Hank k němu přistoupil. „Petroglyfy,“ vydechl a podíval se dál do chodby. „Zhasl byste, Paintere?“

Painter vycítil, že profesor má pro svou žádost vážný důvod, a poslechl.

Pohltila je temnota.

Až na to, že ji cosi narušovalo. Shora se k nim linulo slabé světlo, sotva víc než šedá skvrna na černém pozadí.

„Myslím, že vím, kde jsme,“ řekl Hank ve tmě.

Painter znovu rozsvítil.

Hank na něj mávl, ať pokračuje. „Už by to nemělo být o moc dál.“

Painter mu věřil. Přidali do kroku. Před nimi se objevily hrubé provizorní schody vytesané do skály, které vedly ke čtverci měsíčního svitu nad jejich hlavami narušovanému jen ocelovou mříží. Tu mříž už Painter viděl, jenže z druhé strany.

„Průduch ve Wupatki,“ zamumlal. Vzpomněl si na Nancyin výklad o rozlehlosti zdejšího jeskynního systému.

Objem více než dvě stě milionů krychlových metrů… táhnou se na míle daleko.

Nancy se nemýlila – její údaj byl vlastně možná ještě podhodnocený.

Hank nedokázal ovládnout vzrušení. „Takhle zdejší Anasaziové unikli před masakrem. Utekli sem dolů, prošli podzemím a postavili si nové obydlí pod druhým průduchem. Tam žili, dokud je nezaplavila potopa.“

Jeden problém byl vyřešen, ale Painter čelil dalšímu.

Zacloumal mříží. „Je zamčená.“

„To nic.“ Kowalski se protlačil dopředu a zvedl pistoli. „Mám klíč.“

30. kapitola

1. ČERVNA, 2.08

NASHVILLE, TENNESSEE

„Pořád vás stíhají,“ řekla Kat. Její hlas zněl z levného mobilu na jedno použití poněkud zastřeně. „A budou po vás pátrat celou noc.“

Gray seděl na místě spolujezdce v obyčejné bílé dodávce – čím obyčejnější, tím lepší, aspoň podle Katiných zpráv. Dvoudveřové kupé nechali před hodinou v zalesněném parku u Bowling Greenu a nový dopravní prostředek si vzali z parkoviště s ojetými vozy. Dodávku nebude nikdo postrádat až do rána, kdy se otevře bazar.

Přesto nezastavovali. Věděli, že se síť, která měla ulovit teroristy uprchlé z Fort Knoxu, neustále rozšiřuje. Jeli po vedlejších silnicích až k Nashvillu.

„Hledají vás úplně všichni,“ pokračovala Kat. „FBI, vojenská zpravodajská služba i místní policie. Tady ve Washingtonu je pořád hrozný blázinec, zvlášť když se to všechno děje uprostřed noci. Vzhledem k tomu, že byl vyhlášený teroristický poplach, všichni se snaží zaskórovat.“

Právě pomalu projížděli průmyslovým předměstím. Gray se ohlédl na zadní sedadlo, kde seděla Seichan s rukama založenýma na prsou a dívala se na okolní skladiště a dílny. Vzhledem ke svým dřívějším zločinům nebyla oficiální členkou Sigmy. Ani jí být nemohla. O jejím přijetí věděla jen hrstka důvěryhodných lidí v jejich organizaci. Pro zbytek zpravodajských služeb zůstávala hledanou teroristkou a nebezpečnou nájemnou vražedkyní.

„Jak vlastně spustili poplach ve Fort Knoxu?“ zeptal se Gray. „Měli jsme přece skvělé krytí. Kdo jim dal tip? Oskenovali nás a vyfotografovali. Vyskočila Seichanina fotka z nějaké databáze?“

„Ještě na tom pracuju,“ odpověděla Kat. „Můžu vám rovnou říct, že poplach nebyl vyhlášený z Fort Knoxu, ale z vnějšího zdroje, jenže ho nedokážu vystopovat, přinejmenším prozatím. Ještě je moc brzy. Teď se všichni hlavně snaží krýt si vlastní záda. Dovedu si představit, že se po celém Washingtonu skartují spousty složek.“

„Takže nás někdo podrazil. Od začátku to byla past.“ Gray dokázal odhadnout, kdo za ní stojí. Vzpomněl si na důstojníka z Fort Knoxu. „Nějaké novinky o Waldorfovi?“

Gray telefonoval s Kat už před hodinou, hned poté, co si koupil mobil. Mluvili spolu jen krátce, protože Kat měla plné ruce práce s vypouštěním kouřové clony. Musela udržet účast Sigmy před různými zpravodajskými a bezpečnostními úřady v tajnosti a umožnit Grayovi i jeho společníkům únik.

„Ne,“ řekla Kat. „Ptala jsem se na několika různých místech, ale Waldorf krátce po vyhlášení poplachu zmizel. Určitě vás nicméně hledá stejně zoufale jako všichni ostatní.“

„Proč myslíš?“

„To je jeden z důvodů, proč ti volám. Abych vás varovala. Learjet, kterým jste se dopravili z Washingtonu, zhruba před patnácti minutami vyletěl do povětří krátce po startu z louisvilleského letiště. Výbuch mu utrhl celý ocas. Podle předběžného šetření byla bomba připojená k výškoměru. Stačilo, aby letadlo vystoupalo do určité výšky, a došlo k explozi.“

Gray si vzpomněl na mladého pilota a vzedmul se v něm prudký hněv. „Waldorf se na nás připravoval na všech frontách, ale určitě věděl, že v tom letadle nebudeme.“ Sevřel ruku v pěst. Uvědomil si, co to znamená. Bombový útok představoval obyčejnou pomstu, vražedný záchvat vzteku poté, co zmařili Waldorfovy plány.

„Myslela jsem si, že byste to měli vědět,“ řekla Kat. „Nikde nezastavujte nadlouho.“

„Rozumím.“ Gray slyšel, jak si Kat hlasitě povzdychla, a vycítil, že to není všechno. „Co ještě?“

„Znovu se mi ozvala doktorka Janice Cooperová.“

Grayovi chvilku trvalo, než si to jméno zařadil. „Ta pracovala s tím japonským fyzikem.“

„Oba jsou pořád pod ochranou, ale její kolega pokračuje v konzultacích s ostatními laboratořemi. Na naši žádost studuje masivní výtrysky neutrin, ke kterým dochází na západě.“

„Podařilo se mu určit přesnou polohu zdroje?“

„Ne, ale spočítal sílu nadcházejícího výbuchu. Podle něj bude víc než stokrát silnější než ten na Islandu.“

Gray si vybavil, jak se ostrov Ellirey rozpadá v ohnivé smršti.

Stokrát silnější než tohle?

To by představovalo zkázu obrovského rozsahu.

Kat pokračovala: „Tím se dostávám k hlavnímu důvodu, proč volám. Ten japonský fyzik zároveň dospěl k hrubému odhadu, kdy to bouchne. Stejně jako to odhadl na Islandu.“

„Kdy?“ zeptal se Gray a zaťal břišní svaly, jako kdyby očekával ránu pěstí.

„Zhruba za pět hodin.“

Gray zavřel oči. Co můžou udělat během pěti hodin? I kdyby je nikdo nepronásledoval, měli by sotva čas na to, aby doletěli k západnímu pobřeží. Sigma tam nicméně už svoje lidi měla.

„Ozval se ředitel Crowe?“

Kat zaznělo v hlase napětí. „Ne. Sestoupil do jeskynního systému pod nějakými rozvalinami, ale místní správci nahlásili výbuch, který značnou část rozvalin pohřbil pod sutí. Lisa dohlíží na postup pátracích oddílů, které pročesávají poušť v místě, kde byl naposledy spatřen. Je na tom dost špatně. Zatím nikdo nic nenašel. Taky jsem nejmíň desetkrát mluvila s Ronaldem Chinem. Painter se neozval ani jemu.“

Gray doufal, že je ředitel v pořádku, ale na každý pád potřebovali mít na místě nějakého člověka, aby se věnoval problému, k němuž se tam schyluje. „Řekla jsi Chinovi o té časované bombě?“

„Ano, ale co svede bez přesné lokality? Proto potřebuju, abyste nějak odkryli tu starou indiánskou mapu. Jestli na ní je nějaké vodítko k umístění další várky nestabilní nanohmoty, musíme to vědět. Hned.“

„Uvidím, co dokážu, ale potřebuju pec, abych tu desku zahřál a pokusil se roztavit obyčejné zlato na povrchu.“

„To jsem tušila.“

Jak jinak.

„Sehnala jsem kontakt na malé zlatnictví nedaleko od vás. Dám ti adresu. Majitel vás očekává za patnáct minut.“

Nadiktovala mu adresu. Zlatnictví se nacházelo jen pár bloků od nich, na stejném předměstí, jímž projížděli. Kat umí být opravdu důkladná.

Zbývala poslední věc.

„Můžu mluvit s Monkem?“ zeptala se přísně.

„Moment.“ Gray podal telefon svému příteli. „Vypadá to, že jsi v maléru.“

Monk přidržel volant pahýlem zápěstí a vzal si telefon. Chytil ho mezi bradu a rameno a vrátil ruku na volant.

„Ahoj, zlato,“ řekl.

Z telefonu se ozýval Katin hlas, příliš tichý, než aby se dalo poznat, co říká.

„Ne, nepřišel jsem o další ruku,“ řekl Monk. Jeho prsty se křečovitě sevřely na volantu. „Přišel jsem jenom o protézu. To je velký rozdíl, miláčku.“

Gray si dokázal představit, že Kat plísní svého manžela v duetu, jaká probíhají mezi sezdanými páry odnepaměti, s onou věčnou směsí podráždění a lásky.

Monkovi se po tváři rozlil úsměv a zašeptal do mobilu slova, obyčejná a běžná – ale ve skutečnosti stejně zamilovaná jako poetické libreto. „Jasně…, dobře…, jo, neboj se…“

Gray se odvrátil, aby jim dopřál trochu soukromí, a podíval se na tmavou ulici, ale přitom zavadil pohledem o zpětné zrcátko. Seichan hleděla na Monka s nezvykle něžným, nepřítomným výrazem. Neuvědomovala si, že ji někdo pozoruje.

Za všech okolností nicméně zůstávala lovkyní.

Vycítila Grayovu pozornost a její oči se v zrcátku střetly s jeho. Tvář jí ztvrdla a byla jako dřív.

Monk najednou řekl o něco hlasitěji. „Cože? Právě teď?“

Gray se na něj ohlédl.

Monk oznámil oběma společníkům: „Lisa prý zrovna mluví s Painterem. Ředitel se našel.“

31. kapitola

31. KVĚTNA, 23.32

FLAGSTAFF, ARIZONA

Necelých pět hodin do dalšího výbuchu?

Po rozhovoru s Lisou Painter probíral nejnovější vývoj s Kat. Podíval se na hodinky. To znamenalo těsně před rozbřeskem. Museli však vyřešit zásadní otázku: Kde k explozi dojde?

Kat pokračovala: „Gray se snaží zúžit okruh pátrání. Jedinou naší nadějí je, že opravdu našel tu starou indiánskou mapu a že z ní vyčte polohu toho ztraceného města.“

Od chvíle, kdy se vyškrábali z podzemí, se Painter cítil, jako by měl svázané ruce. Přibližně před hodinou unikli z jeskynního systému pod Wupatki. Členy pátracího oddílu překvapilo, když se u nich zničehonic objevila Painterova skupina a žádala je o vodu a jídlo. Okamžitě je dopravili na stanici správců, kde se Painter začal seznamovat se vším, co se odehrálo během jeho nepřítomnosti.

Zjevně toho byla spousta.

Jedna věc mu však pořád nešla z mysli. Znovu se zeptal: „Pořád nic nového o Kai?“

„Ne.“ Kat pečlivě vážila slova. „Monitorujeme celou Arizonu a Utah. Nikdo neohlásil nález mrtvoly, která by odpovídala popisu vaší neteře.“

Painter se přinutil k rozhodnému, ráznému tónu. Jinak by stejně ničemu nepomohl. „Jordan Appawora uvedl, že útočníci měli vrtulníky. Mohli odletět dál.“

„Rozšířím pátrání.“

„Co kdybyste rozhlásila – prostřednictvím neoficiálních kanálů a místních médií –, že jsem přežil?“

„Už se stalo. Rozeslala jsem zprávu o úspěšné záchranné operaci včetně fotografie vaší skupiny. Jestli si Rafael Saint Germaine nebo někdo z jeho lidí pustí televizi, rádio nebo se podívá na internet, určitě se to dozví.“

„Dobře.“

Nejlepší Kaiinou nadějí na přežití – pokud vůbec ještě žila – bylo upoutat pozornost toho Francouze. Pak ji Rafael nechá naživu, už proto, aby ji znovu mohl použít jako páku při vyjednávání. Teď musel Painter vymyslet, co má za ni nabídnout.

Během následujících deseti minut Kat procházela další záležitosti: ohledně Fort Knoxu, pokračujícího pátrání po Grayově skupině a nejnovějšího vývoje kolem neutrin.

Pak Painter zavěsil.

„Pane,“ ozvalo se za ním. Painter se otočil. Ve dveřích stál Jordan – ostatní se uložili v zadní místnosti stanice, ale zdálo se, že mladík nezamhouřil oka. „Něco nového?“

„Zatím ne.“ Když viděl mládencův zdrcený výraz, dodal: „A to je dobře. Dokud se nedozvíme opak, budeme předpokládat, že žije, ano?“

Jordan zasmušile přikývl. „Dobře, ale tam dole jsem přemýšlel. Když mě zajali, všechno mi sebrali, včetně mobilu. Co když ho pořád mají? Co kdybychom zkusili zavolat na moje číslo?“

Painter cítil, jak se mu nepatrně uvolňují ramena. Mohli by pořád mít Jordanův mobil? Stálo to za pokus. Kromě toho nesnášel nečinnost.

Jordan dál rozvíjel svůj argument, aniž by si uvědomil, že už Paintera získal na svou stranu. „Někdo ho třeba zvedne a mohli bychom jim pohrozit. Vystrašit je tak, aby Kai nechali jít.“

Taky bychom mohli ten telefon vystopovat, pomyslel si Painter. V duchu už probíral různé možnosti. Nebo mu na dálku zapnout mikrofon a udělat z něj tajnou štěnici.

Nic z toho se nejspíš nepodaří. Ten Francouz není hlupák. Určitě už se Jordanova mobilu zbavil. Painter poklepal prstem na stůl. Na druhou stranu je Rafael považoval za mrtvé. Třeba jeho muži ještě nevyhodili všechny suvenýry.

K vystopování telefonu je nicméně třeba hodně času, zejména tady na odlehlé poušti. A Kai dost možná už moc času nemá.

Musel jí zařídit odklad popravy. „Jaké máš číslo?“

Jordan mu ho nadiktoval.

Painter si ho uložil do paměti a požádal správce parku o přístup k pevné lince a trochu soukromí. Jakmile v zadní kanceláři osaměl, vytočil číslo. Telefon zvonil a zvonil a Painter se modlil, aby ho někdo zvedl.

Nakonec linka klapla a ozval se pomalý, nevzrušený hlas: „Á, monsieur Crowe. Vidím, že jsme spolu ještě neskončili.“

1. ČERVNA, 00.41

SALT LAKE CITY, UTAH

Rafael opět přebýval v luxusním apartmá v nejvyšším patře hotelu Grand America v centru Salt Lake City. Před půlhodinou ho vzbudili a ukázali mu záběry zablácených postav nad zamřížovaným otvorem v zemi.

Painter Crowe přežil.

Pozoruhodné.

Celou minutu šokovaně stál a nevěděl, jak by měl reagovat. Vířily v něm protichůdné emoce: vztek, úžas a ano, taky trochu strach – ne z toho muže, ale z vrtkavosti osudu.

Painter na záběru hleděl přímo do kamery.

Rafe v jeho ocelovém pohledu četl výzvu. Bylo mu jasné, že mediální výstupy režíroval ředitel Sigmy. Jako osobní vzkaz pro Rafaela.

Jsem naživu. Chci svou neteř.

Rafe si přidržoval telefon u ucha – nedbal přitom na změť kabelů a drátů visících z rozebraného přístroje – a díval se na zavřené dveře. Zdálo se, že se štěstěna usmívá nejen na strýce, ale i na jeho neteř. Rafe chtěl Kai podrobněji vyslechnout, než se jí zbaví. Byla v té utažské jeskyni, viděla mumie i poklad. Chtěl slyšet všechny podrobnosti. Také mohla vědět víc o Sigmě a jejích agentech – třeba něco zjistila během té krátké doby, kterou strávila se svým strýcem.

Takový výslech by však po dlouhém dnu byl příliš náročný.

Brzy mělo nastat ráno, a tak se Rafe rozhodl, že jí dopřeje zažít ještě jeden úsvit.

Teď byl rád, že se zachoval tak velkoryse.

„Nesnažte se tento hovor vystopovat,“ varoval Rafe svého protivníka. „Zaměstnávám skvělý tým expertů na šifrování. Odrážíme signál po celém světě.“

„To by mě ani nenapadlo. Zjevně jste můj telefonát očekával, takže mohu pouze předpokládat, že jste se postaral o patřičná protiopatření.“

Přesně tak.

Rafeovi bylo jasné, že se s ním Painter nějak spojí. Trochu ho překvapilo, že to trvalo tak dlouho. Ashanda s menší pomocí T. J. provedla s mladíkovým mobilem nějaká kouzla, která zajistila, že se nikomu nepodaří vystopovat jeho signál.

„Volám, abychom začali další kolo vyjednávání,“ řekl Painter. „Můžeme pokračovat tam, kde jsme skončili.“

„Souhlasím.“

„Za prvé chci záruku, že Kai ještě žije.“

„Ne, myslím, že vám žádnou nedám.“ Rafe si vychutnával dlouhou odmlku. Bylo mu jasné, že tím Paintera mučí. „Nejdřív chci vědět, co nabízíte.“

Odmlka se protahovala, což okamžitě vzbudilo Rafeovo podezření.

Připravujete se snad na blafování?

Co by ostatně mohl jeho protivník nabídnout?

Rafe hleděl na zlatou vázu stojící na jídelním stole. Dlouze si ji prohlížel, studoval ji a vpíjel se očima do každého detailu, aby si je uložil do paměti. I teď v duchu vázou otáčel a prstem hladil každé vyryté písmeno zapomenutého jazyka.

Tento poklad nesliboval jen bohatství. Zaručoval věčnou slávu: jemu i jeho rodině. Co by mohl chtít víc?

Painter mu to řekl: „Výměnou za Kaiino propuštění vám odhalím polohu Čtrnácté kolonie.“

Rafe se pomalu usmál. Painter mu připravil další šok.

Ten člověk ho snad nikdy nepřestane překvapovat.

Pozoruhodné.

00.44

„Ty žiješ, strýčku?“

Painter se při zvuku jejího hlasu ulehčeně opřel.

Kai žila!

Nedával však najevo svoje pocity a držel se praktických otázek. Věděl, že nemá moc času. „Jsi v pořádku? Neublížili ti?“

„Ne,“ odpověděla. Protáhla to jediné slovo, aby jím obsáhla mnohem víc, než by se na první poslech zdálo.

Painter věděl, jakým traumatem Kai prochází: tolik mrtvých, krveprolití, hrůzy z neznáma. Také však v jejím hlase slyšel odvahu. Jeho neteři v žilách kolovala krev válečníků.

„Přijdu pro tebe. Slibuju.“

„Já vím.“ V její odpovědi zněly slzy i naděje. „Já vím, že přijdeš.“

Než stačil Painter říct něco dalšího, ozval se opět Rafael.

„Takže jsme domluveni, n’est-ce pas?“

„Zavolám vám čas a místo výměny.“

„Budu chtít důkaz o pravdivosti vašeho tvrzení, monsieur Crowe.“

„Budiž. Au revoir.“

Spojení se přerušilo, ale Painter dál křečovitě svíral sluchátko, jako kdyby přes něj mohl dosáhnout ke Kai. Hlava se mu točila úlevou.

„Takže Kai je naživu?“ ozvalo se za ním.

Painter se na židli otočil. V Jordanově pohmožděné tváři se zračily starosti. Painter se tolik soustředil na telefonát, že nepostřehl, kdy se mladík vplížil do místnosti. Buď uměl Jordan našlapovat mimořádně lehce, jak bylo ostatně typické pro příslušníky jeho kmene…, nebo byl Painter příliš vyčerpaný, než aby si dával pozor jako obvykle.

Možná šlo o kombinaci obojího.

Obrátil se k mladíkovi. Věděl, že musí mluvit pravdu. Jordan si to zasloužil. „Neublížili jí,“ řekl. „Ale je pořád v nebezpečí.“

Jordan pokročil dopředu. „Takže jim povíte, co chtějí vědět…, aby ji pustili?“

Jednalo se o otázku, ale Painter v ní slyšel i požadavek.

„Pokusím se.“

Nic lepšího Jordanovi nabídnout nemohl. Při rozhovoru s Rafaelem blafoval, aby poskytl Kai nějaký čas navíc. Ale kolik ho získal? Jak dokáže Francouze přesvědčit příště?

Pravda byla, že Painter netušil, kde se nachází Čtrnáctá kolonie. Její polohu mohl odhalit jediný člověk a dotyčný byl na útěku před policií, armádou a všemi zpravodajskými úřady v celé zemi.

Mladíkovi se po tváři opět rozlil strach.

Painter vstal, přistoupil k němu a konejšivě mu položil dlaň na rameno. „Neztrácej naději. Na případu dělá jeden z mých nejlepších mužů.“

Jordan přikývl, zhluboka nabral vzduch do plic a pomalu vydechl.

Painter se podíval na bezdrátové sluchátko, které pořád třímal v ruce. Rafael bude za hodinu očekávat další telefonát. Do té doby Painter potřeboval znát odpovědi. Otočil se k tmavému oknu kanceláře a vyhlédl do noční krajiny.

Nezklamejte mě, Grayi.

32. kapitola

1. ČERVNA, 2.50

NASHVILLE, TENNESSEE

Gray stál vedle Seichan a skláněl se k okénku pece. Do obličeje mu vanul horký vzduch. Zlatá deska uvnitř spočívala na keramickém roštu nakloněném tak, že bylo vidět znak se čtrnácti šípy.

Na dně pece blikaly řady modrých plamenů, které uvnitř pomalu zvyšovaly teplotu. Digitální teploměr nad dvířky ukazoval čím dál vyšší hodnoty – právě teď něco přes 600 °C.

„Už by to nemělo trvat dlouho,“ poznamenal majitel obchodu.

Zlatník byl zhruba padesátiletý Rus s prošedivělými vlasy. Byl vysoký sotva sto padesát centimetrů, ale měl statnou postavu s menším břichem, které mu viselo přes opasek. Poškrábal se vedle zlatého řetězu, který mu visel pod tričkem. Jeho obchod se jmenoval GoldXChange a nacházel se uprostřed průmyslové zóny na předměstí Nashvillu. Vykupoval staré zlato, ale také na žádost zákazníků přetavoval prsteny, mince, náhrdelníky a další šperky do ingotů.

Kromě toho měl jisté problémy s finančním úřadem. Kat na něj zatlačila pohrůžkou, že půjde do vězení, pokud neudrží noční návštěvu v tajnosti.

Zlatník byl zjevně nervózní – bylo vidět, jak se pod tričkem potí.

„Zlato se taví přibližně při tisíci stupních,“ vysvětlil. „Vidíte, jak už žhne?“

Načervenalá barva kovu v peci se postupně rozjasňovala. Tabule začínala zářit jako malé slunce a na vyražené pečeti se objevila kapička kovu, v místě, kde zlato tvořilo reliéf orlích per. Stekla po nakloněné ploše dolů a skanula do keramické nádoby pod roštem. Brzy začaly vznikat další slzy, jež se slévaly do pramínků a potůčků a postupně stíraly tvar obrazu. Ostrá hrana desky změkla a odtávala v podobě zlaté řeky.

„To by mělo stačit,“ řekl Gray zlatníkovi. „Víc už teplotu nezvyšujte.“

Nechtěl riskovat, že se mapa – pokud je opravdu uvnitř – poškodí. Hustší nanozlato sice mělo vyšší bod tání než zbytek desky, ale to neznamenalo, že nemůže nadměrným horkem změknout. Nesměli narušit podrobnosti vyryté mapy.

Jakmile zlatník nastavil teplotu, Gray ukázal ke dveřím. „Teď musíte odejít. Jděte za mým kolegou.“

Rus nezaváhal. Kývl, obrátil se na podpatku a rychle odkráčel ke dveřím. Monk zatím hlídal venku na ulici. Nechtěli, aby je někdo znovu přepadl.

Gray počkal, dokud se za zlatníkem nezavřely dveře, a obrátil se k peci, v níž prýštilo zlato jako tekutá sluneční záře. Deska se jim zmenšovala pod očima.

„Podívej se,“ řekla Seichan a chytila ho za zápěstí.

„Vidím to.“

U horního okraje desky se v roztaveném zlatu objevil tmavší hrbolatý okraj připomínající stín. V následujících minutách se ho vynořovalo stále víc a víc, s tím, jak odkapávající zlato odhalovalo ukrytý poklad. Tento kov rovněž žhnul narudlou září, ale mnohem méně než okolní zlato.

„To je ta mapa,“ zašeptala Seichan.

Měla pravdu. Vnější vrstva roztaveného zlata vydávala dávno ukryté tajemství.

Nešlo nicméně o obyčejnou plochou mapu.

„To je topografická mapa,“ vydechl Gray úžasem nad uměleckým provedením.

Před očima jim vyvstaly pečlivě vymodelované hory s hluboce zaříznutými říčními údolími a ploškami označujícími jezera. Měli před sebou miniaturní model horní poloviny severoamerického kontinentu.

Z mapy stekla poslední kapka zlata jako plachetnice odplouvající velkým říčním údolím uprostřed.

To je určitě Mississippi.

Gray nacházel další záchytné body: řetězec proláklin označující Velká jezera, malou brázdu, která mohla představovat jedině Grand Canyon, špičaté vrcholy Apalačského pohoří. I linie pobřeží vypadala naprosto přesně. Severovýchodně od Severní Ameriky se v oceánu nacházelo několik ostrůvků kolem jednoho většího.

Island.

Za chvíli na keramickém roštu zůstala jen mapa s nerovnými okraji a mírně zvlněnými rohy. Uprostřed se táhl rovný šev. Gray si představil, jak je mapa uložená v mozkovně pravěkého mastodonta. Jeffersonovi lidé jistě lebku spálili, aby mohli mapu ukrytou v jejím nitru zachovat lépe.

„To je písmo?“ zeptala se Seichan.

„Kde?“

„Při krajích.“

Gray se naklonil blíž ke dvířkům, i když ho horko pálilo v obličeji. Seichan měla bystřejší oči. U mapy skutečně probíhaly řádky jemného písma. Byly umístěny na západ od kontinentu, jako legenda dávného kartografa.

Gray přimhouřil oči. „Vypadá to jako písmo, které jsme viděli ve Fortescueově deníku, obkreslené z těch zlatých tabulek.“ Otočil se k Seichan. „Vezmi si papír z kanceláře. Vidíš líp než já. Chci to všechno okopírovat.“

Seichan beze slova poslechla. Věděla, jaké Gray čelí výzvě, a nevadilo jí, že ji nechá na něm.

Gray se zaměřil na vymodelovaný Island. Na jih od něj označovaly menší vrcholky Westmanské ostrovy a na jednom z nich byl hluboko do kovu zasazen maličký černý krystal – možná černý diamant –, který se třpytil v odlescích plamenů.

Ostrov Ellirey.

Přesunul pohled na západ, k dalšímu diamantu, který zářil na pozadí rudého kovu. Tento kamínek byl mnohem větší než islandský, což možná naznačovalo, že je zde té látky víc. Grayovi to se znepokojivou naléhavostí připomnělo hrozící nebezpečí.

Zamračeně studoval mapu a pokoušel se zorientovat. Bez hranic jednotlivých států a jmen měst se dalo těžko přesně poznat, na které místo značka ukazuje, bylo jen zřejmé, že jde o lokalitu ve Skalistých horách, dost daleko na severu, ale pořád na území dnešních Spojených států.

Nebylo divu, že se Fortescue rozhodl vypravit nejdřív na Island.

Seichan se vrátila s perem a papírem a začala obkreslovat text z okraje mapy.

Gray mezitím sjížděl pohledem po hřebenech Skalistých hor dál k jihu. Tam také našel to, co hledal – miniaturní odštěpek krystalu, tak malý, že by ho člověk snadno přehlédl, kdyby nevěděl, že by tam měl být.

To je určitě ta jeskyně v Utahu.

Ve srovnání s velikostí diamantu na severu byl tenhle kamínek jako nic. Dokonce tak malý, že ho Jefferson a Fortescue buď úplně přehlédli, nebo ho nepovažovali za hodný zmínky. Gray těkal pohledem mezi třemi diamanty a byl si čím dál jistější, že jejich rozdílná velikost odráží poměrný význam označených míst – a taky míru nebezpečí, jež představují.

Podíval se na hodinky. Byl si velice dobře vědom, že jim dochází čas.

Seichan dokončila svůj úkol a ukázala perem na největší diamant. „Máš tušení, kde to je?“

„Myslím, že to dokážu uhodnout,“ odpověděl, zatímco si v duchu dával dohromady jednotlivé kousky skládačky. Musel si ale být jistý, než někomu svou teorii řekne. „Potřebuju se podívat do mapy Spojených států.“

Seichan ukázala do pece. „Co uděláme s touhle?“

Gray místo odpovědi nastavil na peci vyšší teplotu. Otáčel termostatem a díval se, jak požadovaná teplota stoupá nad tři tisíce stupňů Celsia, trojnásobek bodu tání obyčejného zlata. Modré acetylenové plameny vyšlehly výš a plápolaly s větší prudkostí.

Seichan se na něj podívala s povytaženým obočím.

„Nemůžeme riskovat, že ta mapa padne do rukou Waldorfovi,“ vysvětlil Gray.

„Takže ji radši zničíš?“

„Pokusím se. Tohle zlato je hustší, takže se neroztaví při stejné teplotě jako zlato normální. Nějak se ale roztavit musí.“

Gray pro jistotu otáčel termostatem, dokud se na displeji místo digitálních číslic nerozzářila jen tři písmena: MAX.

Snad to bude stačit.

Gray se Seichan sledovali, jak v peci stoupá teplota. Sálající horko je brzy přimělo o několik kroků ustoupit. Mapa začala zářit oslnivě jako slunce.

Třeba se neroztaví… ani při téhle teplotě.

Po minutě si musel před září z pece zastínit oči.

„Cítíš to?“ zeptala se Seichan.

„Co?“ zeptal se Gray, ale vzápětí to opravdu ucítil.

Mravenčení po celém těle, jemné vibrace, které jako kdyby postihly všechny molekuly v místnosti. O vteřinu později se těžká pec na betonové podlaze začala viditelně chvět.

Gray popadl Seichan za loket a odtáhl ji ke dveřím. „Honem pryč!“

Sám vyběhl za ní. V duchu si představil nahusto stěsnané atomy nanozlata, které v sobě uchovávají obrovské množství potenciální energie podobně jako napjatá pryž.

Ohlédl se přes rameno. Pokud se veškerá energie uvolní naráz, například tím, když někdo kov příliš zahřeje…

Mapa se neroztaví, ale…

Tlaková vlna výbuchu jím mrštila na Seichan a oba proletěli dveřmi obchodu ven do noci. Zasypaly je střepy skla a dřevěné třísky. Nad hlavou jim prosvištěla rozpálená dvířka pece a prorazila přední okno zlatníkova zaparkovaného auta.

Gray se namáhavě postavil, objal Seichan kolem pasu a pomohl jí na nohy. Vzpomněl si na tlakové lahve s plynem, které ve zlatnictví viděl. Další exploze je opět srazila na zem a zalila je dusivá vlna horka. Ze zbývajících oken obchodu se vyvalila mohutná ohnivá koule a vystoupala vysoko k nebi.

Rozechvěle se zvedli.

Z druhého konce malého parkoviště před zlatnictvím na ně zíral Monk. Vedle jejich ukradené dodávky stál ohromený majitel, který vzápětí zničeně klesl na kolena.

„Co jste provedli s mým krámem?“ zanaříkal, když k němu doběhli.

„Dostanete náhradu,“ ujistil ho Gray, mávl na něj, ať uhne, a ostatním ukázal do vozu. „Pokud udržíte jazyk za zuby.“

Všichni nastoupili do dodávky a Monk si zase sedl za volant.

„Držte se,“ zabručel.

Zařadil zpátečku, dupl na plyn a s kvílejícími pneumatikami přejel parkoviště i obrubník chodníku. Jakmile tvrdě dosedli na vozovku, Monk vůz smykem otočil a vyrazili kupředu.

Gray chápal důvod tak zběsilé jízdy. Musejí zmizet, než sem dorazí policie a hasiči. Ohlédl se na hořící budovu, z níž šlehaly plameny a do vzduchu stoupal sloup dýmu jako kouřový signál. Jejich vychladlá stopa byla náhle opět horká. Gray nemohl tomu Rusovi důvěřovat, že zůstane zticha. Informace o posledních událostech se pravděpodobně donese i Waldorfovi.

„Co se tam stalo?“ zeptal se Monk nakonec.

Gray mu to pověděl.

„Aspoň jste našli tu indiánskou mapu,“ poznamenal Monk. „Ale co poloha Čtrnácté kolonie? Znáte ji?“

Gray přikývl. Pořád mu zvonilo v uších. „Myslím, že ano.“

„A kde je?“

„Na nejhorším možném místě.“

33. kapitola

1. ČERVNA, 00.22

FLAGSTAFF, ARIZONA

Painter se opíral o stůl v hlavní místnosti správců parku. „V jak velkém srabu bychom byli, pokud by se Gray nemýlil?“

Ronald Chin nad rozloženými topografickými mapami a plány Americké geologické služby zavrtěl hlavou. „To bychom byli v hajzlu.“

Skutečnost, že obvykle zdrženlivý geolog použil takový výraz, svědčila o vážnosti situace. Chin sem dorazil před třiceti minutami spolu s majorem Ryanem z Národní gardy. Painterův telefonát je zastihl na cestě z Utahu do Arizony, kam jeli s úmyslem pomoci při pátrání po Painterově ztracené skupině. Po přistání ve Flagstaffu se připojili k Painterovi na zdejší stanici, která momentálně sloužila jako provizorní hlavní štáb.

„Mohl byste to rozvést?“ zeptal se Painter a podíval se na otevřenou mapu Montany a Wyomingu. Právě tam se podle Graye nacházelo dávné ztracené město, místo posledního odpočinku národa Tawtsee’untsaw Pootseev, kde byl schovaný největší poklad a kde odtikávala poslední neutrinová rozbuška.

Prohlížel si vyznačené hranice národního parku.

Yellowstone.

Nejstarší z národních parků a největší geotermální oblast na tomto kontinentu. Pokud Tawtsee’untsaw Pootseev chtěli pro svůj křehký poklad najít nějaký trvalý, horký domov, nemohli si vybrat líp. Bylo tu deset tisíc horkých pramenů, dvě stě gejzírů, bezpočet míst, z nichž stoupala vodní pára, bublající fumaroly a bahenní sopky. Na území parku se nacházela polovina světových gejzírů.

Šlo o obrovské území, které bylo nutné prohledat.

Více než dva miliony akrů.

Než napřou veškeré úsilí na tuto jedinou lokalitu, Painter si chtěl být jistý, že se nemýlí. Hank Kanosh v zadní kanceláři využíval svoje indiánské zdroje, aby se pokusil potvrdit Grayovo tvrzení. Zatím se jednalo o pouhou teorii. Sám Gray připustil, že jde o odhad, v němž zůstává značná míra nepřesnosti. Grayova skupina bude dál sledovat historickou stopu, aby se pokusila zjistit víc.

Painter si mezitím chtěl udělat lepší představu o tom, co může očekávat. Proto se zeptal na kvalifikovaný názor geologa.

Chin obešel stůl a přitáhl k sobě topografickou mapu národního parku s prstencem hor, který chránil rozlehlou rovnou pánev, skutečné geotermální srdce Yellowstonu. Údolí plné horkých pramenů zabíralo čtyři tisíce čtverečních kilometrů, což znamenalo, že by se do něj vešlo celé Los Angeles. Nejednalo se však o obyčejné údolí, ale o kalderu: obrovský kráter supervulkánu.

„Tohle je náš problém,“ řekl Chin a poklepal na střed kráteru s velkým jezerem. „Yellowstonská kaldera představuje geologicky aktivní oblast, kam z hlubin země neustále stoupají roztavené horniny pláště. Z údajů tamější vulkanologické observatoře víme, že tu blízko povrchu jsou ložiska magmatu, která pronikají do kůry a zapříčiňují hydrotermální aktivitu v oblasti. Horko spolu s množstvím srážek tam pohání odvěký hydraulický systém, něco na způsob největšího parního stroje na světě. Tato síla samotná v minulosti způsobila masivní hydrotermální výbuchy. Yellowstonské jezero koneckonců vzniklo v důsledku jednoho z nich, když déšť a místní prameny vyplnily vytvořený kráter.“

Chin namířil prst na jezero a zvedl oči k Painterovi. „V podzemí ale pomalu roste tlak, a ten se střádá v gigantickém magmatickém hnízdě.“

„Které nakonec vybuchne.“

„Jak se taky stalo jen za poslední dva miliony let třikrát. První výbuch prorazil v kůře otvor o velikosti Rhode Islandu. Poslední erupce pokryla většinu kontinentu popelem. K výbuchům dochází pravidelně, stejně jako k výtryskům gejzírů. Každých šest set tisíc let.“

„Kdy nastal poslední?“ zeptal se Painter.

„Před šesti sty čtyřiceti tisíci lety.“ Geolog se na Paintera významně podíval. „Takže máme zpoždění. Nejde o to, jestli ta sopka vybuchne, ale kdy se tak stane. Erupce je nevyhnutelná a geologické údaje naznačují, že k ní dojde brzy.“

„Jaké údaje?“

Chin zvedl štos studií a seismografických hlášení vulkanologické observatoře. „Sběr dat se provádí od roku 1923. Okolní půda se s rostoucím tlakem stabilně zvedá, ale od roku 2004 se tento vzestup ztrojnásobil. Jde o nejvyšší naměřenou hodnotu. Dno jednoho konce Yellowstonského jezera se zvedlo natolik, že se z něj přelévá voda a hubí stromy. Jinde zase lesy odumírají, protože jim kořeny spaluje podzemní teplo. Horké prameny podél stezek začaly vřít, takže došlo k četným zraněním turistů a některé cesty musely být uzavřeny. Jinde zase vznikají nové průduchy chrlící oblaky vodní páry a jedovatých plynů, které dokážou ve vteřině zabít bizona.“

Chin pleskl papíry o stůl. „Mluvíme tu o soudku s prachem, který se chystá vybuchnout.“

„A někdo u něj zrovna zapálil sirku,“ doplnil Painter.

Představil si, jak se odněkud z nitra parku šíří vlny neutrin a odpočítávají čas do nevyhnutelné exploze, více než stokrát silnější než výbuch na Islandu.

„Co můžeme očekávat, jestli se nám to nepodaří zarazit?“ zeptal se Painter. „Co se stane, jestli kaldera vybuchne?“

„Nastane katastrofa.“ Chin se rozhlédl po hlášeních a tabulkách dat. „Za prvé by šlo o nejhlasitější explozi, jakou lidstvo slyšelo za víc než sedmdesát tisíc let. Během několika minut by sto tisíc lidí pohřbil popel, uškvařily by je superhorké pyroklastické proudy nebo by je zabila rázová vlna. Magma by vyletělo do výšky čtyřiceti kilometrů a vylilo by se ho tolik, že kdyby se rovnoměrně rozprostřelo po celých Spojených státech, vytvořilo by dvanácticentimetrovou vrstvu. Většina lávy by nicméně vytekla do západních států, což znamená, že by v podstatě vymazala ze zemského povrchu celý severozápad. Pokud jde o zbytek země a vlastně celého světa, hlavním zabijákem by se stal popel. Odhady uvádějí, že dvě třetiny země by pokryla nejméně metrová vrstva, která by sterilizovala půdu a proměnila ji v poušť. Ale nejhorší by byl popel vyvržený vysoko do atmosféry, který by zastínil slunce a rázem snížil celosvětovou teplotu o víc než deset stupňů. Tím by začala sopečná zima, která by mohla trvat desetiletí, ne-li staletí.“

Painter si představil hladomor, chaos a smrt po celé planetě. Vzpomněl si na Grayův popis erupce Laki na Islandu krátce po založení Spojených států amerických. I tato, v porovnání slabá erupce tehdy zabila šest milionů lidí.

Zadíval se do Chinovy bledé tváře. „Mluvíte o události, která by vedla k hromadnému vymírání, že ano?“

„Už se to stalo. Před sedmdesáti tisíci lety, kdy vybuchla supersopka na Sumatře. Sopečná zima, která následovala, vyhladila většinu lidí a snížila náš počet na několik tisíc párů schopných rozmnožování. Lidský druh tenkrát unikl jen o vlásek.“ Chin se zahleděl Painterovi do očí. „Tentokrát takové štěstí mít nebudeme.“

00.28

Hank seděl v zadní kanceláři a poslouchal Chinovu katastrofickou předpověď.

Ruce držel nad klávesnicí, ale vůbec nevnímal počítačovou obrazovku. Představil si vyhlazení veškerého civilizovaného života. Dobře si vzpomínal na apokalyptické varování staršího kmene Ute ohledně té jeskyně v utažských horách: pokud do ní někdo vstoupí, povstane Velký duch a zničí svět.

Nyní se toto proroctví vyplňovalo.

Na jeho prsty dopadl stín. Stiskla je mladá, teplá ruka bez stařeckých vrásek.

„To nic, profesore,“ řekl Jordan. Mladík seděl vedle něj a rovnal listy z laserové tiskárny. „Třeba Yellowstonský park ani není to správné místo.“

„Ale je.“

Hank se nedokázal zbavit zoufalství, ještě zhoršovaného vzpomínkami na Maggie a všechny další mrtvé.

Tolik obětí.

Najednou ho podráždilo Jordanovo mládí, jeho nezdolný optimismus a neotřesitelná víra ve vlastní nesmrtelnost. Vzhlédl k němu, ale Jordanův obličej svědčil o něčem jiném. Podlitiny kolem očí i strach sálající z každého rysu… Nezlomnou naději v mladíkovi neudržovala jeho nezralost. Takový prostě byl.

Hank se zhluboka nadechl a zanechal vzpomínek na mrtvé. On sám ještě žije. Stejně jako ten mladík. Do nohy stolu pleskl psí ocas.

Ty taky, Kawtchi.

Hank Jordanovi také na oplátku stiskl ruku a obrátil pozornost k současné situaci. Nezměnil názor na místo posledního odpočinku Tawtsee’untsaw Pootseev. Painterův kolega tu zlatou mapu přečetl správně.

Nebo v to Hank aspoň věřil.

„Co jste zjistil?“ zeptal se ho Jordan.

„Procházím indiánské příběhy, které se vážou k Yellowstonu, abych se pokusil najít společného jmenovatele a zjistil, jestli podporují teorii o tamějším ztraceném městě. Je to dost nevděčná práce. Indiáni v té oblasti žijí přes deset tisíc let. Čejeni, Kajovové, Šošoni, Černonožci a v poslední době taky Vrány. Přitom k tomu jedinečnému údolí nemají skoro žádné báje. To mlčení mi připadá krajně podezřelé.“

„Třeba o něm ani nevěděli.“

„Ne, měli ho pojmenované. Vrány ho nazývaly území hořící půdy nebo někdy země par. Čemonožci ho popisovali jako mnoho kouřů. Plochohlavci používali obrat kouř ze země. Přesněji to označit nelze, že? Indiánské kmeny o tom místě rozhodně věděly.“

„Možná o něm nemluvily, protože se ho bály.“

„Takový názor se udržel nejdéle. Indiáni prý věřili, že syčení a burácení gejzírů představuje hlasy zlých duchů. Někteří vědci si to myslí dodnes, ale jsou to jenom žvásty. Nejnovější antropologické studie odhalily, že pravda je jiná. Raní indiáni se tohoto území nebáli, ale tuhle povídačku šířili hlavně bílí osadníci, kteří tak snad chtěli dokázat, že takzvaní divoši jsou pověrčiví hlupáci… nebo si jen potřebovali ospravedlnit zábor jejich země. Pokud osadníci mohli prohlásit, že se indiáni báli do Yellowstonu byť jen vstoupit, celé území bylo rázem jejich.“

„A co je tedy pravda?“

Hank ukázal na obrazovku. „Tyhle doklady tehdejší učence mátly. V roce 1895 si historik Hiram Chittenden zapsal: Je pozoruhodnou skutečností, že o Yellowstonském národním parku podle všeho nebyly žádné vědomosti získány od indiánů… Jejich hrobové mlčení je právě tak pozoruhodné jako záhadné.“

„To nezní, jako kdyby se indiáni báli,“ poznamenal Jordan. „Spíš jako by něco tajili.“

Hank se usmál. Přesně tak, chlapče. „Podívej se na tohle. Tuhle pasáž jsem našel v jedné čerstvé studii. Jde o úryvek ze starého deníku jednoho z prvních osadníků, Johna Hamilcara Hollistera. Nic podobného jsem nikde jinde nenašel, ale ta ukázka jasně ilustruje indiánské mlčení.“

Jordan se naklonil k obrazovce.

Hank si odstavec přečetl ještě jednou s ním.

Existuje jen málo indiánských příběhů, které se zmiňují o této zemi, jako kdyby to byl záměr. Z existujících bájí jsem slyšel jen jednu, a to tuto: že by se žádný běloch nikdy neměl dozvědět o tomto pekle, aby do něj nevstoupil a neuzavřel pakt s ďábly, s jejichž pomocí by pak zničil všechny indiány.

Jordan se ohromeně narovnal. „Takže opravdu něco skrývali.“

„A naši předkové nechtěli, aby to padlo do nepovolaných rukou. Báli se, že by to bylo použito proti nim.“

„Určitě tam leží to ztracené město.“

Jenže kde?

Hank se podíval na hodinky a bojoval s návaly zoufalství, které ho zaplavilo i před chvílí. Bude doufat jako Jordan. Všiml si, jak mladík vyhlíží z okna ke vzdáleným světlům Flagstaffu. Hank ale věděl, že je Jordan myšlenkami ještě podstatně dál a že jeho starost nemá nic společného se sopkami a ztracenými městy.

Natáhl se k němu a konejšivě mu stiskl ruku. „Získáme ji zpátky.“

1.38

SALT LAKE CITY, UTAH

Od chvíle, kdy Kai mluvila se strýčkem Crowem, uběhla skoro hodina. Seděla na židli v jídelně, ale nemohla dělat nic jiného než si okusovat nehet u palce.

Apartmá kypělo aktivitou. Žoldáci se převlékali z vojenských šatů do civilního oblečení, které na nich působilo nepatřičně a divně. Balili svoje vybavení a rozebírali zbraně – chystali se na přesun.

I elektronické přístroje byly naskládány do vysokého zavazadla na kolečkách upraveného tak, aby vypadalo jako lodní kufr od Louise Vuittona. Několik kabelů z něj ještě vedlo k Jordanovu rozebranému mobilu.

Rafael přecházel po místnosti a čekal na telefonát Kaiina strýce.

Kai spustila ruku do klína a sevřela ji mezi stehny. Byla stejně nervózní jako její věznitel.

Před Painterovým zavoláním ji zamkli do jedné z ložnic ve zdejším apartmá. Myslela si, že je Painter mrtvý. Věděla, že zabijí i ji, ale bylo jí to jedno. Zbývala z ní jen prázdná slupka. Ochable seděla na posteli a uvědomovala si, že se hluboko uvnitř bojí, ale její strach nebyl nic ve srovnání s bezútěšnou sklíčenosti, která na ni doléhala. Viděla příliš mnoho krve a smrti. Její vlastní život mnoho neznamenal. Uvažovala dokonce o tom, jestli nemá rozbít zrcadlo v koupelně a podřezat se střepy, jako kdyby tím získala aspoň trochu kontroly nad svým životem.

I k tomu však bylo třeba jistého bojového odhodlání, které jí chybělo.

Jednoduše na to neměla sílu.

Pak přišel ten telefonát. Její strýc žil, stejně jako profesor Kanosh, Jordan, a dokonce i ta chodící almara Kowalski. Kai viděla jejich snímek na monitoru Rafaelova počítače, zastavený záběr z jakési televizní reportáže o jejich záchraně.

Po strýcově telefonátu se její duše naplnila jásotem. Pořád si připomínala Painterova poslední slova.

Přijdu pro tebe, slibuju.

Ujistil ji, že ji neopustí – a Kai mu věřila, což byl také důvod, proč zároveň pocítila hrůzu. Najednou chtěla žít a uvědomila si, že může všechno ztratit.

Nemohla však uniknout.

Ohlédla se po svém jediném společníkovi. U stolu s ní seděla Ashanda. Kai se jí zprvu bála, ale tehdy ta žena žhavila v ohništi železné pohrabáče, jimiž na Rafaelův rozkaz mučila Alvina. Časem však Kaiin strach vybledl do obav spojených s jistou zvědavostí.

Kdo to je?

Černoška se vůbec nepodobala ostatním členům Rafaelovy skupiny. Rozhodně nebyla voják, ačkoliv bojovala pro Rafaela. Kai si vybavila, jak se Ashanda vynořila ze stínů té podzemní jeskyně a vyběhla rychlostí, které by u tak mohutného člověka nevěřila. Kai také viděla, jak Ashanda pracuje u počítače, když ona sama mluvila s Painterem. Ashandiny prsty poletovaly nad klávesnicí jako blesk. Bylo jasné, že není pouhý technik.

V jasném osvětlení Kai postřehla na ženině kůži nenápadné jizvy, jež vytvářely tečkované čáry na jejích pažích a vzdáleně připomínaly kůži krokodýla. Tvář měla podobně zjizvenou, ale ozdobnějším vzorem, který zvýrazňoval tmavé oči a roztahoval svá křídla k jejím spánkům. Vlasy si splétala do tuhých copů, které jí elegantně splývaly na čelo a na ramena.

Kai si také všimla, jak se ta žena dívá na Rafaela. Předtím v jejích očích viděla jen prázdnotu, ale to nyní neplatilo. Kdesi hluboko v nich se zračila studna smutku. Ashanda seděla nehnutě, jako kdyby se bála, že si jí někdo všimne, ale zároveň jako kdyby chtěla víc. V jejích očích plála i oddanost, byť smísená s únavou. Seděla jako pes čekající na pánovo pohlazení, který zároveň ví, že víc než pohlazení se nikdy nedočká.

Vtom zazvonil telefon.

Kai se otočila.

Konečně.

1.44

Rafael si dochvilnosti cenil. Ředitel Sigmy zavolal přesně ve slíbenou chvíli. Rafaela tedy neohromil samotný telefonát, jako spíš to, co mu Painter říkal. Něco takového nečekal.

„Příměří?“ zeptal se Rafe. „Mezi námi? K čemu mi to bude?“

Painter pokračoval stejně naléhavým hlasem. „Jak jsem slíbil, povím vám, kde leží Čtrnáctá kolonie. Jenže vám to nepomůže. To místo přibližně za čtyři a půl hodiny vybuchne.“

„V tom případě byste měl výměnu provést co nejrychleji, monsieur Crowe, jestli si ještě přejete vidět svou neteř živou.“

„Poslouchejte mě, Rafaeli. Lokalitu Čtrnácté kolonie vám prozradím rovnou. Leží někde v Yellowstonském národním parku. To vám jistě dává smysl, nemám pravdu?“

Rafe se pokoušel udržovat krok s tak překotným vývojem událostí.

Jde o léčku? Ale jakou?

Painter ho nenechal přemýšlet. „Dejte mi e-mailovou adresu. Pošlu vám potřebné údaje. Ale za pár hodin úložiště vybuchne. Tahle exploze bude stokrát silnější než výbuch na Islandu. Víte sám velice dobře, že skutečná hrozba tkví v něčem jiném. Exploze uvolní nanoboty, které začnou rozkládat veškerou hmotu, s níž přijdou do styku, a budou se nezadržitelně šířit. Nanohnízdo se postupně dostane až k magmatu pod Yellowstonem a probudí spící supersopku. Následky takové katastrofy se vyrovnají následkům nárazu asteroidu o průměru půldruhého kilometru. Nastane hromadné vymírání a jednou z obětí budou i lidé.“

Rafe se přistihl, že zrychleně oddechuje. Mohl by mi říkat pravdu?

„Pochybuji, že by vám taková destrukce byla k něčemu dobrá,“ pokračoval Painter. „Nebo těm, pro které pracujete. Buď se spojíme a podělíme se o svoje znalosti, abychom zabránili celoplanetární katastrofě, nebo bude konec všeho.“

„Já… potřebuju čas, abych si to rozmyslel.“ Rafe si v duchu vyčinil za to, že se zakoktal.

„Ať vám to netrvá dlouho,“ varoval ho Painter. „Pošlu vám všechna potřebná data – cokoliv budete chtít. Ale Yellowstone má rozlohu víc než dvou milionů akrů, což představuje obrovský úkol. Musíme najít přesnou polohu toho ztraceného města, a musíme to dokázat, než nám dojde čas.“

Rafe se podíval na hodinky. Jestli Crowe mluvil pravdu, měli čas do 6.15.

„Pošlete mi, co máte,“ řekl Rafe a nadiktoval Painterovi e-mailovou adresu.

„Moje číslo znáte,“ odpověděl Painter a zavěsil.

Rafael položil telefon a zamyšleně sklonil hlavu.

Mám vám věřit, monsieur Crowe? Mluvíte pravdu?

Zase hlavu zvedl a podíval se na Kai Quocheetsovou.

Crowe se na ni vůbec nezeptal. To svědčilo o jeho upřímnosti více než cokoliv jiného. Co záleželo na vyjednání záchrany jednoho života, když bylo ohroženo celé lidstvo?

Telefon znovu zazvonil, tak nečekaně, až Rafe nadskočil. Podíval se na svou ruku a na Jasonův telefon připojený k šifrovacímu zařízení. Zvonění však znělo odjinud. Otočil se k dlouhému jídelnímu stolu, na němž ležel jeho laptop a mobil. Mobil zavibroval a znovu zadrnčel.

Rafe se ztěžka opřel o hůl a obešel stůl. Svůj osobní telefon používal jen k přímé komunikaci s rodinou a několika nejbližšími spolupracovníky ve výzkumném zařízení ve francouzských Alpách. Na displeji však zářil jen jediný údaj: číslo volajícího je blokované. To nedávalo smysl. Blokované telefonáty by jeho mobil neměl přijímat.

Měl sto chutí hovor jednoduše odmítnout, ale potřeboval se nějak rozptýlit, zatímco bude čekat na e-mail od Crowea.

Podrážděně si přiložil přístroj k uchu. „Kdo je to?“

Ozval se muž mluvící s americkým, snad trochu jižanským přízvukem, ale tak tiše, že si tím Rafe nemohl být jistý. Představil se.

Rafeovi vyklouzla hůl z ruky a s třesknutím spadla na mramorovou podlahu. Rafe se musel chytit stolu, aby neupadl. Koutkem oka zahlédl, jak Ashanda rychle vstává a chystá se mu přiskočit na pomoc, ale odmítavě na ni zavrtěl hlavou.

Volající nijak nevyhrožoval, ale mluvil zcela sebejistě. „Slyšeli jsme, co je nového. V plném rozsahu spolupracujte se Sigmou. Hrozba musí být zneškodněna pro dobro nás všech. Důvěřujeme vašim schopnostem.“

„Je vous en prie,“ vydechl Rafe. Až po vteřině si s úlekem uvědomil, že nechtěně promluvil rodným jazykem,

„Jakmile dosáhnete cíle, musíte se zbavit každého mimo svou skupinu, kdo bude vědět o vašem objevu. Ale dávejte si pozor. Řada lidí v minulosti ředitele Crowea podcenila.“

Rafe střelil pohledem ke Kai. „Mám na něj velice dobrou páku, ale i tak budu opatrný.“

„Jsem si jistý, že to umíte, když máte tak křehké kosti.“

Taková poznámka by se dala chápat i jako urážka, ale pobavení v hlase volajícího – i v tak těžkých časech – svědčilo o tom, že jde jen o dobromyslný žert.

„Adieu“ rozloučil se muž francouzsky. „Musím se tady na východě věnovat jiným záležitostem.“

V telefonu klaplo a linka ztichla.

Rafe se okamžitě otočil k T. J., který balil poslední součásti elektroniky. „Zavolejte mi Paintera Crowea.“ Směrem k Bernovi dodal: „Ať jsou vaši muži připraveni. Za patnáct minut vyrážíme.“

„Kam pojedeme?“ zeptal se Bern. Nešlo o nemístnou zvědavost. Potřeboval znát odpověď, aby mohl lépe připravit svůj oddíl.

„Do Yellowstonu.“

T. J. zavolal: „Už to zvoní, pane.“

Rafe zvedl telefon, připravený uzavřít obchod.

Věděl, že musí poslechnout. Dostalo se mu obrovské cti a tělem se mu rozlévalo příjemné teplo, které ještě utvrzovalo jeho odhodlání, když už ne kosti. Byl prvním ze své rodiny, kdo mluvil s příslušníkem Pravého rodu.

34. kapitola

1. ČERVNA, 4.34

U NASHVILLE, TENNESSEE

Brzy začne svítat.

Gray si ovšem nebyl jistý, jestli je to dobře. Před chvílí teprve vyjeli z Nashvillu – po vedlejších ulicích a povolenou rychlostí. Monk řídil a Gray koordinoval další postup s Painterem Crowem.

Jeden úkol splnili, ale ředitel jim hned zadal nový: pokusit se najít v historických záznamech stopu, která by zúžila pátrání po ztraceném městě Čtrnácté kolonie. Vydali se ve šlépějích Archarda Fortescuea na Island a zpátky. Teď měli odhalit, kam Francouz vyrazil poté.

To znamenalo, že nejsou jediní, kdo se dnes nevyspí.

„Máte ve zvyku volat časně, pane Pierci,“ ozval se z telefonu hlas Erica Heismana. Kurátor naštěstí nezněl podrážděně, spíš rozrušeně.

Hovor zařídila Kat, která ho přesměrovala přes šifrovací centrum Sigmy, aby ho nikdo nemohl vystopovat.

„Pustím hlasitý odposlech,“ řekl Gray. Potřeboval, aby se na řešení podíleli všichni. Nemohli si dovolit přehlédnout žádný důležitý detail nebo možnost.

Seichan se vzadu narovnala.

Monk jel po Shelby ville Highway na jih z města. V tuto hodinu byla silnice prázdná, takže mohl věnovat plnou pozornost hovoru. Na velitelství Sigmy poslouchala i Kat.

Heisman je seznámil s novinkami. „Když jste odjeli, shromáždili jsme se Sharyn všechny dostupné údaje o výpravě Lewise a Clarka a její souvislosti s Yellowstonem. Před pár minutami jsem taky mluvil s profesorem Henrym Kanoshem. Ušetřil mi spoustu času a práce, když prozkoumal indiánské prameny.“

Gray doktora pobídl, aby mluvil k věci – palčivě si uvědomoval tlak času. Kat mu před chvílí oznámila, že Painter a francouzský oddíl agentů Bratrstva už jsou na cestě do Yellowstonského národního parku, kde budou společně pracovat na vyřešení dávné hádanky. Ať se na to Gray podíval z jakéhokoliv úhlu, situace rozhodně nebyla dobrá, a proto jim hodlal pomoci, jak jen to půjde.

„Nenašli jste žádné doklady o tom, že by Lewis s Clarkem navštívili Yellowstone?“ zeptal se nahlas.

„Ne. Ale připadá mi zvláštní, skoro nepochopitelné, že se mu vyhnuli. Expedice procházela pouhých šedesát kilometrů od parku. Podle profesora Kanoshe sice indiánské kmeny o tom geotermálním údolí zachovávaly mlčení, ale výprava vezla spousty dárků a mincí, aby si za ně od indiánů koupila informace o tamější přírodě: o rostlinách, zvířatech i horopisu. Někdo by nakonec určitě podlehl svodům peněz a o tak neobvyklém údolí by jim řekl.“

„Takže si myslíte, že v něm byli?“ zeptala se Seichan ze zadního sedadla.

„Pokud ano, vymazali o tom všechny zmínky. O jejich návštěvě máme jen velice chatrné indicie. Víme, že veškeré záznamy o Archardu Fortescueovi končí v okamžiku, kdy se vydal na výpravu vedenou Meriwetherem Lewisem. Víme, že Lewis byl zavražděn několik let po návratu. Ale to ani zdaleka neznamená, že museli objevit ztracené indiánské město v srdci Čtrnácté kolonie.“

„Tak to vezměme z druhé strany,“ navrhl Gray zamyšleně. „Začneme smrtí Meriwethera Lewise. Předpokládejme, že jeho expedice odhalila pravdu a že Lewisova vražda nějak souvisela s tímto objevem. Zopakujete nám, prosím, jak zemřel?“

„Zavraždili ho v říjnu 1809 v hostinci jménem Grinder’s Stand v Tennessee nedaleko od Nashvillu.“

Gray se podíval po ostatních.

Od Nashvillu?

Monk zabručel. „Jo, vypadá to, že pořád jdeme ve stopách těch chlapíků. Nejdřív na Island a teď do Tennessee.“

Heisman ho neslyšel a nerušeně pokračoval: „Neexistuje žádné hodnověrné vysvětlení Lewisovy smrti. Přestože byl střelen do břicha a do hlavy, byla jeho smrt prohlášena za sebevraždu a tak to zůstalo až donedávna. Nyní se všeobecně přijímá, že se ve skutečnosti stal obětí vraždy, ať už na objednávku nebo loupežné. Nebo obojího naráz.“

„Známe o té noci, kdy zemřel, nějaké podrobnosti?“ zeptal se Gray.

„Máme k dispozici řadu svědectví, ale nejlepší poskytla samotná paní Grinderová, manželka hostinského, která tam té noci byla sama. Prý slyšela výstřely a zvuky zápasu a zaslechla, jak Lewis volá o pomoc, ale byla příliš vyděšená, než aby se za ním šla podívat dřív než za úsvitu. Našla ho v posledním tažení na jeho oblečení z bizoní kůže, nasáklém krví. Prý taky pronesl tajemná poslední slova. Splnil jsem úkol. Jako kdyby vrahy nakonec nějak napálil.“

Grayovi se zrychlil tep. Věděl, že tyto informace musejí být nějak důležité. Heisman se ale zmínil ještě o něčem…

Kurátor nicméně neskončil. „O Lewisových posledních dnech a identitě vrahů existuje plno různých teorií. Nejpádnější důkaz ukazuje k brigádnímu generálovi Jamesi Wilkinsonovi, známému spojenci zrádce Aarona Burra. Podle některých vraždu zorganizoval právě tento generál. Lewis prý byl pořád Jeffersonův špion a měl u sebe něco důležitého, co chtěl dovézt do Washingtonu.“

Gray si představil zlaté tabulky. Získalo Bratrstvo svůj exemplář v hostinci Grinderových? Vzpomněl si, že si Lewise představoval jako koloniální verzi agenta Sigmy: špiona, vojáka a zároveň vědce. Byl naopak Wilkinson jedním z nepřátel, o nichž se zmiňovali Jefferson a Franklin, předchůdce soudobého Bratrstva? Zavraždil Lewise, aby se zmocnil jeho tabulky? Že by se dějiny opakovaly?

Probíhá o stovky let později pořád stejná bitva?

Měl pocit, že mu chybí klíčový kousek skládačky. Cosi mu vrtalo hlavou, ale nedokázal přesně říct co.

Seichan ho předběhla. „Říkal jste, že Lewis vykrvácel na svém oblečení z bizoní kůže.“

„Ano.“

Gray se na ni vděčně podíval, ale Seichan jen pokrčila rameny. „Nezmiňuje se Fortescueův deník o tom, že lebka toho mastodonta byla zabalená do bizoní kůže?“ oslovil Gray Heismana.

„Hned se mrknu.“ Bylo slyšet, jak si kurátor tiše pohvizduje a jak šustí papíry. „Tady to je. Píše se tu jednoduše o pomalované bizoní kůži.“

„Co se s ní stalo?“ zeptala se Seichan.

„To se tady neuvádí.“

Gray přišel s vlastní otázkou. „Existují nějaké záznamy o tom, že by Jefferson někdy vlastnil takovou bizoní kůži?“

„Jistě. Prezident za života shromáždil obrovskou soukromou sbírku indiánských artefaktů, kterou měl doma v Monticellu, a bohatě zdobená kůže byla jedním z jejích zlatých hřebů. Prý ji dostal od Lewise, který mu ji poslal ze své expedice. Údajně byla opravdu překrásná a velice stará. Ale po Jeffersonově smrti většina jeho sbírky, včetně té bizoní kůže, zmizela.“

Zvláštní…

Gray si to nechal projít hlavou. Mohlo by se ve všech případech jednat o tutéž kůži? Vzal si ji Lewis s sebou, aby mu pomohla najít ztracené město? Neměl u sebe při řešení záhady Čtrnácté kolonie mapu i kůži? A neposlal ji pak Jeffersonovi na znamení úspěchu?

Gray věděl, že pro svoji teorii nemá žádný důkaz: byly v ní samé domněnky a díry. Například: proč měl Lewis tu kůži znovu u sebe, když se stal obětí vraždy? Byla její přítomnost důvod pro ta tajemná poslední slova, která pronesl těsně před smrtí? Splnil jsem úkol. Sebral mu Wilkinson nebo jiný zloděj zlatou tabulku, ale významnější bizoní kůži ne?

Do rozhovoru se vmísil další hráč. „Doktore Heismane,“ ozvala se Kat, „dokážete nám říct, co se stalo s Lewisovým tělem?“

„Nic zvláštního. Šlo o tragédii, protože byl považován za národního hrdinu. Ale protože jeho smrt označili za sebevraždu, pohřbili ho hned na místě, na pozemcích toho hostince v Tennessee.“

„Myslíte, že ho pohřbili s veškerými věcmi?“ zeptala se Kat.

„Tak se to obvykle dělávalo, i když někdy úřady posílaly dědicům peníze nebo předměty s citovou hodnotou.“

„Zakrvácené oblečení z bizoní kůže ale asi ne,“ zahučel Gray.

Monk se na sedadle zavrtěl a ohlédl se na něj. „Ty si myslíš, že ji pohřbili s ním?“

„To se dá zjistit jediným způsobem,“ odtušil Gray. „Musíme vykopat tělo Meriwethera Lewise.“

4. ČÁST Vlk a orel

Σ

35. kapitola

1. ČERVNA, 4.15

NÁRODNÍ PARK YELLOWSTONE

Vrtulník klesal k dýmajícímu geotermálnímu srdci Yellowstonu. Nedotčenou krajinu bublajících tůní, šedobílých kuželů i řek a potoků v mlžném oparu dosud halila noc. O kus dál za horní gejzírovou pánví se až ke vzdáleným rovinám a horám táhly potemnělé louky a černé hájky borovic.

Lidé však svou přítomností poznamenali i tento národní skvost, tuto kontrastní směs klidné přírodní krásy a pekelné geologické aktivity. Řady pouličních světel a reflektory aut označovaly v předjitřní temnotě těch několik silnic, jež se klikatily přes park. Painter nařídil evakuaci, která vzhledem k vrcholu turistické sezóny proměnila park v jednu velkou dopravní zácpu. Správci, jejichž vozy s blikajícími modrými majáky lemovaly zdejší dopravní tepny, se snažili zajistit, aby se park co nejdřív vyprázdnil.

Painter se podíval na hodinky.

Zbývaly dvě hodiny.

Všichni se odtud nemohli dostat včas, ale musel to zkusit. Zahájil evakuaci před dvěma hodinami, když odlétal z Flagstaffu soukromým letadlem na sever, k malému letišti na západě Montany, několik kilometrů od západního vjezdu do parku. Vrtulník ho přepravil dál k místu setkání.

Klesali k parkovišti, kde už stály dva další vrtulníky. Vypadalo to, že ho Rafaelův tým předběhl, ale Rafael i jeho muži měli náskok, protože letěli rovnou ze Salt Lake City. Obě skupiny se měly setkat v hostinci Old Faithful, jenž představoval výrazný orientační bod v krajině, vybudovaný na začátku dvacátého století. Sedmipatrový venkovský hotel s příkrými střechami a těžkými trámy byl zároveň největším srubem na světě, postaveným z místních surovin: borovic a kamenů.

Stál na dokonalém místě, odkud měli jeho návštěvníci výhled na gejzír téhož jména, Old Faithful.

Zrovna když se ližiny Painterova vrtulníku dotkly země, probudil se nejslavnější gejzír v údolí k životu. Do výšky téměř sedmdesáti metrů vytryskl mohutný sloup vroucí vody a vodní páry. K erupcím docházelo ve zhruba devadesátiminutových intervalech. Painter se modlil, aby se právě nedíval na poslední výtrysk gejzíru před tím, než se tvář údolí zcela změní.

Za gejzírem se vinula řeka Firehole, lemovaná dalšími gejzíry s bláznivými jmény – Včelín, Křečák, Hrad, Srkač, Malý tryskač, Obryně a jinými – spolu s černými komíny, tůněmi a horkými prameny.

Dveře vrtulníku se otevřely a Painterova skupina vystoupila do nádherné krajiny. Ale nepřijeli sem, aby se kochali přírodními krásami.

„Smrdí to tu,“ poznamenal Kowalski. Painter nevěděl, jestli obr mluví o sirném vzduchu nebo o jejich nepříznivé situaci. Kowalski se mrzutě rozhlédl a přitáhl si dlouhý kabát těsněji k ramenům.

Jako další vystoupil Hank se psem, který hned odběhl označkovat pouliční lampu. Profesorovi při výstupu pomáhal Jordan. Painter se mladíka pokusil nechat ve Flagstaffu, ale Jordan přišel s dobrým argumentem.

Jestli neuspějete, stejně zemřu. A radši bych zemřel v boji.

Painter však věděl, co sem Jordana především přivedlo. Mladík upíral oči k velkému hotelu. Neprohlížel si jeho architekturu; snažil se spatřit nějakou známku, že tu je Kai. Painter si o ni také dělal starosti. Osud celého světa člověk dokázal jen těžko plně obsáhnout.

Proto se v takové chvíli obavy soustředí na milované osoby.

Jordanův strach byl lehce čitelný: bál se o bezpečí jedné vyděšené dívky. Painter si obdobně přál, aby ještě někdy viděl Lisu. Jejich poslední telefonát musel být velice krátký vzhledem k tomu, že se hrálo o záchranu světa. Lisa byla statečná, ale Painter za jejími slovy slyšel slzy.

„Pojďme,“ řekl a mávl na poslední členy jejich skupiny.

Následovali je Ronald Chin a major Ashley Ryan se třemi dalšími vojáky Národní gardy, kteří nesli velká zavazadla. Ryan nabral na montanském letišti posily – jednalo se o jeho muže z Utahu – a Painter sem nechal poslat tašky s vybavením.

Podle dohody, kterou Painter před odletem z Flagstaffu uzavřel s Rafaelem, měly obě skupiny mít stejný počet členů. Painter nechtěl, aby se z nucené spolupráce stala soutěž kdo s koho. Měli důležitou práci, kterou bylo třeba odvést co nejrychleji, bez zbytečných dramat.

Prošel mohutnými dřevěnými dveřmi natřenými výrazně červenou barvou a ozdobenými zčernalým železným kováním, ale hned za nimi se zastavil a překvapeně se rozhlédl. Jako kdyby vstoupil do osvětlené jeskyně z klád. Rozlehlý volný prostor zvedající se do výšky čtvrtého patra přitahoval pohled každého návštěvníka vzhůru. Ke stropu stoupaly balkony a schodiště se zábradlími z pokroucených borovicových kmenů zbavených kůry, které ve zdejším světle svítily jako zlaté. Uprostřed vstupní haly se tyčil obrovský kamenný krb, jenž zároveň sloužil jako centrální pilíř.

Velikost místnosti ještě umocňovala skutečnost, že byla prázdná. Hotel byl stejně jako zbytek parku evakuován, až na několik zaměstnanců, kteří se dobrovolně nabídli, že tu zůstanou. Jednalo se o plané gesto. Proti katastrofě, k níž se schylovalo, nemohlo hotel nic ochránit. Měli jedinou naději: že se jim ji podaří odvrátit.

Proto Painter bez okolků zamířil k čekající Rafaelově skupině, která se rozesadila v křeslech kolem stolků. Donesli sem i velký stůl z vedlejší restaurace a zřídili si na něm provizorní počítačovou stanici. Vojáci právě pod dohledem vychrtlého technika s nervózně těkajícíma očima a černošky, kterou Painter poznal, sestavovali miniservery, LCD obrazovky a další elektroniku.

Z ženina stínu se vynořila další známá postava.

„Strýčku…,“ zvolala Kai.

Jordan se k ní rozběhl: „Kai!“

Kai se rozjasnila tvář a vykročila mu naproti. Dokonce pozvedla jednu ruku, aby ho objala. Náhle se s trhnutím zastavila. Painter si všiml ocelového řetězu, který se táhl od Kai k mohutné černošce – ženy k sobě byly připoutány.

Jordan se zastavil.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Painter a postoupil kupředu.

„Pouhá pojistka, monsieur Crowe.“ Rafael se s pomocí hole zvedl z křesla. V koutcích očí se mu bolestí prohloubily vrásky. Cesta sem zjevně představovala pro jeho křehké tělo nemalou zátěž.

„Jaká pojistka? Přece jsme se dohodli.“

„Jistě. Já držím slovo. Domluvili jsme se, že vám v pořádku vrátím vaši neteř, jakmile mi odhalíte polohu toho ztraceného města.“

„To jsem udělal.“

„Vskutku?“ Rafael se rozmáchl paží kolem sebe. „Kde je tedy to město?“

Painter si uvědomil, že Francouz má pravdu. Zahleděl se do Kaiiných zoufalých očí plných strachu. Během Painterova rozhovoru s Rafem dívka chytila Jordana za ruku. Painter také zaznamenal tloušťku náramku na Kaiině zápěstí. Blikalo na něm červené světélko.

Rafael si všiml, kam se Painter dívá. „Politováníhodná nezbytnost. Pouta tvoří uzavřený obvod. Pokud se přeruší, vybuchne malá, ale silná nálož, která vaší neteři utrhne paži, dost možná i s kusem těla.“

Kai na něj vytřeštila oči. Tento bezpečnostní prvek jí její věznitel zjevně zatajil.

„Považoval jsem to za nutné,“ pokračoval Rafael. „Takhle se nebudete rozptylovat myšlenkami na to, jak mi vyrvat svou neteř z rukou. Oba se můžeme soustředit na hlavní úkol. Vaše neteř bude do dokončení výměny v naprostém bezpečí.“

Napětí mezi oběma skupinami v místnosti hmatatelně zhoustlo. Rafaelův árijský strážce položil dlaň na pouzdro se zbraní. Pět žoldáků si stouplo za něj.

Byli v patové situaci – a docházel jim čas.

Painter od začátku nechtěl žádná dramata, a teď k němu sám přispíval. To muselo skončit.

Chlácholivě se podíval na Kai. Nějak ji z toho dostane. Obrátil se k Rafaelovi. „Vzal jste tu zlatou vázu s vlčí hlavou?“

„Zajisté.“ Rafe odkulhal ke stolu. „Berne, podej mi to zavazadlo.“

Voják přešel ke středně velké bedně, zvedl ji na stolek a otevřel víko. V ochranné vrstvě pěnového polystyrenu spočívala nádoba i dvě zlaté tabulky, které Kai ukradla z utažské jeskyně.

Hank si jich také všiml a přistoupil blíž, ale Bern vyndal z bedny vázu a zaklapl víko. Pak postavil zlatou nádobu na stůl vedle elektroniky.

Paintera znovu překvapila její dokonalost, od krásně tvarované vlčí hlavy po nádherně vyrytou hornatou krajinu. Teď však neměl čas obdivovat umělecké kvality předmětu. Zahleděl se na něj jako na kousek skládačky.

Řekl, aniž by se otočil: „Kowalski, vybalte naše věci.“

Rafael, navoněný výraznou kolínskou, přistoupil k Painterovi a oběma rukama se opřel o hůl. „Opravdu se domníváte, že nám to pomůže zúžit prohledávání dvou milionů akrů?“

„Musí. Satelitní snímky nám nepomohly.“

Cestou do Yellowstonu Painter nasadil všechny páky a spustil poplach na všech úrovních státní správy až po Oválnou pracovnu. S podpisem prezidenta Ganta a souhlasem náčelníka generálního štábu Painter využil dostupné satelity. Park byl osnímkován radarem pronikajícím pod zem i přístroji měřícími geomagnetické potenciály, teplotní gradienty…, vším, co mohlo poskytnout nějaké vodítko ohledně polohy ztraceného města.

Nic však nezjistili.

„Problémem je, že park je plný jeskyní, dutin, chodeb a horkých pramenů,“ vysvětlil Painter. „Ať si vyberete jakékoliv místo, vždycky někde poblíž najdete nějakou podzemní dutinu. Město může být kdekoliv.“

„A fyzikové?“ zeptal se Rafael.

„Všichni experti na elementární částice se pokoušejí zpřesnit odhad, kde se nachází zdroj neutrin, ale proud neutrin je tak silný, že i nejlepší odhad pořád pokrývá rozlohu o průměru tří tisíc kilometrů.“

„To je k ničemu,“ poznamenal Rafael.

Painter s ním souhlasil. Měl jedinou naději, která právě stála na stole: krajina zachycená na zlaté váze. Dávný umělec si dal záležet, aby ji postihl do nejmenších detailů.

V popředí se stékaly dva potoky, které pokračovaly do zalesněného údolí. V pozadí se tyčily skalnaté hory porostlé borovicemi vyvedenými do takových podrobností, že na nich bylo téměř vidět jednotlivé jehlice. Uprostřed mezi potoky se tyčil vysoký kužel, z něhož stoupal obláček páry jako z malé sopky a kolem něhož vyrůstaly menší kužele připomínající mraveniště.

Painter nemohl uvěřit, že by tak realistická scéna nezachycovala skutečnost. Geotermální kužely rozhodně naznačovaly, že se toto místo nachází zde v parku. Painter si představil, jak umělec sedí v terénu a jistými tahy zpracovává povrch kovu tak, aby navěky uchoval scenérii, již měl před sebou. Pokud byla natolik důležitá, aby se dostala na zlatou vázu, jistě představovala posvátné místo Tawtsee’untsaw Pootseev. Možná šlo o výhled z jejich nového domova zde v Yellowstonu.

Nebo v to Painter alespoň doufal.

Kowalski mezitím vybalil součásti rozebraného digitálního laserového skeneru a rozložil je na stůl vedle ostatní elektroniky.

Painter přenesl pohled z Rafaela na hubeného technika. „Máte připravené satelitní komunikační kanály a nastavené parametry?“

„Ano.“

„Pomůže mi váš člověk se sestavením přístroje?“

Rafael se neobrátil na počítačového technika, ale na vysokou Afričanku. „Ashando, asi bys měla na T. J. dohlížet. Nesmíme si dovolit žádné chyby.“ Odvedl Paintera stranou. „Nechme je kouzlit.“

I když Ashanda mohla používat jen jednu ruku a vůbec nemluvila, snadno zorganizovala sestavení laserového zařízení včetně kalibrace a připojení k počítačům. Se zapojováním kabelů pomohla i Kai, která se očividně potřebovala nějak zabavit – i když sebou při každém zachřestění pout polekaně trhla.

Za pár minut se na jednom monitoru otevřelo nové okno, připravené na příjem dat. Na jeho liště byl nápis LASER TECHNIQUES COMPANY, LLC. Jednalo se o společnost z washingtonského Bellevue, která spolupracovala s NASA a vyvíjela patentované nástroje k měření eroze, opotřebování či prasklin na povrchu kovových materiálů s celou paletou uplatnění od kontroly motorů raketoplánů po prověřování vojenské techniky, jaderných reaktorů a podvodního potrubí. Laserový skener dokázal zachytit a zaznamenat nepatrná poškození kovu, jež by lidské oko snadno přehlédlo. Taková přesnost se jim mohla hodit.

Ashanda se k nim otočila a kývla na znamení, že jsou hotoví.

Je snad němá? pomyslel si Painter nepřítomně. Víc se však této otázce věnovat nemohl. Řešili významnější záhadu.

„Teď je asi řada na mně,“ řekl.

Vrátil se ke stolu a stiskl tlačítko. Z přístroje se rozzářil namodralý kužel světla, Painter namířil vlasový kříž na střed zobrazené krajiny a zapnul skener.

Po zlatém povrchu se začaly přelévat tmavě azurové linky, nahoru a dolů i zprava doleva, které zaznamenávaly každý detail od nejnepatrnějšího obláčku páry po miniaturní šišku visící z větve stromu v pozadí.

Na monitoru se zároveň s tím vytvářel obraz – nejprve statický a plochý, ale po celkovém oskenování se změnil v pomalu rotující trojrozměrnou extrapolaci čtvercového výřezu krajiny.

„Úžasné,“ řekl Rafael.

„Uvidíme, jestli nám to pomůže.“ Painter se sklonil ke klávesnici a otevřel kanál pro přenos dat k technikům NASA v Houstonu. Jakmile je technici obdrží, pokusí se tento obraz porovnat s údaji nashromážděnými satelity během uplynulé hodiny a přiřadit scenérii z vázy ke konkrétnímu místu krajiny. S trochou štěstí najdou shodu.

„Pár minut to potrvá,“ poznamenal Painter.

Rafael s pohledem na zlatou vázu zabručel: „Doufejme, že opravdu jen pár.“

4.34

Hank stál za stolem naproti Painterovi a Francouzi a nespouštěl oči ze zlaté vázy. Měl k ní tak trochu majetnický vztah – vždyť to on ji objevil v kivě Anasaziů. Představoval si, jak ji s nábožnou úctou zdobí jeden z Tawtsee’untsaw Pootseev. Painter měl pravdu. Rytina byla jistě významná a mohla je dovést k místu, kde se nacházelo ztracené město.

Hankovi na té krajině pořád něco vrtalo hlavou. Obrázek mu připadal povědomý, zvlášť ta malá sopka uprostřed. Jako kdyby ji už někdy viděl, a přitom v Yellowstonu nikdy nebyl.

Jak je to možné? Co mi uniká?

Ještě chvíli namáhal paměť, ale pak to vzdal a začal se věnovat druhé hádance na zlaté váze.

Pozorně si prohlížel písmo vyryté do druhé strany předmětu a uvažoval, jestli se nedívá na jazyk, který Kniha Mormonova označovala za reformovanou egyptštinu. Jeho kolega z lingvistické katedry BYU, který mu pomohl určit písmo na zlatých tabulkách, měl pro daný jazyk neméně honosný název: abeceda mágů.

Hank se zamyslel nad dávným rytcem. Byli snad Tawtsee’untsaw Pootseev jakousi učenou sektou, odborníky na ztracenou technologii, kteří uprchli ze Svaté země stovky let před Kristovým narozením? Přišli tito prchající Izraelité – Nefité – do Severní Ameriky, aby zde uchovávali své znalosti, spočívající v kombinaci židovské mystiky a egyptské vědy?

Kéž bych si mohl s některým z nich promluvit…

Jeden z nich k němu možná právě promlouvá prostřednictvím řádků rané hebrejštiny. Hank nicméně věděl, že k porozumění textu bude potřebovat pomoc.

Narovnal se a přerušil Paintera, který si právě povídal s Francouzem, jako kdyby se z nepřátel stali kolegové. Hankovi však neušla Painterova nervozita, to, jak bezděčně svíral ruce v pěst, zachmuřené vrásky na jeho čele i úsečný tón v hlase. Dokázal si představit, že se Painter musí vší silou ovládat, aby Rafaelovi nezakroutil krkem. Kdykoliv se ředitel Sigmy podíval směrem ke Kai, Hank v Painterových očích viděl i syrovou bolest pramenící z výčitek svědomí.

Čekání a napětí všechno ještě zhoršovaly.

Hank mu nabídl příležitost k nějaké činnosti. „Paintere, nemohli bychom tím vaším skenerem vyfotit písmo na téhle straně nádoby? Pošlu ho svému kolegovi, který je expertem na starověké jazyky. Když jsem s ním mluvil posledně, věřil, že by to písmo dokázal přeložit, i když samozřejmě ne celé. Domníval se, že by poznal tu a tam nějaké slovo, které má svůj protějšek v modernější hebrejštině.“

„Nepohrdnu žádnou pomocí. I jediné slovo může posloužit jako klíč k vyluštění téhle hádanky.“

Zatímco Painter pořizoval snímek písma, Hank se držel stranou a mimoděk narazil na bednu s pěnovým polystyrénem, v níž sem francouzský tým dopravil vázu.

Hmm…

Pozornost všech v tu chvíli upoutal Painterův výkřik: „Volají z NASA! Našli shodu!“

36. kapitola

1. ČERVNA, 7.06

HOHENWALD, TENNESSEE

Slunce vyšlo zhruba v době, kdy skládali z korby hloubkové rypadlo. Gray ho sem dovezl přes prázdné parkoviště Státního parku Meriwethera Lewise. Tato rekreační oblast se nacházela přibližně sto třicet kilometrů jižně od Nashvillu u Natchez Trace Parkway. V tuto hodinu byl park dosud zavřený a hřbitov, který hledali, ležel poměrně daleko od silnice, uprostřed hustého lesa.

Jestli si pospíší, nikdo by je neměl vyrušit.

Na tuto výpravu se mohli vydat jen díky Kat, která jim zařídila povolení k fiktivní opravě kanalizace a pronajala jim od obchodníka ze sousedního města Hohenwald rypadlo.

Monk a Seichan, oblečení do modrých údržbářských kombinéz a s rýči v ruce, kráčeli z parkoviště jako první a Gray je následoval s rypadlem. Tahal za páky a vyhlížel na cestu přes širokou lžíci. Jako dítě v Texasu řídil podobné stroje, stejně jako traktory. Musel svoje umění trochu oprášit, ale snad to zvládne.

Minuli několik památečních a informačních tabulí i rekonstrukci původního hostince Grinder’s Stand, kde Lewis zemřel. Hrob se nacházel přímo před nimi, za posekaným trávníkem. Jednalo se o jednoduchý pomník s kamennou základnou podpírající rozlomený vápencový podstavec symbolizující předčasně ukončený život.

Gray k němu pomalu vyjel přes trávu.

Když se dostal dostatečně blízko, Monk naznačil rukou krouživý pohyb. „Otoč se!“

Gray poslechl, zařadil neutrál, zatáhl ruční brzdu a spustil postranní stabilizační podpěry. Jakmile byl stroj připraven, Gray se otočil i se sedadlem a prohlédl si páky ovládající zadní rameno s lopatou.

Než se pustí do kopání, musí ještě vyčistit terén.

V duchu se omluvil mrtvému cestovateli za znesvěcení, k němuž se chystal, zvedl rameno rypadla a opřel se lžící do vrcholu pomníku. Hydraulika zakvílela a těžký vápenec se pomalu převrátil, odlomil se od základny a zabořil se hluboko do trávníku na protější straně.

Dalších patnáct minut zabralo odstranění základů: nabírání kamenů a malty a jejich odhazování stranou. Nakonec Gray zaryl lžící do hlíny a pustil se do kopání.

Monk a Seichan mu ukazovali a průběžně kontrolovali, jestli už nejsou u Lewisových ostatků. Čas od času seskočili do jámy a několikrát kopli rýčem. Konečně Monk na dně jámy pronikavě hvízdl, narovnal se a ukázal prstem dolů.

„Je načase vzbudit mrtvé!“

Gray vystoupil a spolu s Monkem odstranili zbytek hlíny rýči. Monkovi se s jednou rukou nepracovalo dobře, ale už dávno se naučil zvládat většinu úkolů s pomocí pahýlu zápěstí.

Seichan je sledovala z okraje otevřeného hrobu.

Podle informací od Erica Heismana Grayův tým neznesvětil místo posledního Lewisova odpočinku jako první. Výbor pro postavení pomníku vykopal jeho tělo už v roce 1847, aby potvrdil, že tu opravdu leží slavný cestovatel. Pak teprve povolili stavbu pomníku. Zpráva výboru také uváděla pevné přesvědčení jeho členů, že Lewis nespáchal sebevraždu, ale že byl zavražděn – doslova se v ní psalo, že Lewis „zemřel rukou vraha“.

Dřevěná rakev patrně pocházela z této doby.

Gray s obavami uvažoval, jestli výbor náhodou při exhumaci těla neodstranil z hrobu všechno ostatní.

Už brzy to zjistí.

Rýčem vypáčil zrezivělé zámky rakve a s Monkovou pomocí zvedl víko. Ve zpuchřelých zbytcích starého obleku spočívala kostra s kousky vysušené tkáně.

Monk o krok ustoupil a trhl palcem vzhůru. „Asi půjdu za Seichan.“

„Jen jdi,“ přikývl Gray.

Tady jsou hotoví.

Přes kostlivé nohy byla úhledně složená bizoní kůže. Zdálo se, že je ve špatném stavu, chlupy z ní dávno vypadaly, ale vlastní kůže zůstala neporušená.

Gray se k ní sklonil, aby ji prozkoumal, když tu ranním tichem práskl výstřel a mezi kosti se zřítil Monk. Gray se k němu natáhl, a když ruku opět oddálil, zjistil, že má na prstech krev.

Seichan seskočila za nimi. Do krajů jámy se zaryly další kulky. „Kde máme zbraně?“ zeptala se.

„V kabině rypadla,“ odpověděl Gray.

Dopustili se školácké chyby.

Monk zasténal. „Vypadá to, že jsme si vykopali vlastní hrob.“

37. kapitola

1. ČERVNA, 5.05

NÁRODNÍ PARK YELLOWSTONE

Půl hodiny po obdržení zprávy z NASA Paintera dopravil vrtulník do výjevu ze zlaté vázy. Nad Yellowstonem počalo svítat, i když slunce zatím nevyšlo. Měkká záře nadcházejícího dne dokreslovala kouzelnou atmosféru malé geotermální kotliny.

Podle správce, s nímž mluvili, šlo o jednu z nejodlehlejších oblastí parku. Dosud se sem nepodívalo ani pětadvacet lidí. Jak správce podotkl: „Na vrcholu Everestu bylo víc lidí než v Pohádkovém údolí.“

Důvod pro tak nízkou návštěvnost byl nabíledni: kotlina ležela sto kilometrů od nejbližší stezky a ze všech stran ji obklopovaly zrádné útesy vysoké pět set metrů. Sem se odvažovali jen ti nejztřeštěnější dobrodruzi.

Naštěstí měli vrtulníky.

Jakmile vystoupili, stroj opět vzlétl.

Painter se přikrčil před vichrem od vrtule a zavolal: „Máme něco málo přes hodinu! Musíme najít to ztracené město!“

Další vrtulníky jim kroužily nad hlavami. Na palubě nesly speciální izolované bedny používané k odpalování podezřelých balíčků. Plán byl následující: objevit skrýš nestabilní látky. Pokud nedokážou zabránit explozi, odnesou ji za horka z údolí a shodí ji mimo zdejší kalderu. To byl hlavní cíl: ochránit supersopku.

S nanoboty se vypořádají až potom. Kat už zadala japonskému fyzikovi, aby vypracoval různé scénáře včetně jaderného výbuchu, bude-li to nezbytné.

Tak daleko ale ještě nejsou.

Nejdřív musí najít hrobku Tawtsee’untsaw Pootseev – a to nebude jednoduché. Painter se rozhlížel po vysokých útesech, tmavých siluetách borovic a zelených loukách, které se táhly od soutoku dvou stříbrných potoků.

Bylo to krásné místo, ale nemuselo být správné. Dávný umělec ho možná vyryl jen z toho důvodu, že se mu líbilo. Možná nemělo se ztraceným městem nic společného.

Jeho obavy však nesdíleli všichni.

„To je ono!“ Profesor Kanosh se o pár kroků dál pleskl dlaní do čela. „Proč jsem si na to nevzpomněl dřív?“

Painter k němu zamířil. Hank stál mezi potoky u geotermálních útvarů, které daly kotlině její poetické jméno Pohádkové údolí. Jednalo se o geyziritové kužely, které podle China vznikly nahromaděním minerálních nánosů po malých gejzírech. Bylo jich tu nejméně čtyřicet, rozprostřených po území o velikosti poloviny fotbalového hřiště: některé zavalité jako muchomůrky dosahující výšky kolen, jiné se tyčily do výšky tří metrů a připomínaly Painterovi obří africká termitiště. Většina dávno nebyla aktivní, ale z několika dosud stoupala horká pára a vybublávala voda. Podle správce parku řada z nich měla svá jména: Kouzelná houba, Falický kužel, Nadhazovačův pahorek…

Hank stál u posledního z nich. Z vrcholu největšího kužele stoupala pára jako z miniaturní sopky posazené mezi menšími, z větší části nečinnými sousedy. Po stěnách kanula voda a odtékala v pramíncích po křídové zemi.

Kawtch se cachtal v nedalekém potoce. Jordan se přidal k profesorovi, i když neustále stáčel pohled ke Kai. Rafaelova skupina se shromáždila na opačném konci geotermální plošiny.

Rafael máchl holí a přikázal Bernovi a jeho mužům, aby zahájili systematické prohledávání okolních skal. To bylo chytré. Jestli tu je nějaký vchod do podzemního města, s největší pravděpodobností by se nacházel právě tam.

„Majore,“ zavolal Painter na Ryana. „Zkontrolujte se svými muži skály na téhle straně kotliny. Chine, vy pojďte se mnou. Chci znát váš názor na tohle místo.“

Připojil se k nim i Kowalski, který každou chvíli podezřívavě loupal očima po Francouzově skupině. „Tomu chlapovi důvěřuju asi jako hadovi v botě.“

Painter to považoval za trefné hodnocení, ale prozatím museli spolupracovat.

„Co jste našel, Hanku?“ zeptal se profesora.

Hank ukázal na zvlněné stěny Nadhazovačova pahorku. Jméno kužele bylo zjevně odvozeno od prstovitých útvarů vyčnívajících z vrcholu, které mu dodávaly vzhled otevřené nadhazovačovy rukavice.

„Podívejte se na tohle,“ ukázal Hank a shýbl se. „Další ukládání minerálů muselo během staletí kužel trochu pozměnit, ale ta podoba je pořád zarážející. Jen si prohlédněte tu siluetu.“

„Čemu se podobá?“

„Jednomu z nejuctívanějších židovských míst z knihy Exodus, hoře, z níž Mojžíš snesl Desatero přikázání.“

„Mluvíte o Sinaji?“ zeptal se Painter. Sklonil se ke kuželu a snažil se v něm spatřit zmenšený model slavné hory.

Možná, pomyslel si, ale příliš jistý si nebyl. Připadalo mu to, jako když člověk zírá na mraky a za chvíli v nich vidí přesně to, co vidět chce. Painterovi připomínal horu Sinaj i ten největší kužel a ostatní šedivé pahorky zase vypadaly jako skřítkové.

Kowalski zavrtěl hlavou. Zjevně měl také svoje pochybnosti. Rozhlédl se po ostatních útvarech. „Mně všechny připomínají penisy.“

„Jaký je v tom rozdíl, jestli vypadá jako Sinaj nebo ne?“ zeptal se Painter.

„Protože jestli Tawtsee’untsaw Pootseev byli potomky ztraceného kmene Izraelitů, objev pahorku připomínajícího Sinaj by považovali za znamení prozřetelnosti. Toto údolí by pro ně získalo prvořadý význam, bylo by natolik posvátné, že by si v něm zřídili domov.“

„Doufám, že se nemýlíte,“ poznamenal Painter.

Chin přišel s jiným názorem. Klečel na vyschlém nánosu minerálů a strusky, z něhož většina kuželů vyrůstala. „Z geologického hlediska je tohle místo naopak to nejhorší možné.“

„Proč?“ zeptal se Painter. „Kromě toho, že stojíme nad supersopkou?“

„Ta je až hlouběji v podzemí.“ Geolog popleskal povrch minerálů. „Sáhněte si.“

Painter přitiskl dlaň k vápenatému kamenu.

„Co to děláte?“ zeptal se Rafael, který se k nim právě připojil s Ashandou a Kai.

„Chvěje se,“ řekl Painter.

Chin vysvětlil: „Tahle oblast spočívá nad hydrotermálním průduchem. Jde o něco na způsob horké čajové konvice, ve které neustále obíhá voda. Ta prosakuje porézní horninou dolů a v podobě páry se vrací nahoru. Vibrace způsobuje vysoký tlak v podzemí, v kotli parního stroje pod našima nohama.“

Než stačil kdokoliv promluvit, Hankovi zazvonil telefon. Podíval se na displej a rozjasnila se mu tvář. „To je kolega z univerzity, který nám pomáhá dešifrovat ten jazyk.“

„Vezměte to,“ pobídl ho Painter. Doufal, že Hankův kolega má dobré zprávy.

Hank poodešel stranou, přiložil si mobil k uchu a druhé si zakryl rukou. Painter sledoval, jak se naděje v profesorově tváři mění v úlek a zmatek. Nakonec Hank zaklapl telefon a vrátil se k nim. Zdálo se, že nedokáže říct ani slovo.

„Tak co?“ oslovil ho Painter.

„Podařilo se mu rozluštit několik úryvků textu z té vázy. Našel na ní změť slov a vět hovořících o smrti a zkáze. Nic víc.“

„Takže v podstatě varovný nápis,“ řekl Painter.

Kowalski se zamračil. „Proč na ni prostě nepřiplácli lebku a zkřížené hnáty? Všem by to ušetřilo spoustu problémů.“

„Možná to udělali,“ odpověděl Hank. „Raní Tawtsee’untsaw Pootseev ukládali svůj elixír do nádob původně určených na orgány zemřelých, jaké se používaly v Egyptě. Když se ale usadili tady, převzali od mých předků jiný totemový předmět, kosti dávno vyhynulých zvířat. Snad tím chtěli všechny varovat, aby si s tou látkou nehráli, jinak zničí veškeré lidstvo, které tak skončí jako ta zvířata.“

Painter viděl, že profesor váhá, jako kdyby chtěl říct něco víc, a postřehl, jak Hank střelil pohledem po Rafaelovi. Francouz ale působil v Bratrstvu dost dlouho, aby mu takové detaily neunikaly.

„Co nám tajíte, monsieur le professeur?“ zeptal se Rafael.

Painter na Hanka kývl. Teď před sebou nemuseli nic tajit, nebo aspoň ne všechno.

Hank zdráhavě pokračoval: „Mému příteli se taky podařilo přeložit tu část textu, kterou mu poslal váš kolega. Nápis z okraje té zlaté mapy.“

Rafael se obrátil k Painterovi. „Proč se o tom dozvídám až teď? Vysvětlil jste mi, že značka na mapě ukazovala k Yellowstonu, ale tohle vodítko jste si nechal pro sebe?“

„Protože až doteď šlo o bezvýznamnou informaci.“

„Možná to tak i zůstane,“ ozval se Hank. „Můj kolega dokázal přeložit jen malý kousek, se slovy kam hledí vlk a orel.“

„Co to znamená?“ zeptal se Rafael.

Hank pokrčil rameny.

Další slepá ulička.

Painter se podíval na hodinky a zahleděl se přes roklinu. Toto vodítko jim poslal Gray. Podle Kat právě pátral po další stopě v podobě bizoní kůže. Snad s ní budou mít větší štěstí.

Ale vzhledem k tomu, jak se na ně lepí smůla…

38. kapitola

1. ČERVNA, 7.06

HOHENWALD, TENNESSEE

Tohle musí stačit…

Gray zvedl rýč, jedinou zbraň, kterou měl po ruce.

„Natřeš jim to jako v pravěku?“ utrousil Monk a s bolestnou grimasou se posunul, aby se opřel o stěnu čerstvě vykopaného hrobu. Pod jeho modrými montérkami se šířila kaluž krve. „Kulka prošla skrz, ale rozhodně mi nevrátí zálohu za tyhle hadry.“

„Můžeš chodit?“ zeptal se Gray.

„Kulhat jo. Běhat ani náhodou.“

„Tak zůstaň tady.“

„Vážně jsem si neplánoval žádný výlety.“

Seichan, která mezitím sledovala, jak se k nim oddíl protivníků přesunuje od parkoviště, přiklekla vedle nich. „Napočítala jsem jich osm až deset. Zaujali pozice za tím srubem naproti přes trávník.“

„Určitě si myslí, že jsme ozbrojení,“ řekl Gray. „Jinak by nás už vyřídili.“

„Jaký máš plán?“ zeptala se Seichan a oba s Monkem se podívali na Graye.

„Necháme je při tom, že máme zbraně – přinejmenším na tak dlouho, než si dojdeme pro pušky. Rypadlo je jen pár metrů od nás a trochu nás bude krýt. Nejzranitelnější budeme při vylézání z téhle díry.“

Gray podal Monkovi svůj rýč a popadl druhý. „Zkusíme zvukové efekty. Útočníci jsou opatrní, nervózní a jako na trní. Tak je vylekáme trochu víc. Mlať těmi rýči o sebe, nahlas a rychle za sebou.“

Monk pochopil. „Aby si mysleli, že po nich střílíme.“

„Stačí pár vteřin. To snad bude dost dlouho, abychom doběhli k rypadlu pro pušky.“

„Rozumím.“

„Takže na moje znamení.“

Gray se skrčil vedle Seichan. Ve stínu jí svítily oči a na krku jí pulzoval tep. Byla připravená vyrazit.

„Teď!“

Monk si opřel jeden rýč o stěnu jámy a vší silou se proti němu rozehnal druhým. Rána byla tak náhlá a hlasitá, že skutečně zněla jako výstřel. Gray skočil k okraji díry, zapřel se pažemi, vytáhl se ven a plynule se zvedl na nohy. Vzápětí přikrčeně vyběhl k rypadlu.

Seichan se držela vedle něj.

Když je krylo rameno se lžící, Gray se na ni podíval. Měla brunátnou tvář a mírně pootevřené rty. Tázavě povytáhla obočí.

To zvládne…

Aniž by si potřebovali cokoliv říct, rozdělili se k opačným stranám ramene. Práskly skutečné výstřely, ale kulky se neškodně zaryly do hlíny daleko od nich. Útočníky na chvíli zmátla předstíraná palba – Monk o sebe nepřestával třískat rýči.

Gray skočil do kabiny. Když se šel podívat do hrobu, nechal motor běžet. Vklouzl na sedadlo, odbrzdil těžký stroj a zatáhl postranní podpěrky, aby se mohl rozjet.

Seichan popadla obě pušky a nechala ho řídit. Ukázala před sebe. Gray pochopil – v tomhle vozidle se nemohli pokusit o únik. Navíc by tu nechali Monka.

Gray zvedl širokou přední lžíci jako štít před oknem. Pojede poslepu, ale v tuto chvíli se nestaral o to, jestli narazí do nějakého auta. Od lžíce se s cinkáním odrážely kulky a Gray pomalu nasměroval stroj k zadní stěně srubu, zatímco Seichan se vyklonila ze dveří a začala střílet pod zvednutou lžící, aby jejich protivníci museli zůstat schovaní za chatou.

Jakmile dorazili ke srubu, Seichan vylezla ven. To byla ta snadná část.

7.07

Monk seděl v hrobě s rýčem v ruce.

Když uslyšel skutečnou střelbu, bylo mu jasné, že jeho úkol skončil. Opřel se o rýč jako o berli a vyhrabal se na nohy. Chtěl vidět, co se děje. Namáhavě se zvedl a vyhlédl z jámy – vtom mu hlavu málem urazila sada ocelových zubů.

Gray se vrátil s rypadlem. Zvuk blížícího se stroje přehlušilo práskání výstřelů.

Do protější stěny jámy se zakousla široká lžíce a odkrojila pořádnou porci zeminy.

„Nastup si!“ vykřikl Gray.

Monkovi se rozbřesklo.

Vyšplhal ke lžíci a překulil se do ní. Hydraulika zakvílela a zvedla lžíci vysoko do vzduchu. Gray stroj otočil. Monk zůstával uvnitř, takže byl schovaný před střelami, které se neškodně odrážely od kovu.

Něco ho tlačilo do ramene. Sáhl po tvrdém předmětu a zjistil, že je to puška.

A to ani nemám narozeniny.

7.08

Jakmile Seichan hodila do lžíce pušku pro Monka, vyběhla ke srubu, který nechávala mezi sebou a útočníky. Na takovou ochranu se nicméně nemohla spoléhat dlouhodobě. Členové útočného komanda ji nakonec přepadnou z obou stran a sevřou ji do kleští.

To se nesmí stát.

Kromě toho musela zaměstnávat protivníky, aby Gray mohl naložit Monka. Proto přesprintovala k oknu a vypálila do tabulek tři rány v dokonalém trojúhelníkovém vzoru. Pak proskočila oslabeným sklem dovnitř, hladce přistála na nohách a doklouzala po vysypaných střepech dál do hlavní místnosti srubu.

Ještě za pohybu zvedla pušku.

Jasně viděla na okno v zadní stěně, zpoza něhož na ni ohromeně civěl jakýsi voják. Seichan bez váhání vypálila a muž se zhroutil k zemi. Vrhla se ke straně za litinová kamna.

Rozbitým oknem se dovnitř vsunula hlaveň zbraně a začala naslepo pálit. Seichan si toho nevšímala a pečlivě zamířila. Objevila se protivníkova hlava – muž se chtěl podívat, jestli někoho zasáhl. Tentokrát Seichan vystřelila jen jednou a kolem okna se mihlo padající tělo.

Zády se tiskla ke stěně a kryla se za kamny. Připravovala se k obraně. Doufala, že Grayovi dopřála dostatek času.

V další chvíli však do místnosti vletěl granát a několikrát poskočil po podlaze.

Vypadalo to, že se tu Seichan zdržela příliš dlouho.

7.09

Gray se skláněl, aby aspoň trochu viděl pod zvednutou lžíci. Právě projížděl kolem srubu, když budovou otřásla exploze, která vysklila zbývající okna a vyhodila dveře z pantů. Graye výbuch překvapil a polekal. Měl co dělat, aby udržel stroj pod kontrolou.

Seichan…

Na bitevním poli se rozhostilo ticho, byť jen na vteřinu. Zpoza rohu se vynořili dva muži, ale Monk je vyřídil ze svého stanoviště na široké lžíci, s puškou podepřenou mezi dvěma ocelovými zuby. Třetí útočník se rozmáchl a hodil po nich vysokým obloukem granát.

Útočníci však netušili, že Monk je vynikající střelec, ani jak ho rozzlobilo, že schytal kulku do břicha. Bleskurychle zvedl hlaveň a sestřelil letící granát jako asfaltového holuba. Granát spadl zpátky za chatu. Ozvala se další hlasitá exploze, k nebi se vyvalil oblak dýmu a prachu a na trávník se přikutálela přilba. Nebyla prázdná. Následovaly výkřiky.

Pak střelba.

Znělo to jako krátká přestřelka s velice jednostranným průběhem.

Po chvíli se z dýmu vynořila postava.

Byla to Seichan, pokrytá krví a s dosud doutnajícími šaty. Zřejmě před výbuchem granátu v chatě vyskočila zadním oknem. Ukázala k parkovišti. Nenaznačovala jim, že je načase odjet. Vedle humvee stál poslední člen komanda.

Mitchell Waldorf.

Zrádce se otočil k vozu, ale Monk byl rychlejší. Prostřelil pneumatiky a přiměl Waldorfa ustoupit. Jestli ho zajmou živého – agenta Bratrstva nasazeného na vysokém vládním postu –, mohl by se stát neocenitelným zdrojem informací o fungování své organizace.

Waldorf si zřejmě uvědomil totéž.

Zvedl si pistoli pod bradu.

Gray zaklel a přidal plyn. Seichan se k němu rozběhla. Waldorf se ušklíbl a zavolal: „Ještě to neskončilo.“

Práskl výstřel z pistole.

Waldorfovo temeno se změnilo v krvavou směs úlomků kostí a mozkové tkáně. Tělo se zhroutilo na zem.

Já mám naopak dojem, že už je po všem.

Graye ale nepřestával trápit Waldorfův poslední úšklebek. Přeběhl mu mráz po zádech. Co tím ten parchant myslel?

7.19

O deset minut později Gray s ostatními ujížděli po Natchez Trace Parkway v druhém humvee, které ten den ukradli. Vzali si jeden z vozů útočného komanda, protože předpokládali, že je takhle nebude nikdo obtěžovat. Také potřebovali víc místa.

Monk ležel na zadním sedadle svlečený do půli těla a břicho měl ošetřené tlakovým obvazem z lékárničky, kterou Gray našel v zavazadlovém prostoru armádního vozu. Útočné komando očividně očekávalo zranění. Našel i injekci s morfinem a vpíchl ji Monkovi do stehna.

Monkovy oči se po ní mírně rozostřily.

Seichan se po ošetření svých šrámů a tržných ran usadila za volant a nechala Graye zkoumat bizoní kůži. Přinesl ji z hrobu, než odjeli. Byla sice křehká, ale povedlo se mu ji rozložit na klíně, aniž by popraskala. Objevil se barevný, nádherně propracovaný výjev divoké bitvy se spoustou indiánů. Vzduchem létaly tisíce šípů, ze skalních útesů se řítila puebla a pomalované obličeje zdobené pery otvíraly ústa v bezhlesých výkřicích.

Gray si vzpomněl, co mu Kat říkala o Painterových zjištěních: o tom, jak Anasazie postihla zkáza poté, co ukradli posvátné předměty od Tawtsee’untsaw Pootseev. Zachycovala snad bizoní kůže tento masakr?

A z toho plynula zásadnější otázka.

Uprostřed kůže chyběl velký kus výjevu. Gray přejel po jejím povrchu prsty. Byla mnohem hrubší.

„Tuhle část obrazu Lewis seškrábal,“ řekl nahlas.

„Proč?“ zeptala se Seichan.

„Něco sem místo ní napsal.“

Zkoumal řádky pečlivého rukopisu. Zatímco si ostatní ošetřovali zranění, setřel z většiny kůže nános zaschlé krve. Železo z hemoglobinu kůži poskvrnilo, ale slova zůstávala čitelná.

„Nedává to smysl,“ řekl. „Je to jenom směsice písmen. Buď jde o šifru, nebo se Lewis vážně zbláznil.“

Seichan střelila pohledem po kůži a znovu upřela oči na silnici. „Neříkal Heisman, že Lewis a Jefferson spolu komunikovali nějakou soukromou šifrou?“

„To je pravda.“

Gray si představil, jak Lewis během té noci dlouze umíral a čekal, až ho objeví paní Grinderová. Měl spoustu času, aby zapsal poslední vzkaz světu, ale co ten vzkaz obsahoval? Jmenoval v něm svého vraha? Šlo o poslední vůli?

Znovu promnul drsnou, nahrubo odřenou kůži. Co Lewis smazal? Na okrajích zůstaly zbytky nákresu, který připomínal mapu: v jednom růžku stékala po nějaké hoře řeka, jinde byl naznačen horský průsmyk, na dalším místě zase kus jezera. Jednalo se o podrobnější mapu území kolem ztraceného města Tawtsee’untsaw Pootseev? Zpřesňovala jeho polohu oproti obecnější zlaté mapě s větším měřítkem? Takhle se Fortescueovi podařilo najít to místo na západě? Pokud ho tedy opravdu našel…

„Myslím, že ten zrádce, generál Wilkinson, zabil Lewise, aby mu sebral zlatou tabulku, ale o významu bizoní kůže nevěděl,“ uvažoval Gray nahlas. „Lewis nechtěl, aby kůže padla do nesprávných rukou, a tak ji oškrábal a napsal na ni svou poslední tajemnou zprávu světu. Nakonec ji zamaskoval vlastní krví a tělem.“

„Proč ji ukrýval?“

„Snad proto, aby se jeho vrah nedozvěděl, že Lewis prozradil jeho totožnost. Nebo doufal, že se kůže dostane spolu s ostatními věcmi k Jeffersonovi, a pokud ne, aspoň zanechal odkaz budoucím generacím. Pravdu se možná nikdy nedozvíme. Víme jen to, že tady není žádná mapa, která by pomohla Painterovi.“

Grayovi zazvonil jednorázový mobil. Přiložil si ho k uchu. „Kat?“

„Jak se daří Monkovi?“ zeptala se Kat. Snažila se mluvit klidně, ale bylo slyšet, že je nervózní.

„Spí jako mimino,“ ujistil ji.

Gray se s ní spojil, jakmile vyjeli od Lewisova hrobu, a seznámil ji s novým vývojem. Také jí řekl o mapě.

„Na soukromém letišti u Columbie na vás čeká letadlo,“ řekla Kat.

„Dobře. Měli bychom tam dorazit za pár minut. Ale co Seichan? Nejdou po ní úplně všichni?“

„Vzhledem k tomu, co se děje v Yellowstonu, se o vás tři už nikdo nestará, zvlášť poté, co jsem rozeslala informace, které do všeho namočily Waldorfa. Vysvětlila jsem, že akci ve Fort Knoxu zorganizoval on a pak si vymyslel historku o teroristech, aby zakryl vlastní zločiny. To by vám mělo zaručit klidný návrat domů.“

„Dorazíme co nejrychleji.“ Graye ale trápila ještě jedna věc. „Zjistila jsi, jak se Waldorfovi podařilo zorganizovat to přepadení? Jak věděl, že budeme vykopávat Lewisovo tělo? Věděla jsi o tom přece jenom ty a Eric Heisman. Možná ještě jeho asistentka, Sharyn.“

„Zdá se, že jsou oba čistí. A abych byla upřímná, vzhledem k překotnému vývoji se prostě nějaké tajné zprávy mohly dostat k nesprávným lidem. Jak víte, Bratrstvo má uši všude.“ Kat si povzdychla. „A co vy? Pokročili jste s tou bizoní kůží?“

„Ne. Není na ní nic, co by mohlo Painterovi pomoct. Obávám se, že odteď je to jenom na něm.“

39. kapitola

1. ČERVNA, 5.20

NÁRODNÍ PARK YELLOWSTONE

Kai se svým stínem procházela mezi kužely, které vypadaly jako z jiného světa. Ashanda ji následovala zcela tiše, a dokonce ani pouta už nechřestila. Přes bombu v náramku Kai její přítomnost jakýmsi zvláštním způsobem uklidňovala.

Možná u mě začíná něco na způsob stockholmského syndromu, pomyslela si.

Cítila však, že jde o víc. Věděla, že ta žena Rafaela poslouchá na slovo, ale nedávala najevo žádné nepřátelství. Svým způsobem byla Ashanda stejný vězeň jako Kai. Nemají snad obě pouta? Kai navíc musela připustit, že na Ashandině mlčení je cosi prostého a krásného, stejně jako na jejím tichém pobrukování plném nekonečného smutku, které Kai občas zaslechla.

Přesto Kai nemohla zapomenout na výbušninu v náramku kolem zápěstí. Bomba ji tížila čím dál víc a neustále jí připomínala, v jakém je nebezpečí.

Proto se s Ashandou procházela mezi těmi kužely – hledala nějaké rozptýlení. Světu zbývala necelá hodina. Vojáci z obou stran se po prohledání svých úseků skal pomalu vraceli s prázdnýma rukama.

Kai přemýšlela o hádance, kterou jim tlumočil Hank Kanosh.

Kam hledí vlk a orel.

A pak to spatřila – právě vycházelo slunce a ona se ocitla ve správném úhlu. Zastavila se tak prudce, že do ní Ashanda vrazila – šlo o vzácné selhání ženiných jinak bezchybných reflexů.

„Profesore Kanoshi! Strýčku!“

Oba muži zvedli hlavy.

„Pojďte sem!“ Kai se na ně pokusila zamávat – na chvíli zapomněla, že má ruku připoutanou k Ashandě. Naléhavost v jejím hlase však oba přilákala stejně spolehlivě. Přišel i Rafael.

„Co se děje?“ zeptal se Hank.

Ukázala k dvoumetrovému kuželu z geyziritu, který měla před sebou. „Podívejte se na jeho vrchol. Jsou na něm dvě špičky… jako uši. A ten silný výstupek pod nimi… nepřipomíná vám psí čenich?“

„Máte pravdu,“ řekl Hank a přistoupil blíž. „Vlk a orel jsou běžná totemová zvířata indiánů. A tyto útvary jsou jako totemové sloupy. Sáhněte si na tohle.“

Painter přejel po naznačeném místě rukou. „Je to vytesané,“ pronesl užasle.

Hank ukázal k úpatí kužele. „Povrch časem zakryly další vrstvy minerálů a rozmazaly původní tvar.“

Rafael se opřel o hůl a otočil se kolem své osy. „Musíme najít ještě orla.“

Dalších deset minut obě skupiny prohledávaly kamenný les. Žádný pilíř však ničím nepřipomínal ptáka. Prvotní nadšení pátracích týmů rychle opadalo.

„Ztrácíme čas,“ řekl Rafael. „Co kdybychom hledali jen ve směru pohledu toho vlka?“

Kai už obešla všechny pilíře a skončila na místě, z něhož vycházela. Postavila se před vlčí hlavu, otočila se k ní zády a vyhlédla přes údolí. Vlk se díval podél nejdelší osy rokliny ke vzdálené skalní stěně.

Ukázala na ni. „Prohledával někdo tu…“

Přerušil ji Jordanův překvapený výkřik. „Pojďte sem!“

Kai se ohlédla, stejně jako všichni ostatní. Jordan stál před obyčejným hrbolatým sloupem, který vůbec nevypadal jako orel. Mladík však zvedl vroubkovaný kus kamene a přiložil ho k boku pilíře, odkud se zjevně odlomil. Kai vydechla. Přiložený kus se doplňoval s výběžkem na opačné straně a oba společně vytvářely pár křídel.

Jordan ukázal. „Tenhle vápencový hřebínek by mohl představovat zobák.“ Sklonil bradu na prsa, aby názorně předvedl, jak to myslí.

„Druhý totem!“ zaradoval se Hank.

Jordan se zahleděl na Kai. Široce se usmíval, jako kdyby chtěl říct: Každý jsme našli jeden.

Kai se vrátila před vlka a kývla na Jordana, aby udělal totéž u orla. Poté oba vykročili ve směru jejich pohledů. Krok za krokem procházeli údolím a blížili se k sobě, k průsečíku pohledů obou totemových zvířat.

Ostatní je následovali.

O čtyřicet metrů dál Kai natáhla paži a vzala Jordana za ruku. Konečně se sešli. Stáli před dalším sloupem, vysokým necelý metr a půl a širokým zhruba metr. Nezdál se být ničím zajímavý, a jestli vůbec něco připomínal, byla to nanejvýš hlava houbové plodnice.

„Nechápu to,“ řekl Rafael.

Chin přistoupil k pilíři a prozkoumal ho ze všech stran. „Vypadá jako kterýkoliv jiný.“ Položil na něj dlaně a na chvíli znehybněl. „Ale nechvěje se. I ty neaktivní mírně vibrují.“

„Co to znamená?“ zeptala se Kai.

Chin vynesl svůj verdikt. „Tenhle je falešný.“

5.38

Sluneční světlo rozjasnilo den, ale nikoliv jejich náladu.

„Proč ho prostě nevyhodíme do povětří?“ zabručel Kowalski.

„Možná na to dojde, ale nejdřív dáme Hankovi a Chinovi aspoň minutu na prohlídku.“

Painter nicméně už o Kowalského návrhu uvažoval také. Do výbuchu zbývalo přibližně čtyřicet minut.

„Máte u sebe nějakou C4?“ zeptal se obra.

Už před odletem sem ho požádal, aby vzal trhaviny pro případ, že by potřebovali probourat vchod do nějaké chodby nebo jeskyně. Ale Kowalski sem přiletěl bez batohu i jakéhokoliv jiného zavazadla.

„Trochu,“ připustil Kowalski, o krok ustoupil a rozevřel cípy svého dlouhého kabátu. Tím se odhalila vesta pokrytá kostkami C4.

„Tomu říkáte trocha?“

Kowalski přejel vestu pohledem. „Jo. Měl jsem přivézt víc?“

Hank s Chinem se u nízkého sloupu narovnali a Hank řekl: „Podle našeho názoru funguje jako zátka nebo možná symbolizuje pahýl novorozencovy pupeční šňůry. V každém případě potřebujeme čtyři silné muže, aby se ho pokusili zvednout.“

Nabídli se Kowalski, major Ryan, Bern a Chin, klekli si kolem kamene a chytili ho za dolní obrubu.

„Je dost porézní,“ poznamenal Chin. „Snad se nám ho podaří vytáhnout.“

Po napočítání do tří všichni zabrali. Tváře se jim křivily námahou; zdálo se, že geologův odhad byl příliš optimistický. Nakonec se ale ze země ozvalo zaskřípání kovu a kamenná zátka se dala do pohybu. Za pár vteřin ji zvedli dost na to, aby s ní mohli ukročit do strany a položit ji vedle na zem.

Painter s Hankem a Rafaelem přistoupili ke vzniklému otvoru.

„To je zlato?“ zeptal se Jordan.

Pokud ano, rozhodně našli správné místo.

Painter si prohlížel spodní část kamenné zátky, která byla opravdu potažená zlatem. Vrstva zlata pokrývala i okraje jámy.

„Ten drahý kov sem určitě dali proto, aby se kamenná zátka působením korozních sil neslepila s okolní horninou,“ řekl Chin.

Hank se zamyšleně díval na jámu. „Připomíná mi to vchod do kivy. Vstup do podsvětí.“

Kowalski nahlédl dolů. „A vzpomeňte si, jak skvěle jsme minule dopadli.“

5.45

Hank se spustil za Painterem do jámy. Kolmo dolů vedla jen asi metr a půl a pak se měnila ve strmou chodbu klesající k centru geotermální rokliny a zdejších geyziritových kuželů. Horký a suchý vzduch v chodbě silně páchl po síře.

Painter sestupoval s baterkou v ruce v čele malého průvodu: za Hankem kráčeli Chin s Kowalským, pak Rafael, jemuž pomáhali dva Bernovi muži, a Ashanda, kterou musela doprovázet Kai. Všichni ostatní zůstali nahoře.

Jordan souhlasil, že se postará o Kawtche – ačkoliv Hankovi přeběhl mráz po zádech, když si vzpomněl, jak dopadla Nancy Tsoová, která hlídala Kawtche jako poslední.

Zbývající vojáci na povrchu byli nadále rozděleni do dvou skupin a zůstávali stát na opačných stranách brány do podzemí.

Chodba klesala stále níž a bylo v ní čím dál větší horko. Hank se dotkl dlaní jedné stěny. Skála nepálila, ale rozhodně byla horká. To mu připomnělo pekelné ohně planoucí pod jejich nohama – metaforické i skutečné.

Prožívají poslední chvíle před koncem světa?

Po další minutě měl Hank pocit, že se bude muset vrátit – tak ho pálily plíce. Jak hluboko ještě půjdou? Připadalo mu, že jsou snad čtyři sta metrů pod zemí, i když ve skutečnosti byli sotva v poloviční hloubce.

„Jsme tady,“ řekl Painter konečně.

Chodba se zužovala do další soutěsky, kterou se museli protáhnout bokem napřed. Painter prošel jako první a Hank ho bezprostředně následoval. Vtom uslyšel Painterovo vydechnutí – užaslé i zděšené zároveň. Painter toporně ustoupil stranou.

Hank se protlačil za ním a v šoku se zapotácel. Musel se opřít zády o stěnu, aby se udržel na nohou, a zakryl si ústa dlaní.

„Mon Dieu!“ zasípal Rafael.

Kowalski zaklel.

S tím, jak se k nim připojovali další lidé, rozlehlou podzemní místnost se stropem ve výšce sedmiposchoďového domu ozařovalo stále víc baterek.

Zemi pokrývaly tisíce mumifikovaných těl uspořádaných v řadách rozbíhajících se jako paprsky kola od velkého chrámu uprostřed.

Hank se rozhlédl po ubohých lidech, kteří zde ukončili své životy. Podobně jako mumie v Utahu byly i tyto oblečeny do indiánských šatů s pery, kostmi, volnými sukněmi, koženými mokasíny a bederními rouškami. Za života si nechávali narůst dlouhé vlasy, často spletené do copů a různě zdobené, ale Hank mezi nimi viděl všechny možné barvy: jistě, bylo tu mnoho mužů a žen s havraními vlasy, ale také s plavými, kaštanově hnědými, a dokonce i ohnivě zrzavými.

Tawtsee’untsaw Pootseev.

Ani zde nechyběly dýky, většinou ocelové, ale i kostěné – některé ležely na zemi, jiné dosud svíraly vysušené prsty.

Tolik mrtvých.

Kvůli zachování tajemství, na ochranu světa před zapomenutou alchymií.

Hank konečně zvedl pohled k možnému zdroji dávno ztracených vědomostí. Do výšky šesti pater se před ním tyčil chrám z kamenných desek pospojovaných maltou. Zdálo se, že dosahuje až ke stropu a zabírá celý prostředek gigantické jeskyně.

Hank věděl, co je to za místo.

Nebo spíš podle jaké předlohy bylo postaveno.

I rozměry byly podle všeho správné.

Dvacet loktů široké, třicet pět loktů vysoké.

Přesně jako v Bibli.

Tak jistý si však nebyl kvůli rozměrům. Stačilo mu podívat se na chrám jako celek. Ke krytému prostranství před vchodem stoupaly kamenné schody a po obou stranách stály dva mohutné pilíře – slavný Bóaz a Jakín –, jen s tím rozdílem, že místo mosazi byly ze zlata, stejně jako velká kašna před chrámem.

Na hřbetech dvanácti dobytčat ležela tři metry vysoká a šest metrů široká mísa. Originál se označoval jako Mosazné nebo Lité moře, ale jednalo se o vhodné označení i této kopie. Kašna spočívala uprostřed horkého pramene, který tryskal ze země a plnil zlatou nádobu. Přes její okraj se přelévala voda, stékala dolů a opět stříkala v nekonečném koloběhu do mísy.

„Co je to za místo?“ zeptala se Kai. „Vypadá trochu jako indiánské pueblo, ale nemá správný tvar.“

Hank zavrtěl hlavou. „Naopak. Ten tvar je naprosto dokonalý.“

Painter se užasle rozhlížel.

Jak teď popřete zjevnou pravdu? zauvažoval Hank mimoděk.

„Je to opravdu to, co si myslím, že to je?“ vydechl Painter. I on stavbu zjevně poznal. „Nebo přinejmenším poindiánštěná verze?“

Hank omámené přikývl. „Šalomounův chrám.“

40. kapitola

1. ČERVNA, 5.50

NÁRODNÍ PARK YELLOWSTONE

Majora Ashleyho Ryana nebavilo hlídání dětí.

„Nepleť se nám pod nohama,“ varoval mladíka z kmene Ute a ukázal k balvanu na kraji borovicového hájku. „Támhle se posaď. A hlídej, ať ten pes neoznačkuje můj batoh.“

Jordan se zamračil, ale poslechl.

Národní garda a indiáni v Utahu spolu nevycházeli moc dobře – přinejmenším podle Ryanova názoru. Dobře si pamatoval výtržnosti, k nimž došlo před tou explozí. Kdyby indiáni věděli, kde je jejich místo, jako všichni ostatní, rozuměli by si mnohem líp.

Ryan se zahleděl přes otevřené prostranství na Berna a jeho žoldáky, kteří se utábořili třicet metrů od díry do země. Plavovlasý obr měl u sebe tři muže, stejně jako Ryan. Jejich síly byly vyrovnané, pokud se nepočítal ten mladík a pes.

A Ryan je nepočítal.

Bern se naopak díval na něj – i on svědomitě studoval protivníky. Vtom zvedl oči k nebi; o vteřinu později to uslyšel i Ryan.

Další vrtulník.

Ryanovi z neustálého tepání listů vrtulí třeštila hlava. Nad roklinou kroužily tři stroje. Piloti už položili na zem čtyři izolované bedny, aby byly připravené na rychlou nakládku a přepravu mimo území parku.

Ryan se podíval na hodinky. Dvacet minut. Nemohli si dovolit žádné selhání. K hukotu prvního vrtulníku se připojil druhý. Ryan sledoval, jak první stroj přelétá těsně nad okrajem údolí a prudce se snáší dolů.

Co to má znamenat? Stalo se snad něco?

Z vrtulníku se náhle spustila těžká lana a po nich začali sjíždět muži ve stejných černých oděvech jako Bernovi žoldáci.

Sakra.

Ryan se instinktivně přikrčil a ohlédl se. Slyšel prásknutí výstřelu a kolem hlavy mu zabzučela kulka. Jednou rukou se opřel o zem a podíval se na Berna. Vysoký Árijec na něj mířil pistolí.

Práskla další rána.

Jeden z Ryanových mužů padl na záda. Na místě, kde mělo být oko, mu zela jen černá díra.

Ryan vyběhl k balvanům, ke kterým poslal mladíka. Instinkty ho v první řadě nutily chránit civilistu. Musel se však postarat i o svoje muže.

„Kryjte se! Hned!“

Potřebovali si najít obranné stanoviště. Než vymyslí něco lepšího, poslouží jim hromada balvanů. Do země kolem něj se zarývaly kulky. Jordan už se schoval za kameny.

Ryanovi dva muži – Marshall a Boydson – přikrčeně sprintovali vedle majora.

Všichni tři doběhli k balvanům a skočili za ně.

Ryan si našel štěrbinu mezi dvěma kameny a vysunul hlaveň pušky. Přihlížel, jak z prvního vrtulníku slaňuje osm mužů. O chvíli později se k zemi snesl druhý stroj a vyložil stejný počet žoldáků.

Poměr sil se rázem změnil – nyní se ustálil na hodnotě dvacet ku třem.

To bylo mnohem horší.

5.51

Rafael se podíval na hodinky.

Teď už by Bern měl zajišťovat povrch.

Napínal uši, jestli nezaslechne střelbu, ale byli příliš hluboko v podzemí. Ve velké zlaté fontáně před chrámem navíc šplíchala voda a tento zvuk ještě doplňovalo praskání bublinek plynu.

Rafe zatajil dech a rychle prošel kolem ní, následovaný Ashandou a tou dívkou. Jeho dva bodyguardi se drželi o pár kroků zpátky – tvořili štít mezi ním a ostatními.

Geolog ze Sigmy se ohlédl ke zlaté kašně. „Napojili se na zdejší geotermální proudy. Celé tohle místo určitě leží na okraji parostroje, který pohání přírodní hydrauliku nádrže.“

Nakonec ale i on pokročil dál a zahleděl se na chrám, který se jevil tím vyšší, čím blíž k němu byli. Podpíraly ho zlaté sloupy ozdobené reliéfními snopy pšenice, stébly kukuřice a kvetoucími liánami.

Opravdu to je model Šalomounova chrámu? uvažoval Rafael.

To pomyšlení ho naplňovalo rozechvělým úžasem, ale zároveň si byl vědom hrozícího nebezpečí.

„Šalomounův chrám, často nazývaný První jeruzalémský chrám, byl první náboženskou stavbou na hoře Sion,“ řekl profesor Kanosh, když stoupali ke vchodu do dávné stavby. „Rabínští učenci říkají, že stál čtyři staletí až do své zkázy v šestém století před naším letopočtem. Stál i v dobách, kdy Asyřané rozprášili deset kmenů Izraelitů po celém světě.“

Kanosh mávl paží k fasádě. „Toto bylo jejich posvátné místo, ale zároveň bašta poznání a vědy. V mnoha příbězích se hovoří o tom, že král Šalomoun vládl magickými schopnostmi jako z jiného světa. Ale to, co jeden považuje za magii, je pro jiného věda.“

Za chůze splétal možné dějiny tohoto místa. „Tawtsee’untsaw Pootseev snad kdysi sloužili v Šalomounových službách jako mágové, kteří spojovali židovskou mystiku s egyptskou vědou, dokud je nevyhnaly asyrské nájezdy. Uprchli do Nového světa, kde se snažili co nejlíp uchovat vzpomínky na velký chrám náboženství i vědy. Proto postavili s pomocí metod pueblových národů jeho repliku.“ Kanosh vykročil k otevřeným dveřím. „První místnost by měl být hechal neboli svaté místo,“ dodal.

Všichni prošli předsíní do první místnosti. Byla prázdná, se stěnami lemovanými borovicovými kmeny umělecky dekorovanými totemovými zvířaty: medvědem, losem, vlkem, ovcí a orlem.

„V Šalomounově chrámu tuto místnost zdobily řezby cherubů, květin a palem, ale tihle dávní stavitelé se očividně inspirovali charakteristickými rysy nového domova.“

„Je prázdná,“ poznamenal Painter a podíval se na hodinky.

„Já vím.“ Kanosh ukázal k dalšímu schodišti, které vedlo vzhůru ke dveřím s visícími zlatými řetězy. „Pokud hledáme nejposvátnější předměty v chrámu, budou támhle. V místnosti nazývané kodeš hakodašim, Nejsvětější svatyně, v centru Šalomounova chrámu. Právě tam Šalomoun přechovával Archu úmluvy.“

Tentokrát v jejich čele vykročil Painter, na kterého nejvíc doléhala tíha času. Ostatní ho rychle následovali. Jeden z Rafeových mužů nabídl Rafeovi pomocnou ruku. Rafe neodmítl.

Uslyšel před sebou užaslé vydechnutí a přidal do kroku. Hlasitě klepal hůlkou o kamennou podlahu a vztekal se na svůj tělesný handicap. Ashanda před ním rozhrnula oponu ze zlatých řetězů, Rafe se pustil svého bodyguarda a vstoupil.

Ohromeně se zapotácel. Všechny povrchy včetně podlahy a stropu zde pokrývalo zlato. Stěny tvořily masivní zlaté desky jako gigantická verze menších tabulek, navíc s miliony řádků písma.

Hank padl na kolena mezi dvěma pětimetrovými sochami orlů s roztaženými křídly, jimiž se orli dotýkali stěn a jeden druhého. „V Šalomounově chrámu to byli cherubové, okřídlení andělé.“

Dokonce i Painter se na chvíli zastavil a ohromeně se rozhlédl. „Vypadají jako orli z Velké pečeti. Neukázal někdo Jeffersonovi náčrt téhle místnosti?“

Hank jen zavrtěl hlavou. Pohnutím nedokázal promluvit.

Rafe cítil něco podobného – jak by mohl odolat? –, ale znal svoji povinnost. „Všechno zaznamenej,“ přikázal jednomu muži a ukázal na stěny. „Něco takového se nesmí ztratit.“

„Kde je ale skrýš s nanohmotou?“ zeptal se Painter.

„Tuto hádanku nechám na vás, monsieur Crowe.“

Nanohmota vybuchne tak jako tak, a Rafe tedy neviděl důvod, proč by se tím měl zabývat. Skutečný poklad se nacházel zde: souhrnné vědomosti dávných lidí. Dotkl se stěny a hltal očima okolní texty, jako kdyby si chtěl vše vtisknout do své jedinečné fotografické paměti. Pomalu obcházel místnost, pohlcený řádky starověkého písma. Zde musela být jejich historie, jejich věda i ztracené umění, vše vyryté do zlata.

Musí to mít.

Pro jeho rodinu by se mohlo jednat o vstupenku do Pravého rodu.

Kousek od něj se ozval výkřik, ale Rafe se neotočil.

Byl to ten geolog ze Sigmy. „Řediteli, tady vzadu jsou dveře… a tělo.“

5.55

Majora Ashleye Ryana ohlušovala neustálá střelba, takže neslyšel menší oddíl, který se plížil z boku k jeho stanovišti za hromadou balvanů. Ryan i jeho muži se ze všech sil snažili bránit svou pevnost – stříleli, kdykoliv se jim naskytly nějaké cíle, a odrazili už několik pokusů o útok.

Bernovo komando však mělo pod kontrolou celé údolí včetně vchodu do podzemí. Ryan se nemohl dostat ani k batohům s náhradní municí.

Zvučné zaštěkání ho přimělo, aby se otočil doleva.

Ten pes mu zachránil život – vlastně jim všem.

Z linie stromů se vyplížila trojice stínů a vyběhla k nim.

Pes vyskočil na balvan a vyzývavě zaštěkal.

Ryan se překulil a vytrhl pušku z provizorní střílny. Využil toho, že pes rozptýlil pozornost útočníků, a zasáhl prvního z nich dvěma kulkami do obličeje. Žoldákovi dva druzi opětovali palbu, pes zakňučel a skulil se z balvanu do trávy. Jeho přední noha se změnila v krvavou kaši.

Zkurv…

Ryan se zvedl o něco výš. Nedbal na to, že se odhaluje protivníkům, přepnul zbraň na automatické dávky a pokropil oba běžící muže. To už se do přestřelky zapojili i Ryanovi dva muži. Zbývající žoldáci klesli k zemi těsně před hromadou balvanů. Pevnost se podařilo uhájit, ale bylo to těsné. Navíc měli další problém.

„Jsem na suchu,“ oznámil Boydson a vyhodil ze zbraně, z níž se kouřilo, prázdný zásobník.

Marshall se podíval na svou zbraň a zavrtěl hlavou. „Ještě jedna dávka a taky končím.“

Ryan věděl, že sám na tom není o nic líp.

Na druhé straně údolí Bern cosi řval německy. V hlase mu zněl krvelačný vztek. Určitě věděl, že jeho kořist je v koncích a že jí docházejí možnosti i náboje. Ryan se přesunul na původní místo a vyhlédl ven.

Nepřátelský oddíl o síle patnácti mužů se připravoval na poslední zteč. Chystal se ji vést samotný Bern, který stál padesát metrů od nich, aniž by se pokoušel krýt. Spoléhal se na svou neprůstřelnou vestu a palebnou sílu.

Vzápětí ukázal mohutnou paží k Ryanovu stanovišti.

Ryan si přiložil pažbu k líci.

A je to tady.

21.56

TOKIO, JAPONSKO

Riku Tanaka seděl u počítače hluboko v bludišti budovy, ve které sídlil úřad s eufemistickým názvem Zpravodajská služba veřejné bezpečnosti. Ve skutečnosti šlo o hlavní špionážní agenturu Japonska. Riku ani nevěděl, na kterém je poschodí – podle neutichajícího hučení větráků nejspíš v podzemí – nebo v kterém křídle.

Bylo mu to jedno.

Ruku měl položenou na dlani Janice Cooperově.

Od jejich záchrany ze studené hloubky detektorové nádrže superkamiokande s ní byl téměř v neustálém tělesném kontaktu. Její přítomnost ho pomáhala ukotvovat v bouřlivém, nesrozumitelném světě a dopřávala mu čas, aby si znovu vybudoval duševní rovnováhu.

Čekali na nejnovější údaje z laboratoří, aby je zadali do vylepšeného softwarového programu. S tím, jak se schylovalo k dosažení kritické hranice, řada proměnných odpadala, což umožňovalo přesnější odhad doby exploze.

Výpočty byly konečně hotové.

Na obrazovce se rozzářil výsledek.

Riku křečovitě stiskl Janicinu ruku.

Janice mu stisk oplatila. I ona nyní potřebovala kotvu, stejně jako on.

„To je konec.“

5.56

NÁRODNÍ PARK YELLOWSTONE

Painter přiklekl k mumifikovanému tělu.

Muž ležel na bizoní kůži, s rukama založenýma na prsou.

Jeho indiánský oděv byl světlejší než u ostatních těl, kolem obnaženého útlého krku měl náhrdelník z perleťově třpytivých bílých orlích per a dlouhý cop ze šedivých vlasů mu dosud zdobily zbytky vyschlých květů, vpletené s velkou pečlivostí a láskou. Přes kostnatá ramena měl muž přehozený bohatě vyšívaný plášť, který nyní sloužil jako rubáš.

Tento muž nespáchal sebevraždu. Někdo ho zde, v Nejsvětější svatyni, pohřbil. To byla obrovská pocta. A Painter dokázal odhadnout její důvod.

Pod mužovýma bledýma rukama ležely dva předměty.

Bílá dřevěná hůlka se stříbrnou rukojetí, do níž byl vyryt královský erb Francie.

A deník z březového papíru svázaný v kůži.

Našli tělo Archarda Fortescuea.

Painter si ani nemusel číst deník, aby věděl, že tu Fortescue jistě zůstal poté, co Lewis s Clarkem odešli. Měl v úmyslu střežit a chránit toto velkolepé tajemství. Během života s indiány přijal jejich zvyky a oděv – a podle toho, jak indiáni jeho tělo po smrti upravili, ho museli milovat.

Painter se odvrátil. „Odpočívejte v pokoji, příteli. Vaše dlouhá služba skončila.“

Chin stál u dveří v zadní části místnosti. „Na tohle se musíte podívat, řediteli,“ vydechl s hrůzou.

Painter k němu přistoupil. Chin namířil kužel světla do dveří. Připojili se k nim i Hank s Kowalským.

Za dveřním otvorem byly schody, které klesaly do rozlehlé místnosti, jež se táhla daleko dozadu i do stran kolem Nejsvětější svatyně.

„Chrámová pokladnice,“ vydechl Hank.

Painter jen mlčky zíral.

Nakonec jejich situaci výstižně shrnul Kowalski.

„Jsme v hajzlu.“

5.57

Major Ashley Ryan hleděl do hledáčku pušky. Bern padesát metrů před ním spustil paži, s tváří brunátnou vzrušením z brzkého zabíjení. Po celém údolí vstávali z úkrytů žoldáci, připravení na finální zteč Ryanovy pevnosti.

„Majore?“ ozval se Marshall.

Ryan ho neměl jak utěšit. Ani Boydsona, který se hrbil za balvany a v ruce svíral dýku, svou poslední zbraň. Oběma bylo sotva něco přes dvacet. Boydsonovi se nedávno narodil syn. Marshall plánoval, že příští týden požádá o ruku svou dívku, a už dokonce i vybral snubní prsten.

Ryan se soustředěně díval před sebe.

Hodlal vyřídit co nejvíc nepřátel, aby zaplatili krví za životy jeho chlapců.

Hledáčkem se díval na Berna. Potřeboval, aby ten Němec byl blíž. Nemohl si dovolit plýtvat municí. Žádná kulka nesměla přijít nazmar.

Tak si pojď.

Bernův život však nakonec neukončil Ryan.

Plavovlasý obr si náhle sevřel hrdlo, padl na kolena a z úst mu vytryskla krev. Krk měl probodnutý šípem. Všude kolem se ozývalo divoké halekání a pokřik, který se odrážel ozvěnou od stěn údolí. Ryanovi se z něj zježily chloupky na zátylku.

Cosi za ním zašramotilo, Ryan se rychle otočil a instinktivně zvedl zbraň. Málem střelil do hrudi Jordana, který k němu právě běžel. Ryan si myslel, že se mladík ukrývá někde hlouběji mezi balvany, jak mu nakázal.

Jordan byl ale celý uřícený a měl mokré, potrhané šaty. Očividně majora neposlechl.

Přikrčil se vedle něj. Válečný pokřik kolem nich zněl stále hlasitěji.

„V lese se něco hýbe!“ vykřikl Marshall. „Všude kolem nás!“

„Omlouvám se, že to trvalo tak dlouho,“ řekl Jordan. „Nechtěli jsme, aby si nás někdo všiml, dokud neobklíčíme celé údolí.“

Mladík se přizvedl a vyhlédl mezi kameny.

Major se podíval stejným směrem. Měl pocit, že se mladík schválně vyhýbá jeho pohledu. Na druhé straně údolí se bezradně hemžili zbývající členové Bernova oddílu, kteří zůstali bez vůdce, protože obr ležel tváří v trávě. Někteří se vrátili do úkrytu.

Teď už však pro ně žádný úkryt neexistoval.

Údolím se rozlehl ještě hlasitější pokřik a ze všech stran se na ně snesly šípy. K válečnému halekání se připojil bolestný jek.

Vojáci zahájili palbu, z lesa však pršely další a další šípy.

Žoldáci padali jeden po druhém. Ryan viděl, jak se stíny vynořují z lesa. Neměly na sobě žádnou uniformu: někteří byli oblečení ve vojenském, ale většina mužů měla prostě džíny, terénní boty a trička – i když část z nich se spokojila s bederní rouškou a mokasínami.

Všichni měli ale jedno společné.

Byli to indiáni.

Bitva zjevně skončila, ale Ryan nechtěl nic riskovat, a tak mávl na svoje muže. „Přineste sem naše batohy.“

Chtěl mít munici pro případ, že by nastal další zvrat.

Jordan bez dechu klesl na zem a vysvětlil: „Před cestou sem Painter požádal mě a Hanka, abychom oslovili muže z našich kmenů. Měli jsme vybrat ty, kterým bezvýhradně důvěřujeme. Zařídil jejich přepravu vrtulníky, a jakmile věděl, kam přesně do Yellowstonu letíme, nechal je tu vysadit před všemi ostatními. Měl podezření, že ten Francouz zkusí nějaký úskok.“

V tom se sakra nemýlil.

„Naši lidé se ukrývali dál v údolí. Párkrát je málem někdo zpozoroval, ale umíme se pohybovat po lese, aby nás nikdo neviděl. Když začal boj, běžel jsem jim nahlásit sílu soupeře a jeho pozice, abychom mohli zorganizovat protiútok.“

Ryan užasle civěl na Jordana. Kde se to v tom klukovi vzalo? Ale i tak se zlobil.

„Proč mi to Crowe neřekl? A proč vlastně neoslovil Národní gardu?“

Jordan zavrtěl hlavou. „Myslím, že se bál infiltrace nepřátelských špionů. Nevím. Stejný problém se zrádci je i na východě ve vládě. Painter chtěl postupovat neoficiálně a držel se vlastní krve.“

Ryan si povzdychl. Možná to tak bylo nejlepší.

Jordan se rozhlédl po provizorní pevnosti. „Kde je Kawtch?“

Ryan si uvědomil, že psa neviděl od chvíle, kdy ho Bernovi muži postřelili, a přepadly ho výčitky svědomí, že se o něj nezajímal dřív. Kawtch mu přece zachránil život.

Jordan si všiml nehybného těla v trávě a odběhl k němu. „Ach, Kawtchi.“

Než Ryan stačil cokoliv říct, přispěchal k němu Boydson s vysílačkou. „To je pro vás. Už nějakou dobu se vám snaží dovolat Washington.“

Washington?

Major zvedl vysílačku. „Tady major Ryan.“

„Pane, tady je kapitánka Kat Bryantová.“ Z naléhavosti v jejím hlase Ryanovi přejel mráz po zádech. Něco se dělo. „Můžete se spojit s Painterem Crowem?“

Ryan se ohlédl k otvoru v zemi. Vysílačka v podzemí nefungovala, takže tam bude muset někoho poslat. „Ano, ale pár minut to potrvá.“

„Tolik času nemáme. Potřebuji, abyste Painterovi okamžitě vyřídil, že fyzikové na základě nejnovějších dat přepracovali svůj odhad ohledně toho, kdy dojde k výbuchu. Exploze nastane v šest hodin a čtyři minuty, nikoliv v šest šestnáct. Rozumíte?“

Ryan se podíval na hodinky. „To je za čtyři minuty!“ Spustil ruku s vysílačkou a mávl na Jordana. Musel poslat někoho, komu Painter plně důvěřoval. „Jak rychle dokážeš běžet, chlapče?“

6.00

Painter namířil baterku do pokladnice za Nejsvětější svatyní.

Viděl stovky kovových podstavců, na nichž spočívaly zlaté lebky všech tvarů a velikostí: šavlozubých tygrů, mastodontů se slonovinovými kly, klenuté mozkovny jeskynních medvědů, a dokonce podle všeho i lebky alosaura nebo nějakého jiného dávno vyhynulého plaza. Mezi nimi stály desítky zlatých váz, některé s vyrytými egyptskými motivy – snad originály dovezené z původní domoviny. Jiné byly zjevně vyrobeny podle místních zvířecích předloh: nechyběli vlci, ale ani různí ptáci, horští lvi a další kočkovité šelmy, grizzlyové a stočený chřestýš.

„Tohle všechno se nám nikdy nepovede přesunout včas,“ řekl Chin. „Zbývá jenom patnáct minut.“

Kowalski přikývl. „Je čas na plán B, šéfe.“ Ohlédl se na Paintera. „Máme plán B, ne?“

Painter se obrátil k odchodu. „Můžeme se pokusit přestěhovat těch předmětů co nejvíc. Tím snad aspoň snížíme nebezpečí, že probudíme yellowstonskou kalderu.“

Kowalski začal nadhazovat jiné nápady. „Co kdybychom si sem vzali plamenomety? Horko přece tu hmotu ničí.“

„To by trvalo moc dlouho,“ namítl Chin. „A plamenomet dost možná ani nedosahuje potřebné teploty.“

„Tak sem můžeme shodit protibunkrovou bombu.“

„Jsme moc hluboko,“ zavrtěl hlavou Painter.

„A co jaderná bomba?“

„To je až poslední řešení,“ řekl Painter. „Jaderným výbuchem navíc můžeme způsobit to, čemu se chceme vyhnout.“

Kowalski rozpřáhl ruce. „Musí přece existovat řešení.“

Když se vrátili do Nejsvětější svatyně, rozhrnula se opona ze zlatých řetězů a dovnitř vpadl Jordan. Smykem zastavil a na vteřinu vytřeštil oči na okolní zlato.

Kai mu vykročila naproti. „Jordane…?“

Umlčel ji zvednutou rukou a udýchaně spustil. „Volali z Washingtonu… Zkrátili časový odhad… Bouchne to v šest nula čtyři.“

Painter se ani nemusel dívat na hodinky. Jeho vnitřní hodiny odpočítávaly čas právě tak spolehlivě. Dvě minuty. Upřely se na něj oči všech. Všichni čekali nějaké řešení, nějakou spásnou myšlenku.

Zbývala jediná možnost.

Ukázal ke dveřím. „Utíkejte!“

41. kapitola

1. ČERVNA, 6.02

NÁRODNÍ PARK YELLOWSTONE

Dvě minuty…

Kai běžela obrovským chrámem. Jordan zůstával po jejím boku, což jí dodávalo odvahu a sílu. Měla sto chutí jednoduše si kleknout a vzdát se. Jordan ji ale očima němě pobízel k běhu – a ona poslechla.

Navíc ji k pohybu nutila další mocná síla.

Ashanda běžela vedle ní a Kai si byla jistá, že i kdyby upadla, černoška by ani nezpomalila – prostě by ji vlekla za sebou. Rafaela nesli jeho dva vojáci, jimž visel z ramen.

Dospěli k východu z chrámu.

Painter a Chin sbíhali ze schodů v čele skupiny. Přestože je brali po dvou, stíhali spolu diskutovat. Kai viděla, jak geolog ukazuje na fontánu s horkou vodou a Painter vrtí hlavou.

Jako poslední se valil Kowalski. Jeho mohutné tělo nebylo stavěné na sprint. Sípavě oddechoval a po brunátné tváři mu stékaly kapky potu.

„Nemůžeme to stihnout až na povrch,“ zamumlala Kai, když s Ashandou spěchaly ze schodů.

Jordan se odmítal podvolit zoufalství. „Ústí chodby je hodně úzké. Stačí, když se dostaneme z jeskyně.“

Kai netušila, jestli je takový názor založen na něčem jiném než na naději, ale chtěla mu věřit. Stačí doběhnout do chodby.

S tímto cílem se cítila líp a přidala do kroku.

Za nimi se rozlehl výkřik. Ashanda okamžitě zastavila. Kai nezareagovala tak pohotově a ocelové náramky ji strhly zpátky. Jordan zabrzdil a vrátil se k nim.

Rafael a jeho dva muži se kutáleli ze schodů.

Ashanda se k nim rozběhla, takže Kai neměla jinou možnost než ji následovat.

Vojáci se namáhavě zvedli. Jeden kulhal; pádem si narazil kotník. Druhý se v panice rozhlédl kolem sebe a vyřítil se ke vzdálené chodbě.

Jeho kolega se za ním chvíli nerozhodně díval, ale nakonec podle všeho dospěl k rozhodnutí a kulhavě se vydal za ním.

Jordan za nimi zavolal: „Co to děláte? Pomozte nám!“

Painter s Chinem se zastavili, když je minuli prchající žoldáci.

Kowalski na ně mávl. „Běžte dál! Já toho chlápka vezmu!“

Shýbl se, aby Rafaela zvedl, ale Francouz vykřikl bolestí. Nohy mu trčely v podivných úhlech – měl je zlomené. Kowalski ho málem znovu pustil leknutím – nečekal, že by Rafael mohl při pádu utrpět tak vážná zranění.

Rafael se ho ale přidržel jednou paží. „Merci,“ zašeptal s čelem zbroceným potem. Musel mít obrovské bolesti. Druhou dlaň si položil na žebra, nejspíš rovněž zlomená. Ukázal před sebe a zabloudil omluvným pohledem k Ashandě. Stejně jako Kai věděl, že ho černoška neopustí.

„Běžte,“ řekl Kowalskému i Ashandě.

Znovu se rozběhli.

Painter s Chinem zpomalili, aby se příliš nevzdálili od zbytku skupiny. Kai i ostatní je následovali, ale zdržení dost možná zpečetilo jejich osud.

Zbývá necelá minuta.

„Běž napřed!“ vybídla Kai Jordana.

„Ne, zůstanu s tebou.“

Kai zavrtěla hlavou. „Běž, stejně se do ústí chodby nevejdeme všichni najednou. Protáhni se na druhou stranu. Já tam přijdu hned za tebou, slibuju.“

Bylo vidět, že s ní Jordan chce zůstat, ale v jejích očích si přečetl pevné odhodlání. „Koukej splnit slovo!“ vykřikl a zrychlil.

Kai se ohlédla přes rameno. Kowalski se zpožďoval čím dál víc. Rafael každou chvíli zasténal, byť se očividně kousal do jazyka, aby se ovládl.

Ashanda to postřehla taky.

Nakonec se zastavila úplně. Kai neměla jinou možnost než udělat totéž.

Ale ne.

Ashanda převzala Rafaela od Kowalského a kývla na něj, ať běží napřed.

Kowalski zaváhal, ale Kai na něj mávla volnou paží. Dál pokračovali o něco rychleji. Kowalski běžel jako první, ale Ashanda mu stačila, i když nesla Rafaela.

Painter čekal u ústí chodby a pobízel je naléhavými posunky. „Dvanáct vteřin!“

Kowalski ze svých unavených nohou vyždímal ještě vyšší rychlost a vrhl se do chodby.

„Všichni dovnitř! Jděte co nejdál!“

Painter jim vyběhl naproti, popadl Rafaela a přehodil si ho přes rameno jako hadrovou panenku. Ozvalo se slyšitelné prasknutí kosti a Rafael tiše vykřikl, ale jinak nic.

„Sedm vteřin!“

Painter prostrčil Rafaela ústím chodby, jako kdyby cpal odpadky do popelnice, a otočil se ke Kai.

„Běž!“ vykřikla na něj a zachrastila pouty. „Stojíš nám v cestě! My dvě musíme jít spolu!“

Pochopil a vběhl do chodby. Kai pochybovala, že se vůbec dotkl stěn.

„Pět!“ zavolal na ně.

Kai náhle popadly silné paže a nasměrovaly ji do chodby.

„Čtyři!“

Kai se natočila bokem a Ashanda ji prostrčila otvorem. Na zádech i obličeji ji škrábaly skály.

„Tři!“

Kai padla na kolena. Ramenem jí projela ostrá bolest.

Rafael ležel vedle ní a zvedl k ní paži.

„Dva!“

Ashandina mohutná postava vyplnila ústí chodby – a zastavila se.

Rafael k ní vzhlédl a po tváři se mu rozlilo pochopení. „Nedělej to, mon chaton noir!“

Kai nerozuměla.

„Jedna!“

Ashanda se něžně usmála. V další vteřině za ní svět vybuchl.

6.04

Painter se vrhl ke Kai a zakryl ji vlastním tělem. Zaburácení výbuchu bylo hlasité, jako kdyby zvěstovalo konec světa. Z jeskyně vyšlehl záblesk supernovy. Světlo, které pronikalo úzkými škvírami kolem ženy, jež dobrovolně posloužila jako štít, připomínalo sodíkové lasery.

Painter si představil, jak exploze nanohmoty proráží otvor do samotného přediva vesmíru a zavaluje chodbu. Také si ale vzpomněl na první výbuch v utažských horách, na to, že vyvolal jen minimální tlakovou vlnu a zabil jen antropoložku a nikoho dalšího.

Nebezpečí spočívalo v něčem jiném.

Jakmile utichla ozvěna výbuchu a záblesk pohasl, odkulil se z Kai a zamrkal, aby si jeho oči opět přivykly šeru.

Kai si sedla. „Ashando…“

Ashanda ochable visela v ústí chodby, ale ještě dýchala.

„Pomozte jí, prosím…,“ škemral Rafael.

Painter obešel Kai a opatrně Ashandu vytáhl ze skalní skuliny. Dával si přitom pozor, kde se jí dotýkal. Spustil ji na zem a opřel ji o stěnu vedle Rafaela.

Nahlédl do jeskyně. Mezitím už se vrátil Chin a namířil do podzemní místnosti baterku, jejíž světlo však nedokázalo proniknout temnotou. Zdálo se, že celý prostor jeskyně vyplnila černá mlha: prach, dým a cosi, co podle Paintera nikdy nemělo spatřit světlo světa: nanohnízdo. Jak se prach postupně usazoval, vzadu se rýsoval temnější stín: budova dávného chrámu. Místo toho, aby vystupovala z dýmu stále zřetelněji, se však rozmlžovala a mizela, jako kdyby šlo o přelud.

Zasténání ho přimělo, aby se podíval do chodby.

Ashandě se zachvěla oční víčka. Pomalu se probírala.

„Snažila se nás zachránit,“ řekla Kai.

Painter měl dojem, že Ashandina oběť byla nejspíš určena pouze Rafaelovi, ale možná se pletl. V každém případě pomohla všem.

„Zachránila nás,“ souhlasil.

Viděl, jak ženino oblečení na straně nejblíž výbuchu začíná ztrácet barvu a snáší se k zemi v podobě jemných vloček. Na tmavé kůži pod ním se objevily světlé skvrnky, jako kdyby ji někdo poprášil křídou – jenže tyhle skvrnky se rozšiřovaly a za chvíli z nich začala prýštit krev.

Ashanda byla kontaminována, ať už Chinovými nanoboty nebo něčím jiným. Použila vlastní tělo jako štít, který zachytil nápor výbuchu před tím, než dospěl k ostatním.

Chodba ale nebude bezpečná dlouho.

Její ústí už se drolilo a k zemi se sypaly částečky písku.

„Probíhá to mnohem rychleji než v Utahu,“ řekl Chin. „Takhle velké nanohnízdo patrně poroste exponenciálně.“

Painter ukázal do chodby. „Vezměte s sebou Kowalského. Víte, co máte dělat.“

„Ano, pane.“ Chin se ještě jednou zadíval na rozklad, který postihoval veškerou hmotu, a ve tváři se mu mihla jakási směsice vzrušení a hrůzy. Pak se otočil a vydal se s ostatními nahoru.

Jen Jordan odmítl poslechnout. Podklouzl geologovi pod rukou a vrátil se. „Jsi v pořádku?“ zeptal se Kai.

Kai beze slova zvedla ruku s pouty.

Painter se obrátil k Rafaelovi. „Řekněte nám kód k těm náramkům.“

Francouz ale nespouštěl oči z Ashandy, která sice nabyla vědomí, ale zůstávala zpola omámená. Hlavu měla opřenou o stěnu a dívala se na něj. Dýchala mělce a zrychleně. Ze zasaženého boku jí vytékala krev a pod kůží se objevovaly svaly.

„Co jsi to udělala, Ashando?“ zašeptal Rafael.

„Rafaeli, potřebujeme kód k těm poutům.“

Zdálo se, že ten darebák zůstane k Painterovým prosbám hluchý, ale Ashanda nepatrně pozvedla volnou ruku a zase ji nechala klesnout. Bylo jasné, co po něm chce.

Painter mlčel; věděl, že nemá žádný lepší argument.

A tak čekal a sledoval, jak se svět kolem něj pomalu rozpouští do nicoty.

6.07

Rafael ležel s roztříštěnými kostmi na kamenné zemi a hleděl Ashandě do očí. Obětovala pro něj všechno. Celý život se snažil dokázat svou cenu ostatním, rodině, ba i sám sobě, aby se zbavil hanby, za kterou ani nemohl. Kvůli Ashandě se však snažit nemusel. Vždy stála za ním, vždy tak silná.

Konečně ji doopravdy spatřil takovou, jaká je.

A to ho zasáhlo víc než cokoliv jiného.

„Co jsem ti to provedl?“ zašeptal francouzsky a natáhl se k její líci.

„Opatrně,“ varoval ho Painter. Jeho hlas však zněl jako z velké dálky.

Rafaelovi už na ničem nezáleželo. Věděl, že utrpěl vážná zranění, že chladne a upadá do šoku. S každým výdechem cítil na jazyku chuť krve z plíce, kterou protrhla zlomená žebra. Na obou nohách měl mnohačetné zlomeniny a totéž patrně platilo i pro jeho pánev.

Byl na konci sil, ale ještě chvíli vydrží.

Kvůli ní.

Pohladil ji po tváři a jemně se dotkl jejího krku.

Nepatrně přivřela oči a povytáhla koutky úst.

Ach, má lásko…

Objal ji. Cítil, jak jí po zádech stéká krev, a vnímal, že se chvěje. Pokusila se ho odstrčit – do poslední chvíle se ho snažila chránit.

Ne, dovol, abych aspoň jednou byl z nás dvou ten silnější.

Ať už pochopila jeho nevyřčenou prosbu, nebo byla jednoduše příliš slabá, nakonec se přestala bránit a opřela se o něj. Položila mu hlavu na rameno a vzhlížela k němu s radostí, kterou u ní nikdy předtím neviděl. V duchu se proklel za to, že jí – i sobě – odepřel tak prosté štěstí.

Kdosi na něj pořád mluvil.

Odříkal pět čísel, kód k poutům, aby se toho rušivého hlasu zbavil.

Slyšel šramot a dva mladé hlasy plné naděje a neskrývané náklonnosti. Vzápětí se vzdálily a vzaly svůj optimismus s sebou.

Jen co Rafael osaměl, sklonil se a něžně políbil Ashandiny rty. Cítil, jak se chvějí. Takto ji držel celou věčnost a vnímal na tváři její výdechy…, stále pomalejší a pomalejší…, až nakonec ustaly docela.

Cítil, jak na něj útočí stejná nákaza, která postihla ji – v dlani a rameni, jimiž ji podpíral, a dokonce i na rtech, jimiž ji líbal. Ale byla to nádherná bolest. Pocházela od ní a on jinak skončit nechtěl.

A tak ji nepouštěl.

Znovu ho někdo oslovil. Rafael se otočil a spatřil, že je Painter ještě pořád u něj. Myslel si, že ten člověk už odešel. To, co mu připadalo jako věčnost, byly zřejmě jen minuty.

„Co chcete, monsieur Crowe?“ zašeptal chraptivě. Vnímal, jak se tkáně jeho těla pomalu rozpouštějí do nebytí.

„Kdo jste?“ zeptal se Painter a dřepl si pár kroků od něj jako nějaký sup.

Rafael opřel hlavu o stěnu a zavřel oči. Věděl, co po něm ten muž chce. Po tělesné stránce byl zcela vyčerpaný, ale jeho mysl zůstávala bystrá.

„Vím, koho hledáte, ale já to nejsem. Ani moje rodina.“ Otevřel oči a zadíval se na Paintera. Mluvení mu působilo bolest, ale věděl, že musí pokračovat. „To, po čem pátráte, nemá jméno. Přinejmenším ne formálně.“

„Co o nich tedy víte?“

„Vím, že kořeny nejstarších amerických rodin sahají k Mayflower. To ale nic neznamená, jde o pouhé škytnutí v běhu dějin. V Evropě existují rodiny s rodokmeny dvakrát, třikrát i čtyřikrát staršími. Některé tvrdí, že dokážou vysledovat své předky až před náš letopočet, ale kdo ví? Celou dobu nicméně shromažďovaly bohatství, moc i vědomosti a přitom ovlivňovaly dějiny, i když se jejich tváře neustále měnily. Jsou nejtajnější ze všech tajných společností.“ Pobaveně odfrkl, byť mu tělem projela ještě silnější bolest. „Ostatní pojmenovali tyto rody les familles de l’etoile, hvězdné rodiny. Kdysi jich prý bylo víc, ale dnes zbyla jen jedna, Pravý rod. Aby zůstal silný, snaží se posilovat krví mladších rodin, jako je ta moje, rodin z nejvyššího stupně.“

„Stupně?“

„Jde o klasifikační systém mezi mladšími rodinami, které se chtějí připojit k Pravému rodu. První stupeň používá jednoduché znamení: hvězdu a měsíc nejstaršího mystère. Druhý připojuje úhelník a kružítko svobodných zednářů. Další énigmatique řád, že? A za naše služby zde v Americe byl rod Saint Germainů povýšen na třetí úroveň. Byli jsme vybráni – já jsem byl vybrán – kvůli znalostem z oboru nanotechnologií. Je to velká pocta.“ Dusivě se rozkašlal. „Podívejte.“

Otočil hlavu a chabě zvedl ruku, aby odhrnul vlasy, které zakrývaly jeho tetování. Třetí symbol byl připojen teprve před pár dny, kolem starších dvou, na znamení toho, že povýšil v hierarchii.

Slyšel, jak se Painter ostře nadechuje, a věděl, jaký se mu nabízí pohled. V centru tetování hvězda a měsíc…, kolem nich kružítko s úhelníkem… a celý symbol obklopoval…

„Templářský štít,“ zašeptal Painter. „Další tajný řád.“

„A je jich víc, jak jsem slyšel.“ Rafael těžce spustil paži. „Jak jsem říkal, jsme nejtajnější ze všech tajných společností. Toto třetí znamení o krok přiblížilo mou rodinu k Pravému rodu na nejvyšším stupni. Nebo přinejmenším mohlo přiblížit.“ Znovu ho přemohl bolestivý kašel. „Po každém selhání následuje přísný trest.“

Painter chvíli mlčel, než se zeptal: „Ale jaký to má účel? Co je cílem toho všeho?“

„Ach, ani já nevím všechno. Něco budete muset objevit sám. Víc vám toho neřeknu, protože víc nevím.“ Zavřel oči a odvrátil se.

Po několika vteřinách Painter vstal a odešel chodbou nahoru.

Když Rafael Saint Germaine skutečně osaměl, sklonil se a věnoval své lásce ještě jeden, poslední polibek – dokud necítil, jak se její rty pod jeho rozpouštějí a odnášejí ho s sebou…

42. kapitola

1. ČERVNA, 6.22

NÁRODNÍ PARK YELLOWSTONE

Painter vyběhl ze tmy na světlo.

Nevěděl, co si má o Rafaelových tvrzeních myslet: byl to sebeklam, lži, projev šílenství nebo pravda? Věděl jen jedno: museli zastavit hrozící nebezpečí z podzemí.

Při rozhovoru s Francouzem se Painter díval do jeskyně. Nezůstalo v ní vůbec nic. Žádná těla ani chrám. Skála se měnila v písek a písek na prach. Ten pohled ho pohoršoval a také děsil. Pár kroků od něj vířila bouře čiré entropie, kde se řád měnil v chaos a hmota se rozkládala na své prvočinitele.

Museli to nanohnízdo zničit.

Během krátké chvíle, kterou strávil dole s Rafaelem, se Pohádkové údolí změnilo v dějiště horečné aktivity. Všude kolem přistávaly vrtulníky a evakuovaly všechny živé. Měli jedinou šanci, jak zastavit rakovinu, která se prožírala do hlubin sopečné kaldery. A jejich plán mohl fungovat, jen dokud bylo nanohnízdo ještě relativně malé.

Painter se vydal k Chinovi a Kowalskému, kteří pracovali opodál. Zdálo se, že jsou připraveni.

Když míjel jeden vrtulník, všiml si v něm Kai s Jordanem a Hankem Kanoshem. Kai mu zamávala, ale Jordan měl oči jen pro ni. Profesor se ještě vyklonil a převzal od majora Ryana psa zabaleného do deky. Opatrně si ho položil do klína, aby se nedotkl jeho poraněné nohy. Ryan trval na tom, aby zdravotník ošetřil nejdřív Kawtche a pak teprve jeho.

Vrtulník se zvedl ze země a s řevem vystoupal k obloze. Painter se připojil k Chinovi a Kowalskému.

„Jste hotoví?“ zeptal se.

„Skoro.“ Kowalski seděl se zkříženýma nohama na zemi. U nohou měl smotanou zápalnou šňůru, ke které byly připojeny jednotlivé kousky C4. „Jako když člověk dělá vánoční výzdobu.“

„Připomeňte mi, že o Vánocích nemám chodit k vám domů.“

Kowalski pokrčil rameny. „Vánoce jsou v pohodě. Sousedy děsí spíš Den nezávislosti.“

To si Painter dokázal představit.

Kowalski a ohňostroje. To nebyla dobrá kombinace.

Chin stál vedle třímetrového Nadhazovačova pahorku. Na struskovitém podkladu měl rozložené podrobné mapy a data z podzemního radaru.

„Tenhle kužel je nejlepší,“ vysvětlil. „Skeny ukazují, že jde o nejbližší přístupové místo k zátce, která blokuje geotermální průduch. Jestli se nám ji podaří uvolnit, přehřátý kotel pod touhle roklinou vybublá až na povrch jako právě probuzený drak.“

S tímhle nápadem přišel Painter, ale provedení si vzali na starost Chin s Kowalským. Chin už dříve vysvětloval, že Yellowstone vymodelovaly dvě síly: sopečné erupce z hlubin Země a mělčí exploze hydrotermální. I když ke zničení nanohnízda potřebovali extrémní teplotu, sopečná erupce tady nepřicházela v úvahu. Nezbývalo tedy než se pokusit uvolnit hydrotermální energii.

Painter navrhl odpálení mělkého výbuchu, který by uškvařil nanohnízdo, než stihne proniknout ke žhavému magmatu deset kilometrů pod povrchem. Hrozilo sice jisté nebezpečí, že magma naruší i hydrotermální exploze, bylo to však méně riskantní než nedělat nic a nechat nanohnízdo bez kontroly.

Jak ale způsobit hydrotermální výbuch?

„Dobrá, tak se do toho můžeme pustit.“ Kowalski si stoupl, zvedl svou naditou cívku s C4 a přešel k Chinovi.

Geolog měl o příkré stěny kužele opřené žebříky a oba po nich vystoupali k vrcholu, kde se do vzduchu zvedala oblaka páry z malého otvoru, právě tak velkého, aby jím prošly připravené nálože C4. Společně začali spouštět trhavinu do kuželu, jak nejhlouběji to šlo, aby k výbuchu došlo co nejblíž u kamenné zátky hydrotermálního průduchu.

Chin spočítal množství výbušniny potřebné k roztrhání zátky. Kowalski ho zdvojnásobil.

Painter projednou souhlasil s Kowalským.

Není čas na opatrnost…

„To by mělo stačit,“ řekl Chin z vrcholu Nadhazovačova pahorku.

Oba sestoupili po žebřících dolů.

Kowalski si spokojeně zamnul ruce. „Tak schválně, jestli bude tohle projímadlo fungovat.“

Painter se na něj podíval. To vlastně nebyl tak špatný popis toho, o co se tu pokoušeli. Všichni tři odspěchali k poslednímu vrtulníku, který na ně čekal s běžícím motorem a rotujícími vrtulemi. Jakmile nastoupili, pilot bez otálení vzlétl a rychle vystoupali nad údolí.

„To stačí!“ řekl Painter do vysílačky v přilbě.

Vrtulník začal zvolna kroužit a Painter ukázal vztyčený palec Kowalskému, který už v ruce držel vysílač a teď ho s nadšeným úsměvem stiskl.

Vzhledem k tomu, že byli vysoko ve vzduchu a nálože naopak hluboko pod zemí, výbuch zněl jen jako vzdálené hromobití.

Painter se podíval pod sebe. Nadhazovačův pahorek se zdál netknutý. Jedinou změnu představoval větší oblak páry, který se vznášel z jeho vrcholu.

„To stálo za houby,“ postěžoval si Kowalski. „Čekal jsem…“

Celá roklina pod nimi pukla jako talíř, který někdo pustil z výšky na zem, a kusy horniny vylétly do výšky dvojnásobně převyšující okolní skály. Současně s tím na povrch vyvřela voda a vytvořila gejzír o průměru dvaceti metrů, který tryskal do výšky více než tří set metrů.

„Tomu říkám projímadlo!“ řekl Kowalski.

Vrtulník poodletěl stranou, aby je nezasáhl nějaký kámen, a vystoupal ještě výš.

Chin vše pozorně sledoval. „Takové horko by rozhodně mělo nanohnízdo zničit.“

Zůstávala však jiná otázka: Nezpůsobila tak velká exploze to, čeho se báli? Všichni tajili dech. Tryskající gejzír se pomalu snižoval a nikde nebylo ani stopy po stoupajícím magmatu.

Po další minutě Chin vydechl. „Vypadá to, že jsme v pohodě.“

Pilot zamířil pryč a Painter se ohlédl; naskytl se mu výhled z ptačí perspektivy na celý Yellowstone. Všude tryskala do vzduchu voda se stoupající horkou párou.

„Můj bože, všechny gejzíry jsou aktivní!“ řekl Chin užasle.

Painter se rozhlížel po čarokrásném výjevu s tisíci duhami. Zázračná krása tohoto světa, tohoto přírodního daru lidstvu, ho zasáhla do hloubi duše.

I Kowalski tiskl obličej k oknu; zdálo se, že na něj ten pohled nezapůsobil o nic méně. „Příště bychom měli použít ještě víc C4.“

43. kapitola

1. ČERVNA, 11.02

WASHINGTON, D. C.

Gray odjel taxíkem z letiště rovnou do Národních archivů. Jakmile se dozvěděl, že v Yellowstonu vše skončilo dobře, cestou z Columbie v Tennessee si krátce zdříml. Cítil se o mnoho líp. Painter stráví ještě jeden nebo dva dny na místě, aby se ujistil, že je všechno v pořádku a že jeho neteř začne navštěvovat přednášky na Univerzitě Brighama Younga.

Gray chtěl z letiště doprovodit Monka do nemocnice, kde mu měli ošetřit střelnou ránu, ale před přistáním mu zavolala Kat. Doktoru Heismanovi se prý podařilo rozluštit šifrovaný vzkaz Meriwethera Lewise a chtěl se s nimi podělit o svá zjištění. Kat Grayovi nabídla, že tam pošle někoho jiného, ale vzhledem ke všem problémům a krveprolití, kterým prošli při honbě za bizoní kůží, si Gray chtěl vše poslechnout z první ruky.

Dlužil to Monkovi.

A dlužil to i Meriwetheru Lewisovi.

A tak se s Monkem rozloučil na letišti. Jeho přítel byl v dobré náladě, nikoliv bez důvodu. Soukromé letadlo, které je přepravilo do Washingtonu, bylo vybaveno skvělou sbírkou skotských whisky. Místo Graye bude s Monkem v nemocnici Kat. To bylo patrně také dobře. Aspoň Monk nebude moci příliš flirtovat se sestrami.

Taxi zastavilo u chodníku před Archivy. Seichan se vedle Graye protáhla.

„Už jsme tady?“ zamumlala ospale.

Gray postřehl, jak si ji řidič ve zpětném zrcátku prohlíží. Nemohl mu to vyčítat. Seichan se převlékla z modrých montérek do kožené bundy, černých džínů a šedého trička.

Zaplatili, vystoupili z taxíku a kulhavě se vydali do schodů. Ozývaly se jejich rány, odřeniny a pohmožděniny. Seichan se bez odmlouvání opírala o Grayovo rameno a on ji beze slova objal rukou kolem pasu.

Heisman už na ně čekal u dveří.

„Tady jste,“ přivítal je. „Pojďte. Všechno mám v konferenční místnosti. Náhodou jste tu bizoní kůži nepřivezli, viďte? Hrozně rád bych si ji prohlédl na vlastní oči, nejen na té fotce, kterou jste mi poslali e-mailem.“

„To určitě půjde zařídit,“ odpověděl Gray.

Vstoupili do konferenční místnosti, která už byla opět uklizená. Na stole leželo jen několik svazků. Luštění stovky let staré šifry zřejmě vyžadovalo jen dvě hodinky volného času a stejný počet knih.

Gray se zeptal: „Jak se vám to podařilo vyluštit tak rychle?“

„Co? Meriwetherova poslední slova? Nebylo to nijak těžké. Šifra, kterou s Jeffersonem používali, je dobře známá. Občas určitě nasadili i komplikovanější, ale ve většině korespondence se spokojili s jednoduchou šifrou. A vzhledem k tomu, že Meriwether svůj poslední vzkaz psal, když umíral, předpokládal jsem, že použil šifru, kterou znal nejlíp.“

Gray si představil, jak se Lewis, postřelený jednou ranou do břicha a jednou do hlavy, snaží zanechat poslední zprávu.

Heisman přejel na svém křesle ke knize na druhém konci stolu. „Můžu vám ji ukázat. Jde o modifikovanou Vigenèrovu šifru. Tehdy se používala po celé Evropě a byla považována za nerozluštitelnou. Klíčem je tajné heslo, které znají jen zúčastněné strany. Jefferson a Lewis vždycky používali slovo artyčoky.“

„Artyčoky?“

„Ano. Samotná šifra se skládá z alfanumerické tabulky s dvaceti osmi sloupečky, které…“

Grayovi zapípal mobil – měl vzkaz v hlasové schránce. Zachráněn v hodině dvanácté… „Omluvte mě na okamžik.“

Vstal a vykročil ke dveřím, ale ještě než odešel, ukázal na Seichan. „Zatím tu šifru vysvětlete mé kolegyni, pane doktore. Hned se vrátím.“

„S radostí.“

Seichan Graye beze slova probodla pohledem a vyčerpaně si povzdychla.

Grayův úsměv však na chodbě rychle povadl, když si přečetl, z jakého čísla byly vzkazy namluveny. Celý den volal z mobilu na jedno použití a zapomněl vrátit baterie do svého osobního telefonu. Udělal to až po návratu do Washingtonu. Zřejmě trvalo dalších čtyřicet pět minut, než se stáhly všechny hlasové zprávy.

Díval se na displej.

Možná proto to trvalo tak dlouho.

Během uplynulých dvanácti hodin dostal dvacet dva hlasových zpráv, všechny ze stejného čísla. V duchu si vynadal za to, že nezavolal dřív. Vzpomněl si, že první matčinu zprávu dostal, když prchali z Fort Knoxu. Tehdy neměl čas si ji poslechnout a v následujícím shonu se mu úplně vykouřila z hlavy.

Začal je poslouchat od první a cítil známé mrazení v zátylku. Přiložil si telefon k uchu.

„Grayi, tady je tvoje matka.“ Každý telefonát zahajovala stejně. Jako kdybych tě nepoznal po hlase, mami. „Je půl jedenácté a chtěla jsem ti říct, že tvůj otec má špatnou noc. Nemusíš sem chodit, ale myslela jsem, že bys to měl vědět.“

A jéje.

Místo aby si přehrál ostatní vzkazy, stiskl tlačítko volání. Bude lepší, když si to poslechne přímo od zdroje. Telefon vyzváněl a vyzváněl, ale nakonec se přepnul na režim hlasové schránky.

Mrazení zesílilo. Potřeboval zjistit, co se děje, a tak si poslechl zbytek vzkazů.

„Grayi, tady je zase tvoje matka. Je to čím dál horší, takže zavolám na to číslo domácí zdravotnické služby, které jsi mi nechal pro případ nouze.“

Výborně, mami…

Následující zprávy byly čím dál rozrušenější. Zdravotník se domníval, že je na tom Grayův otec natolik zle, aby ho vzali do nemocnice.

„Grayi, chtějí si tam tvého otce pár dní nechat. Udělat mu další magnetickou rezonanci… Říkám to správně, Luisi?“ V pozadí se ozvalo tlumené: „Ano, Harriet.“ Následoval matčin hlas: „V každém případě je všechno v pořádku. Nechtěla jsem tě vylekat.“

Ve schránce zbývalo ještě pět vzkazů. Gray z nich zjistil, že jeho matku matou různé testy i pojištění a s ním spojené papírování.

„Proč mi nevoláš? Jsi mimo město? Asi ano. Nevzpomínám si, jestli jsi mi o tom říkal. Asi ti radši dojdu zalít kytky. Vždycky na ně zapomeneš.“

Poslední vzkaz byl starý jen něco přes hodinu. To byl Gray ještě v letadle. „Grayi, mám domluvenou návštěvu u kadeřnice kousek od tvého bytu. Jsi pořád mimo město? Cestou ti zaleju kytky. Myslím, že tu mám klíče. Říkala jsem ti, že jdu ke kadeřnici, viď? Mám tam být v jednu. Jestli budeš doma, můžeme se spolu naobědvat.“

Dobře, mami…

Podíval se na hodinky. V poledne by tady už měl být hotový.

Zhluboka se nadechl a vrátil se do konferenční místnosti.

Seichan mu zřejmě něco vyčetla z tváře. „Jsi v pořádku?“

Ukázal jí mobil. „Rodinné záležitosti. Pak to vyřídím.“

Soucitně se na něj usmála. „Vítej doma.“

„Jo, jasně.“

Obrátil se k doktoru Heismanovi. „Co tedy Meriwether napsal tak důležitého?“

„Byl to divný, paranoidní dopis.“

„Právě ho střelili. Dvakrát,“ připomněl mu Gray. „Po takové zkušenosti by byl paranoidní každý.“

„Máte pravdu. Ale chtěl jsem vám ukázat, co napsal na konci dopisu. Myslím, že to souvisí s tím, co jsme řešili včera, konkrétně s tím mocným nepřítelem, který přidělával Otcům zakladatelům takové vrásky.“

To Graye zaujalo. „Co o něm Lewis píše?“ zeptal se.

Heisman nahlédl do překladu plného poznámek a odkazů. „Sluhové našeho Nepřítele mě našli na cestě. Nechávám tuhle zprávu, zamaskovanou mou vlastní krví, jako varování pro ty, kteří přijdou po mně. S velkým úsilím jsme vypudili většinu nejhorších nepřátel prostřednictvím očisty v našich skvělých, ušlechtilých armádních sborech.“

Gray ho přerušil: „Neříkal jste nám o tom něco? Že Meriwether byl Jeffersonův špion s úkolem odhalit neloajální lidi v ozbrojených složkách?“

„Ano, ale zdá se, že se jim nepodařilo zbavit se všech.“ Heisman pokračoval ve čtení. „Jedna rodina však zůstává. Je hluboce zakořeněná na Jihu a my ji nemůžeme vytrhnout jako obtížný plevel, protože bychom tím riskovali rozdělení našeho mladého národa. Je to stará rodina s vazbami na otrokáře a nezměrně bohatá. Ani zde si netroufám zapsat její jméno, aby nezjistili, že o nich víme. Moji následníci ho však budou mít k dispozici, pokud budou vědět, kam se mají podívat. Jefferson jejich jméno zvěční na plátně. Objevíte ho následovně: Trumův býk nakreslí pět, kteří tam nepatří. Seřaďte jejich jména a řešení vám odhalí písmena G, C, R, J, T a jejich čísla 1, 2, 4, 4, 1.“

„Co ten konec znamená?“ ozvala se Seichan.

„Nemám tušení,“ přiznal kurátor. „Není nijak nezvyklé začlenit jednu šifru do druhé, zvlášť když psal o něčem, z čeho měl zjevně strach.“

Grayovi zazvonil v kapse telefon. Bál se, že je to jeho matka, ale z displeje zjistil, že volá Kat. Zřejmě ho chce informovat o Monkově stavu.

„Ahoj, Kat, tady je Gray.“ Uvědomil si, že se ohlašuje podobně jako jeho matka.

Kat se podle hlasu ulevilo, že ho slyší. „Výborně. Jsi v pořádku.“

„Ještě jsem v archivu. Co se děje?“

Kat promluvila o něco klidněji, ale bylo slyšet, že je něčím otřesená. „Cestou do nemocnice jsem se zastavila doma, abych se převlékla. Naštěstí mám výcvik z výzvědné služby, takže jsem si všimla, že si někdo hrál s dveřmi. Našla jsem nastraženou bombu – podle všeho je stejného typu jako ta, která včera vyřídila vaše letadlo. Nejspíš to je práce Mitchella Waldorfa.“

Gray si vybavil poslední slova toho darebáka. Ještě to neskončilo.

Zajíkl se.

Kat pokračovala: „Jsou tady pyrotechnici a právě je posílám do tvého…“

„Kat!“ přerušil ji. „Míří tam moje matka. Dneska. Má klíče.“

„Jeď,“ řekla Kat. „My už taky vyjíždíme. Cestou zavolám místní policii.“

Zaklapl telefon a beze slova se vyřítil ke dveřím. Seichan vyskočila a následovala ho.

Zřejmě slyšela dost, aby si odvodila, co se děje. Společně seběhli na ulici a Gray se rozhlédl po taxíku. Seichan vstoupila mezi stojící automobily a zamířila rovnou k nedalekému motocyklistovi. Vytrhla z opasku pistoli a namířila mu ji na hlavu.

„Slez.“

Mladík seskočil ze své motorky tak rychle, až zakopl.

Seichan zachytila motorku, než spadla na zem, a otočila se ke Grayovi. „Cítíš se na řízení?“

Místo odpovědi nasedl.

Seichan se uvelebila za ním, objala ho pažemi a zašeptala mu do ucha. „Nemusíš dodržovat předpisy.“

Gray to ani neměl v úmyslu. Prudce přidal plyn.

Zběsilá jízda městem se v jeho paměti slévala v jedinou rozmazanou šmouhu. Šlehal ho vítr, přeskakoval obrubníky a vyhýbal se chodcům. Když zatáčel na Šestnáctou ulici, spatřil na obloze tenký sloup dýmu ve směru Piney Branch Avenue. Zbytek cesty dojel na plný plyn.

Na místě už stála vozidla záchranné služby a hasičů se zapnutými sirénami a světelnými majáky.

Gray smykem zabrzdil a seskočil z motorky. U chodníku parkovala ambulance, jedním kolem na obrubníku.

Gray se k ní rozběhl.

Zpoza rohu se vynořil Monk, pořád v nemocniční košili.

Zřejmě ukradl sanitku a zapnul sirénu, takže se sem dostal dřív než Gray.

Gray v jeho tváři zapátral po odpovědi na nevyslovenou otázku. Monk zvedl ruku, aby ho zastavil, ale neřekl ani slovo, jen nepatrně zavrtěl hlavou.

Gray se uprostřed silnice zhroutil na kolena.

„Ne…“

44. kapitola

8. ČERVNA, 7.22

WASHINGTON, D. C.

„Kdepak jsou moje holky?“ zahlaholil Monk ode dveří.

„Tvoje holky ještě spí,“ odpověděla Kat z pohovky. „A jestli je probudíš, budeš s nimi vzhůru celou noc jako já.“

Odpočívala na polštáři – před třemi dny porodila a ještě ji bolela záda. Porod přišel o dva týdny dřív, ale vše proběhlo dobře a narodila se jim druhá zdravá holčička. Monk byl tedy doma obklopen samými ženami, což mu ani v nejmenším nevadilo. Měl dost testosteronu na celou rodinu a chlapů si užil v práci.

Sedl si vedle Kat a postavil mezi ně bílou papírovou tašku. „Feldmanovy bagety a smetanový sýr.“

Kat si položila dlaň na břicho. „Jsem tak tlustá.“

„Právě jsi porodila třiapůlkilovou holčičku. Není divu, že se drala na svět dřív. Už tam neměla místo.“

Kat si odfrkla.

Monk odsunul tašku stranou, přisedl si ke své ženě a objal ji. Naklonila se k němu a položila si mu hlavu na rameno.

„Jsi krásná,“ řekl a políbil ji do vlasů. Po chvilce dodal: „Ale drobátko smrdíš.“

Plácla ho přes ruku.

„Co kdybychom si oba dali horkou sprchu?“

„To by bylo prima,“ zamumlala Kat.

Monk už se začal zvedat, ale přitáhla ho zpátky k sobě. „Ještě chvíli tu zůstaň. Takhle se mi to líbí.“

„Neboj, užiješ si toho do sytosti. Teď budu pořád vysedávat doma.“

Vzhlédla. „Co říkal Painter?“

„Pochopil to a přijal mou výpověď, ale chtěl, abych si to rozmyslel. Zatím mi dal dovolenou.“

Znovu se o něj opřela. Objímali se a vychutnávali si svou blízkost.

Jeho úmysl odejít ze Sigmy dlouze probírali. Měl ženu a dvě děti, které ho potřebovaly. Poté, co ho postřelili, umístili do jejich bytu bombu a těžce zasáhli Grayovu rodinu, bylo načase skončit. Už měl pracovní nabídky od různých biotechnologických firem z D. C.

Nehodlal ohrožovat svoje blízké.

Nakonec se Kat odvrátila a s menším úsilím mu položila nohy do klína. „Když už teď nepracuješ…“

Jednou rukou jí začal masírovat chodidla. Novou protézu bude mít hotovou za čtyři dny.

Kat se slastně protáhla a zavrněla. „Na tohle bych si taky snadno zvykla.“

Taková rozkoš však nemohla trvat dlouho.

Z vedlejší místnosti se ozval dětský pláč, nejprve tiše, ale rychle se změnil v hlasité kvílení. Jak může tak nepatrný tvoreček vydávat takový zvuk?

„Plíce má rozhodně po tobě,“ poznamenala Kat a zvedla se na loket. „Zdá se, že má hlad.“

„Přinesu ji.“ Monk se zvedl.

A je po horké sprše.

Vešel do ložnice, kde ležel jeho nový poklad s brunátnou tváří a pevně zavřenýma očima. Zvedl svou holčičku z postýlky, přitiskl si ji k rameni a začal s ní pohupovat.

Trošku se ztišila.

Narodila se v den pohřbu Grayovy matky. Na Kat přišly stahy přímo při vzpomínkovém obřadu. Monk věděl, jak těžký den Gray prožívá a jak velkou vinu si klade za matčinu smrt. Nemohl ho nijak utěšit, ale Gray byl silný. Nakonec se z toho dostane.

Monk viděl jeho sílu, když Gray přišel navštívit Kat do porodnice. Monk mu do té doby neřekl, na čem se s Kat shodli. Teď jejich rozhodnutí vykouzlilo Grayovi na rtech smutný, ale nefalšovaný úsměv.

Monk si odtáhl dceru od ramene a zadíval se na ni. „Máš hlad, Harriet?“

8.04

Gray seděl s hlavou svěšenou v dlaních u nemocniční postele.

Jeho otec tiše chrápal, natažený pod tenkou přikrývkou. Vypadal jako vetchý stín někdejšího robustního muže. Gray mu zařídil soukromý pokoj, aby jeho otec měl klid na truchlení. Matka ho sem přivezla před týdnem a od té doby odtud nevyšel.

Magnetická rezonance odhalila, že prodělal slabou mrtvici, ale zotavoval se dobře. Jednalo se v podstatě o vedlejší projev skutečného důvodu otcovy rychle se zhoršující demence, halucinací i nočních záchvatů paniky – nesprávného dávkování léků. Otec jich nevědomky užíval příliš mnoho, což vedlo k dehydrataci a mrtvici. Lékaři mu nyní upravovali dávky léků a věřili, že za další týden na tom bude natolik dobře, aby ho mohli přesunout do zařízení s pečovatelskou službou.

O to se svede další bitva.

Po matčině pohřbu se Gray musel rozhodnout, co udělá s domem rodičů. Jeho bratr Kenny přiletěl na pohřeb z Kalifornie a dnes jednal s právníkem a realitními makléři. Mezi bratry pořád doutnaly jisté spory ohledně starých křivd, stejně jako výčitky svědomí, zlost a obviňování. Kenny neznal přesné okolnosti matčiny smrti, ale věděl, že šlo o vedlejší důsledek pomsty namířené proti Grayovi.

Za Grayem se ozval tichý hlas. „Brzy budeme podávat snídani. Můžu vám donést tác?“

Gray se ohlédl. „Ne, ale díky, Mary.“

Zdravotní sestra Mary Benningová byla půvabná žena s hnědošedým mikádem a v neposkvrněné modré uniformě. Její matka trpěla demencí s Lewyho tělísky, takže dobře chápala, čím Gray a jeho otec procházejí. Gray si takové osobní zkušenosti vážil, protože nebylo třeba žádného vysvětlování.

„Jak si vedl v noci?“ zeptal se Gray.

Mary vstoupila do místnosti. „Dobře. Zdá se, že je po nižší dávce Sinemetu mnohem klidnější.“

„Máte dneska s sebou Fešandu nebo Monokla?“

Mary se usmála. „Oba.“

Fešanda a Monokl byli jezevčíci, kteří sloužili jako Maryini rehabilitační asistenti. Pacienti s Alzheimerovou chorobou totiž výborně reagují na kontakt se zvířaty. Gray by nikdy nečekal, že něco podobného bude zabírat u jeho otce, ale když sem v neděli přišel na návštěvu, našel Monokla, jak spokojeně spí v posteli u jeho otce, který přitom sledoval fotbal.

I ten den byl ale těžký.

Jako všechny.

Mary odešla a Gray se otočil zpátky ke svému otci.

Snažil se sem chodit každé ráno, aby byl u toho, až se otec probudí. Probuzení byla vždy nejhorší. Už dvakrát zjistil, že si otec nepamatuje smrt své manželky. Neurologové říkali, že bude třeba trocha času, než si tuto novou informaci osvojí.

Gray tedy musel popisovat tragickou ztrátu znovu a znovu. Jeho otec byl vždycky vznětlivý a Alzheimer jeho popudlivost ještě zhoršil. Už třikrát tak Gray čelil otcovu hněvu, pláči a obviňování. Všechno přijímal bez námitek; snad měl pocit, že si to zaslouží.

Ode dveří se ozvalo zašramocení a Gray se ohlédl.

Do pokoje nahlédla Mary. „Nevadí vám návštěva?“

Objevila se Seichan. Vypadalo to, že se tady necítí ve své kůži a že by nejradši utekla. Měla na sobě modré džíny a tenkou blůzu. Motorkářskou bundu si přehodila přes paži.

Gray na ni mávl, ať jde dál, a požádal Mary, aby zavřela dveře.

Seichan si k němu přitáhla druhou židli a sedla si. „Věděla jsem, že tě tady zastihnu. Chtěla jsem si projít to, co jsem zjistila, a pak vyrazím do New Yorku. Potřebuju se podívat na jednu stopu a napadlo mě, že bys možná jel se mnou.“

„Co jsi zjistila?“

„Heisman a ta jeho asistentka…“

„Sharyn.“

„Oba jsou čistí. V těch bombových útocích neměli prsty. Zdá se, že je Waldorf zorganizoval sám, s použitím svých osobních kontaktů. Pochybuji, že by si vůbec vyžádal souhlas nadřízených z Bratrstva. Myslím, že jednal na vlastní pěst. Pokusil se vás s Monkem zavraždit z ryzí, sobecké pomstychtivosti. Nastražil je pár hodin před vlastní smrtí, nejspíš jako záložní plán pro případ, že se mu nepodaří vyřídit vás v Tennessee.“

Gray si dobře pamatoval poslední slova toho parchanta.

Ještě to neskončilo.

Jejich hlasy zřejmě probudily Grayova otce, protože zvedl paži a protáhl se. Otevřel oči, několikrát zamrkal a pomalu zaostřil. Odkašlal si. Chvíli mu trvalo, než se zorientoval. Rozhlédl se po pokoji a prohlédl si i Seichan. Dokonce se u ní zdržel pohledem déle, než bylo nutné.

„Seichan, že ano?“ zachraptěl. Graye pokaždé překvapilo, co si jeho otec pamatuje a co ne.

„Ano.“ Zvedla se k odchodu.

Otec se podíval na Graye. „Kde je tvá matka?“

Gray se zhluboka nadechl. Naděje v jeho nitru pohasla. Díval se do otcovy zmatené, úzkostlivé tváře.

„Tati… mamka je…“

Seichan se místo odchodu sklonila mezi Graye a jeho otce a stiskla starcovu ruku. „Zastaví se tu později. Potřebovala si odpočinout a zajít ke kadeřnici.“

Otec přikývl a zavrtěl se na posteli. Úzkost z jeho tváře se vytratila. „To je dobře. Pořád toho na sebe nakládá víc, než by měla.“

Seichan ho pohladila po ruce, otočila se ke Grayovi a kývla ke dveřím. Pak se narovnala, rozloučila se a vytáhla Graye z místnosti.

„Kde je snídaně?“ zavolal za nimi Grayův otec.

„Už je na cestě,“ odpověděl Gray a zavřel za sebou dveře.

Seichan s ním poodešla do klidné postranní chodby.

„Co to děláš?“ zeptal se Gray s rostoucí zlostí a ukázal k otcovu pokoji.

„Pomáhám tobě i jemu,“ řekla a přitiskla ho ke zdi. „Jenom se trestáš a jeho zraňuješ. To si nezaslouží – a ty taky ne, Grayi. Četla jsem o takových situacích. Postupně si to uvědomí. Přestaň ho nutit, aby si vzpomněl.“

Gray otevřel ústa k námitce.

„Copak to nevidíš, Grayi? On to ví. Je to v něm, pohřbené hluboko uvnitř, kde to zatím tolik nebolí. Prokousává se tím.“

Gray si vybavil úzkost v otcových očích. Byla tam každé ráno. Ani úleva, kterou dal před chvílí najevo, ji tak úplně nevymazala. Pořád pod ní prosvítala jiskřička strachu.

Nejistě si promnul tvář zarostlou strništěm.

Seichan mu stáhla ruku dolů. „Někdy jsou iluze fajn.“

Těžce polkl a pokoušel se strávit její slova. Byl svému otci podobný dost na to, aby chtěl bojovat a odmítat vše, co se nedalo pevně uchopit mozolnatou rukou. Vtom mu v kapse pípl mobil a dopřál mu chvilkové rozptýlení.

Vytáhl ho a rozechvělými prsty ho otevřel. Přišla mu textová zpráva z blokovaného čísla. Z textu však bylo jasné, kdo ji poslal.

TO JSME NEMĚLI V ÚMYSLU.

Ta slova na něj měla podobný účinek jako kopnutí do břicha. Rozechvěl se ještě víc. Sklouzl po stěně k zemi a vnímal, jak se mu zužuje zorné pole. Na zlomek vteřiny v něm vzplanul niterný konflikt, který se ale vzápětí zhroutil jako umírající hvězda do jediného kompaktního, žhavého uhlíku. Připadal si chladný a prázdný.

Seichan si před něj dřepla, vzala jeho obličej do dlaní a zblízka se mu zadívala do očí. I ona si vzkaz přečetla.

Zformulovala jeho pocity do slov: „Pomůžu ti. Udělám cokoliv, abych je chytila.“

Hleděl do jejích smaragdových očí se zlatými skvrnkami. Její dotyk ho pálil na tvářích a teplo z něj se Grayovi rozlévalo do celého těla. Přitáhl ji k sobě a jejich rty se setkaly.

Seichan v první chvíli nereagovala – měla napjaté rty a vyzařovala z ní nejistota.

Pak se ale pomalu podvolila a její rty se rozevřely.

Navzájem se potřebovali.

Byla to skutečnost, nebo šlo jen o momentálně nezbytnou iluzi?

To bylo Grayovi v podstatě jedno.

Prozatím mu to připadalo skutečné až dost.

11.45

SAN RAFAEL SWELL

Návrat jí udělal dobře… Pomáhal jí setřást duchy z minulosti.

Kai Quocheetsová stála na verandě puebla a dívala se, jak do okolního kaňonu praží slunce a v roklích a stržích tancují písečné víry. Cítila vůni jalovce a horkého písku a rozhlížela se po okolních pahorcích, skalnatých útesech i rozbrázděných stěnách údolí, na nichž se střídaly proužky zlatého a šarlatového odstínu.

Už po pouhém týdnu se tu začínala cítit jako doma.

Léto stráví v pueblech, aby získala studijní kredity na Univerzitě Brighama Younga, kde si vybrala obor indiánských dějin se specializací na staré pueblové národy. Jejím úkolem bylo zaznamenávat petroglyfy, pomáhat s restaurováním starých rozvalin a studovat dávné zvyky Hopiů.

Například to, jak se praží piniové oříšky.

„Kdo mi spálil můj nejlepší plech?“ ozvalo se zevnitř.

Kai se přikrčila, ale věděla, že musí čelit následkům svého zločinu jako dospělá žena. To ostatně v poslední době dělala často. Před dvěma dny byla oficiálně zproštěna odpovědnosti za všechny přestupky, jichž se dopustila během událostí v Utahu. Zdálo se, že její úloha při záchraně světa pomohla znovunastolit její karmickou rovnováhu, přinejmenším z pohledu ministerstva spravedlnosti. Také neuškodilo, že v její prospěch vypovídali takoví svědci jako strýček Crowe nebo Hank Kanosh.

Z tohoto zločinu se však tak snadno nevyvlékne.

Otočila se a vstoupila do stínů hlavní místnosti. Iris Humetewová měla na rukách navlečené chňapky a držela v nich spálený plech.

„Musíš počkat, až uhlí vychladne.“

„Já vím, ale Kawtch si kousal stehy, a než jsem ho chytila a nasadila jsem mu trychtýř na hlavu…“

Povzdychla si. Došly jí výmluvy.

Kawtch při zvuku svého jména zvedl hlavu s plastovým trychtýřem. Museli mu amputovat přední nohu, protože mu v ní kulka roztříštila všechny kosti, a navíc poškodila i nervy, ale zotavoval se dobře.

To platilo o všech.

Z většiny Alvinových popálenin zbyly jen tmavě rudé skvrny na pozadí bronzové pleti. Oba manželé přežili setkání s Rafaelem Saint Germainem díky vlastní statečnosti a vynikající znalosti zdejšího terénu.

Hopiové měli staré rčení: Nikdy se nesnaž honit indiána na jeho vlastním území. Platnost této poučky si ověřili raní kolonizátoři, ale Rafael Saint Germaine o ní podle všeho nikdy neslyšel.

Iris tušila, že je Francouzovi žoldáci nenechají jít, a tak když odjela se svým manželem na čtyřkolce, zamířila do nejbližšího písečného kaňonu a zvedla za sebou oblak prachu, aby zamaskovala jejich únik. Když pak zaslechla výstřely, vjela do chodby starého dolu. Věřila, že se tu Rafael nezdrží tak dlouho, aby je hledal, a místo toho vyrazí za Kaiiným strýcem. A i kdyby tady přece jen nechal nějaké muže, dokázala by v případě potřeby zakrýt stopy a dojet pro pomoc.

Vypadalo to, že se Kai od staré indiánky může mnohému naučit.

„Omlouvám se, teto Iris,“ řekla. „Vyčistím ho a za trest připravím dvakrát po sobě večeři.“

Iris spokojeně přikývla a mrkla na ni – v tom prostém gestu bylo odpuštění i láska.

Zvenku k nim dolehlo bručení motoru.

„Zdá se, že se chlapci vrátili z projížďky,“ poznamenala Iris.

Obě vyšly na verandu. Ze čtyřkolek, jejichž povrch připomínal spíš fosilizovaný kámen než laminát, právě sesedala dvojice zaprášených postav.

Jordan si sundal přilbu a otřel si tvář kostkovaným kapesníkem. Když se na Kai zářivě usmál, cítila, jak se jí rozbušilo srdce.

Druhý jezdec následoval jeho příkladu a taky se zazubil. „Na tohle bych si rychle zvykl,“ řekl Ash.

Major Ashley Ryan a Jordan se po událostech v Yellowstonu spřátelili. Vypadalo to, že major Národní gardy začal indiány respektovat.

Jordan mu oprášil přední stranu trička, na kterém se skvěl nápis MILUJU RUDOCHY a kresba motoru V8 s čelenkou z ptačích per.

„Je to kýčovité a zároveň urážlivé,“ řekl Jordan. „Brzy nám tady kvůli tomu někdo dá pořádnou nakládačku.“

„Teď mám to tričko ještě radši, chlapče.“

Ash hrdě vypjal hruď a vystoupal na verandu.

Jordan se usmál na Kai. „Mimochodem, myslím, že jsem překonal tvůj rekord z Umrlcovy strže.“

Iris šťouchla loktem do Kai. „Ty si to necháš líbit?“

Jistěže ne…

Kai vytrhla Ashovi z podpaží přilbu a s vlajícími vlasy seskočila z verandy. „Na to bych se podívala!“

14.17

SALT LAKE CITY

Z jednoho chrámu do druhého…

Profesor Henry Kanosh, člen severozápadního kmene Šošonů, byl první indiánský mormon, který stál na prahu kodeš hakodašim, Nejsvětější svatyně v mormonském chrámu v Salt Lake City.

Připravoval se na to od rána: půstem a modlitbami. Nyní stál v síni z naleštěných kamenů před dvojkřídlými dveřmi, o nichž věděl jen málokdo, pobitými ryzím stříbrem, vysokými pět a širokými bezmála tři metry.

V ruce držel dar, který sem přinesl a který mu odemkl dveře do srdce chrámu.

Dveře se otevřely a vyšla z nich jediná postava.

Hank si klekl a sklonil hlavu.

Přiblížily se k němu tiché, neuspěchané kroky.

Když se před ním zastavily, Hank zvedl ruce se svým darem. Postava mu vzala zlatou tabulku z prstů a odešla.

Hank tu tabulku získal v hostinci Old Faithful. Pozornost všech rozptýlil telefonát z NASA, v němž jim oznámili, že našli shodu s krajinou zachycenou na zlaté váze. Hank zrovna stál vedle Francouzovy bedny. Netroufal si vzít obě tabulky, protože by si Rafael všiml krádeže dřív. Potlačil tedy svou touhu a spokojil se s jedinou, kterou si zastrčil do zadní kapsy kalhot.

Zlatá tabulka patřila církvi. Poté, co Hank viděl repliku Šalomounova chrámu, vůbec o tom nepochyboval.

Kroky se stejně neuspěchaně vzdálily.

Hank se odvážil zvednout zrak, ještě než se dveře zcela dovřely.

Ze svatyně se linulo oslnivé světlo a Hank zahlédl vnitřek místnosti: velký kamenný oltář a zlato, které se třpytilo kolem něj a za ním z bezpočtu polic, jež se táhly zdánlivě donekonečna.

Jsou to původní tabulky Josepha Smitha?

Pocítil mravenčení a ježily se mu chloupky po celém těle: úžas smísený s posvátnou úctou. Pak se dveře zavřely a svět se náhle zdál temnější a mnohem obyčejnější.

Hank vstal a odešel.

Něco z oslnivého jasu si však přece jen odnášel v sobě.

17.45

WASHINGTON, D. C.

Painter procházel přes National Mall. Potřeboval na čerstvý vzduch, ale také se chtěl podívat na jednu stopu, která mu působila čím dál větší starosti.

Celosvětově se všechno uklidňovalo, přinejmenším z geologického hlediska. Erupce na Islandu odezněla: hmota ostrova Ellirey se zdvojnásobila a zrodil se nový atol. V Yellowstonu se nedělo nic mimořádného, těch několik otřesů půdy po hydrotermálním výbuchu brzy ustalo. Pro jistotu ještě situaci přímo na místě monitoroval Ronald Chin se skupinou vulkanologů. Doktor Riku Tanaka z Japonska nehlásil žádnou novou aktivitu neutrin.

I když se jim podařilo vyhnout se bezprostřední apokalypse, supersopka pod Yellowstonem zůstávala skutečná, a jak Chin dříve varoval, už teď měla zpoždění s další erupcí. To bylo děsivé pomyšlení.

S tím se ovšem dnes nedalo nic dělat.

V důsledku posledních událostí v Yellowstonu vzniklo nové kráterové jezero, ale nic nenaznačovalo, že by se v hlubinách schylovalo k něčemu dalšímu. Kowalski podal žádost, aby se jezero jmenovalo po něm: Kowalského kráterové jezero.

Žádost byla z jakéhosi důvodu zamítnuta.

Painter se pokusil zahájit vyšetřování u zbytku rodiny Saint Germainů ve Francii, ale do čtyřiadvaceti hodin po Rafaelově smrti bylo čtrnáct nejvlivnějších členů rodiny zavražděno a nikdo jiný podle všeho o Bratrstvu nic nevěděl. Vypadalo to, že se Pravý rod rozhodl vymazat veškeré kontakty s touto rodinou.

I na lokalitě v Belgii, odkud fyzikové zachytili neutrinové záření, našli jen vyhořelý, zničený dům, který si pronajímala společnost, z níž se vyklubala prázdná schránka s nevystopovatelnými vlastníky. Bratrstvo zjevně chtělo zničit všechny důkazy, které tam snad mohly zůstat: otisky prstů, dokumenty i DNA.

Tato stopa tedy rovněž skončila ve slepé uličce.

Zbývalo jediné vodítko.

Painter došel ke Kapitolu na východním konci National Mallu a vykročil do schodů.

Budova se pro veřejnost uzavírala už za patnáct minut, ale dosud v ní panoval čilý ruch: po schodech pobíhaly děti, turisté pózovali před fotoaparáty a různí demonstranti vykřikovali svá hesla. Painterovi se takový ruch líbil, zvlášť poté, co byl dlouhou dobu zavřený ve své kanceláři pod Smithsonovým hradem.

Před sebou měl extrakt amerického života v celé šíři a bez příkras, a neměnil by ho za nic na světě. Lidé kolem něj ztělesňovali demokracii víc než všechna parlamentní pravidla a procedury i politické hrátky probíhající v zákulisí pod tímto neoklasicistickým dómem.

A tak si užíval svou procházku, i přes vysokou vzdušnou vlhkost.

Později se hodlal navečeřet s Lisou, ale teď si potřeboval vyčistit hlavu. Než začne podnikat nějaké kroky, musí se na ten obraz podívat sám. Kromě toho ani nevěděl, kde by měl začít. O svém objevu neřekl nikomu, dokonce ani nejbližším spolupracovníkům v Sigmě.

Ne že by jim nedůvěřoval, ale právě teď měli sami svých starostí dost. Monkovi se narodila druhá holčička, Harriet, a Monk mu ráno předal písemnou výpověď. Painter ji založil do jeho složky, ale přemluvil Monka, aby si nejprve vzal dovolenou a všechno si ještě rozmyslel. Dlouhý pobyt doma s plačícími dětmi a vyměňováním plenek snad přiměje Monka změnit názor, ale Painter o tom pochyboval. Monk byl v hloubi duše rodinně založený muž. A před týdnem všichni viděli možné důsledky jeho práce pro Sigmu.

A pak tu byl Gray, který se ponořil do hluboké studny zoufalství. Vynoří se z ní ještě silnější, nebo naopak zlomený?

To prozradí až čas.

Painter si tedy nechával všechno pro sebe. Ani cesta sem nebyla bez nebezpečí, ale musel to risknout.

Prošel pod kupolí do kapitolské rotundy. V obrovských prostorách se rozléhaly lidské hlasy. Painter zamířil rovnou do galerie v druhém podlaží, kde stěny dómu pokrývala obří plátna o rozměrech čtyřikrát šest metrů. Na jižní stěně snadno našel to, které hledal: zdejší nejslavnější obraz – Deklarace nezávislosti od Johna Trumbulla.

Zastavil se před ním. Vnímal tíhu dějin, která z díla vyzařovala, a prohlížel si staletí staré tahy malířova štětce. Při vzniku obrazu se však úplatňovaly i jiné ruce. Představil si, jak Trumbulla při zhotovování tohoto mistrovského díla vede sám Thomas Jefferson.

Painter pečlivě studoval každý centimetr plátna.

Plátno zachycovalo předložení Deklarace nezávislosti Kongresu. John Trumbull se na jediném obrazu pokusil zachytit všechny signatáře. To se mu sice nepodařilo, ale kupodivu na obraz přidal pět lidí, kteří konečnou verzi deklarace naopak nepodepsali.

Proč je tam přimaloval?

Nad touto otázkou už dávno hloubají historikové.

Painter četl o tom, že sám Trumbull nabídl několik odpovědí, jež však záhadu spíše zatemnily – a na vznik obrazu skutečně dohlížel osobně Thomas Jefferson, mistr šifer a kódů.

Byl tu tedy pro přítomnost těch pěti osob nějaký jiný důvod?

Meriwether Lewis si to rozhodně myslel.

Painter si v duchu přeříkával slova vyluštěná z bizoní kůže. Jefferson jejich jméno zvěční na plátně. Objevíte ho následovně: Trumův býk nakreslí pět, kteří tam nepatří. Seřaďte jejich jména a řešení vám odhalí písmena G, C, R, J, Ť a jejich čísla 1, 2, 4, 4, 1.

Tuto šifru nebylo těžké vyluštit.

Trumův býk pochopitelně odkazoval ke jménu Trumbull.

Nakreslí pět, kteří tam nepatří – to znamenalo pět lidí zachycených na plátně, kteří nepodepsali Deklaraci nezávislosti:

John Dickinson

Robert Livingston

George Clinton

Thomas Willing

Charles Thomson

Poslední z té pětice, Thomson, podepsal ranou verzi, ale k podpisu slavného dokumentu přizván nebyl, takže konečnou podobu deklarace stvrdilo svými podpisy padesát šest lidí.

Další úryvek Lewisova vzkazu – Seřaďte jejich jména a řešení vám odhalí písmena G, C, R, J, T a jejich čísla 1, 2, 4, 4, 1 – jednoduše vyzýval čtenáře, aby seřadil křestní jména pěti lidí podle daného pořadí prvních písmen.

George

Charles

Robert

John

Thomas

A pak už jen stačilo vybrat v každém jméně příslušné písmeno: první, druhé, čtvrté, čtvrté a první.

Jméno nepřátel Meriwethera Lewise, zrádné rodiny, která ohrožovala Otce zakladatele, znělo Ghent.

Nejdřív to Painterovi nic neříkalo, ale pak se nad ním víc zamyslel, obzvlášť ve světle svého rozhovoru s Rafaelem Saint Germainem. Francouz se zmínil o tom, že Bratrstvo ve skutečnosti tvoří skupina starých rodin, které během staletí – možná tisíciletí – hromadily bohatství, moc a vědomosti, dokud nakonec nezbyla jedna jediná. Rafaelova výpověď odpovídala Lewisovým slovům o očistě Ameriky, během níž se ukázalo, že jedna rodina je zakořeněná příliš hluboko, než aby se jí Otcové zakladatelé mohli zbavit. Tato rodina údajně měla vazby na otrokáře a byla nezměrně bohatá.

Nešlo ve skutečnosti o jednu a tutéž rodinu?

Ghentovi.

Painter by možná takovému vyluštění šifry nepřikládal přílišný význam, až na jednu zvláštní shodu okolností. Ghent bylo zároveň belgické město a tato země se v poslední době objevovala až příliš často: z Belgie pocházelo komando, které napadlo Graye na Islandu, a z Belgie se rovněž šířily menší záblesky neutrin podobné těm z Fort Knoxu.

Painter tedy pokračoval v pátrání. Ghent bylo běžné příjmení obyvatel toho města, kteří se jmenovali například Jan z Ghentu nebo Pavel z Ghentu, v moderních časech jednoduše John Ghent či Paul Ghent. Někdy se také používala jen poangličtěná výslovnost, kterou bylo možné hláskovat foneticky.

A v tu chvíli Painter odhalil pravdu – nebo si to aspoň myslel.

Ne že by s tím mohl něco dělat.

Ustoupil od obrazu, aby si ho prohlédl jako celek. Prohlížel si postavy Jeffersona a Franklina a představoval si, jak stojí před tímto plátnem a musejí čelit stejné hrozbě. I oni měli patrně svázané ruce, stejně jako teď on.

Painter při svém pátrání zjistil, že kořeny podezřelé rodiny skutečně vedou až do Ghentu, a před rozšířením svého vlivu do Ameriky dokonce používala právě tento zápis svého příjmení. Od začátku byla přítomna v koloniích, kde se zapojila do obchodu s otroky, a to do takové míry, že jakýkoliv pokus o její vyhoštění by zapříčinil rozdělení mladého národa.

Byli plevelem, který nelze vytrhnout.

A zůstali jím dodnes.

Rodina rostla spolu s Amerikou, prorůstala do řady společností, podniků a ano, i do vládních úřadů. Představovali jedno z vláken vpletené do vzoru země.

Je tedy divu, že proti nim Sigma nic nezmohla?

Rafael říkal, že tato stará skupina rodin, nejtajnější ze všech tajných společností, používá řadu jmen – Bratrstvo, Formace, familles de l’etoile, hvězdné rodiny. Painter však už znal skutečné jméno svých protivníků, poangličtěné pro jazyk Ameriky.

Byli to jižní Kennedyové.

Jenže už se nejmenovali Ghentovi, ale Gantovi.

Jako například prezident James T. Gant.

POZNÁMKA AUTORA

Pravda, nebo fikce?

Samozřejmě bych rád napsal, že celý tento příběh je pravdivý, ale to bych přeháněl. Posledních pár stránek tedy věnuji oddělení zrna od plev a výmyslů od pravdy. Má kniha stojí na třech hlavních námětech, které se týkají mormonství, raných indiánů a Otců zakladatelů. Jak si po přečtení knihy asi dokážete představit, tato témata jsou navzájem úzce svázaná. Pokusím se je nicméně probrat jedno po druhém:

Mormonství. Sám jsem byl vychován jako římský katolík, ale odjakživa mě fascinovala Kniha Mormonova a zejména její pohled na dějiny Ameriky. Ústředním bodem je mormonská víra, že američtí indiáni jsou potomky jednoho ze ztracených kmenů Izraelitů. Moderní výzkumy DNA to sice vehementně popírají a kladou předky raných indiánů do Asie, četl jsem však pozoruhodný článek, který lze najít na internetu a který srovnává mormonskou věrouku s moderní genetikou. Jde o článek D. Jeffreye Meldruma a Trenta D. Stephense „Who Are the Children of Lehi?“

Také se zmiňuji o společných rysech hebrejštiny a indiánských jazyků (zejména uto-aztéčtiny). Pokud se chcete dozvědět víc (v knize uvádím jen několik příkladů, ale existují jich stovky), podívejte se do článku (rovněž dohledatelného na internetu) „Was There Hebrew Language in Ancient America?“ Johna L. Sorensona.

Podle Knihy Mormonovy John Smith přeložil její text ze zlatých tabulek popsaných jazykem označovaným jako „reformovaná egyptština“. Údajně šlo o ranou formu hebrejštiny s prvky egyptského jazyka. Vypůjčil jsem si pro ni symboly středověkého jazyka zvaného Abeceda mágů, protože ta byla také odvozena z hebrejštiny. Po celé Americe byly skutečně nalezeny úkryty se zvláštními kovovými tabulkami, zlatými i jinými. Většinou jde o podvrhy, ale u některých existují pádné argumenty ve prospěch jejich pravosti. Rozhodnutí však nechám na vás.

Dějiny indiánů. Na úvod bych měl zmínit, že mezi mormonskými osadníky a indiány docházelo v polovině devatenáctého století k vážným třenicím včetně masakrů a válek. Severozápadní kmen Šošonů z Brigham City je ovšem nyní znám pod přezdívkou mormonští indiáni.

1. Náčelník Canasatego byl skutečný irokézský náčelník, který měl zásadní vliv na založení Ameriky. Mnozí ho dokonce považují za zapomenutého Otce zakladatele. Příběh o Franklinovi i o tom, jak se svazek šípů dostal do Velké pečetě Spojených států amerických, je pravdivý.

2. Rovněž opravdu existuje Rezoluce 331, která byla přijata v říjnu 1988 a která uznává vliv irokézské ústavy na základní americké dokumenty včetně Deklarace nezávislosti.

3. V roce 1787 například John Rutledge z Jižní Karoliny předčítal členům Ústavního shromáždění z irokézského zákona slova, zapsaná 250 let před americkou ústavou: My, lidé, abychom vytvořili jednotu, nastolili mír, jednotu a pořádek… Zní vám to povědomě?

4. V různých částech USA byly objeveny ostatky lidí bělošského původu, které matou antropology. Mezi takové nálezy patří Kennewický muž, mumie z nevadské Jeskyně duchů, oregonský člověk nebo žena z Arlington Springs. A je jich mnohem víc.

5. Jedněmi z nejstarších amerických petroglyfů jsou kresby objevené nad pánví Čínského jezera v Kalifornii, staré šestnáct tisíc let.

6. Nová studie založená na obsahu uhlíku v krápnících naznačuje, že v předkolumbovské Americe žilo přes 100 milionů lidí, tedy víc, než kolik jich tehdy žilo v Evropě.

7. Podrobnější informace o indiánských bájích týkajících se Yellowstonu najdete v knize Leea H. Whittleseye Storytelling in Yellowstone: Horse and Buggy Tour Guides a v knize Elly E. Clarkové Indian Legends from the Northern Rockies.

8. Vymizení Anasaziů nadále podněcuje zájem a spekulace badatelů. Podle jedné z nejnovějších teorií Anasaziové přestoupili na novou víru, což vedlo k náboženské válce, jež se jim stala osudnou. Výrazný vliv na jejich osud mohla mít i sopečná erupce, která vedla ke vzniku Západního kráteru.

Otcové zakladatelé. O náčelníku Canasategovi jsme mluvili jako o zapomenutém Otci zakladateli. Teď se podívejme na ty, kterým se zapomnění vyhnulo.

1. Thomas Jefferson byl vědec, státník, vynálezce a politik, jedinečný v tom, že stál o lepší vztahy s domorodými národy Ameriky. Zajímal se o ně natolik, že shromáždil obrovskou sbírku indiánských artefaktů, kterou přechovával v Monticellu. Většina sbírky po Jeffersonově smrti záhadně zmizela, včetně pomalované bizoní kůže (a ano, Meriwether Lewis zemřel na šatech z bizoní kůže). Jefferson také opravdu poslal tajný dopis Kongresu, v němž přiznal, že hlavním cílem výpravy Lewise a Clarka je získávat informace o indiánech. Se svým přítelem Davidem Rittenhousem skutečně pomohl založit mincovnu a byl velký fanoušek tajných kódů a šifer, jichž několik sám vymyslel – včetně šifry, kterou využíval v korespondenci s Meriwetherem Lewisem. Také se hluboce zajímal o zkameněliny.

2. Benjamina Franklina skutečně zaujala erupce sopky Laki, která zahubila šest milionů lidí a pravděpodobně přispěla k propuknutí Francouzské revoluce.

3. Meriwether Lewis (no dobře, striktně vzato není Otec zakladatel, ale zařazuji ho sem, protože byl Jeffersonův přítel a současník ostatních) byl voják, špion a vědec, takže by se z něj mohl stát platný člen Sigmy. Jeho a Clarkova expedice opravdu o pouhých šedesát kilometrů minula Yellowstone. Citát raného osadníka, který naznačuje, že indiáni v Yellowstonu skrývají cosi mocného, není vymyšlený. Dá se tedy těžko uvěřit tomu, že by Lewisova výprava do Yellowstonu nezavítala. Také je pravda, že Lewisova smrt byla prohlášena za sebevraždu, ale stále více důkazů nyní ukazuje spíše na vraždu, nejspíš objednanou. Lewisův hrob jsem popsal tak přesně, jak jsem jen dokázal.

Státní znak USA (přední strana Velké pečeti). Už jsem uvedl, že příběh náčelníka Canasatega je pravdivý. Totéž však platí o tom, že olivová ratolest a svazek šípů jsou symboly Menašeho rodu, jednoho z deseti ztracených kmenů Izraelitů, právě toho, který podle Knihy Mormonovy uprchl do Ameriky. Jefferson a Franklin také původně navrhovali, aby Velká pečeť zobrazovala výjevy vyhnaných Izraelitů. Tento návrh neprošel, ale podněty k zamyšlení zůstávají. Mohou symboly olivové ratolesti a šípů reprezentovat zbytky původních návrhů obou mužů? A pokud ano, proč byli Otcové zakladatelé tak posedlí ztracenými kmeny Izraelitů?

Vědecké střípky. S vědou se snažím ve svých románech nakládat co nejpřesněji, takže většina údajů je založena na realistických datech. O některých se zde zmíním podrobněji.

1. Superkamiokande je skutečný přístroj používaný při výzkumu elementárních částic, jehož součástí je nádrž s padesáti tisíci tunami ultračisté vody. A vaším nehtem opravdu každou vteřinu prochází šedesát miliard neutrin, což jsou částice, které moderní fyzika ještě zdaleka nezbavila všech tajemství.

2. V knize najdete řadu informací o sopečné aktivitě. Většina je pravdivá, včetně toho, že při navrtávání geotermálních oblastí je třeba postupovat opatrně. Už několikrát došlo k výbuchům a výlevu lávy.

3. Jedna drobnost: Podzemní výzkumná fyzikální laboratoř na BYU (Univerzitě Brighama Younga) opravdu leží v podzemí severně od hlavní budovy (omlouvám se, že jsem do ní prorazil díru).

4. V damašské oceli, středověkém skle a některých barvách na vlasy skutečně najdeme doklady dávného zvládnutí nanotechnologií. Pokud jde o moderní nanotechnologii, podrobně se jí zabývám v úvodu… a ano, je to strašidelné.

5. Zbraně použité v knize: brokovnice s elektroparalyzujícími náboji, světelné granáty i jeden skvělý australský honácký pes. Ty všechny jsou skutečné.

Místa. Většina děje se odehrává v Americe, takže musejí být skutečná.

1. Indiánská Hadí mohyla opravdu existuje, ovšem v Ohiu, nikoliv v Kentucky.

2. Pod Západním kráterem na arizonské poušti se táhne bludiště lávových chodeb, v nichž se po celý rok drží led.

3. Ve Wupatki je průduch, který vede do jeskyní o objemu 224 000 000 metrů krychlových a z něhož vanou poryvy větru až o rychlosti necelých padesáti kilometrů v hodině.

4. Pueblo Puklina ve skále je skutečné místo.

5. U Westmanských ostrovů jižně od Islandu žije největší populace kosatek (takže samozřejmě musely v našem příběhu sehrát nějakou roli). Na ostrov Ellirey se dá vyšplhat pouze po laně a je na něm postavená malá chata. Ostrov Heimaey je opravdu přezdíván Pompeje Severu.

6. Většinu míst v Yellowstonu popisuji přesně, včetně Pohádkového údolí s geyziritovými kužely. A od počátku devadesátých let dvacátého století toto nádherné a zvláštní údolí skutečně navštívilo méně než třicet lidí.

7. Yellowstonská kaldera opravdu může vybuchnout. Vlastně už má zpoždění. Geologické informace, které Chin v románu sděluje Painterovi ohledně nadcházející erupce supersopky a jejích důsledků, jsou pravdivé. Takže nejde ani tak o to, jestli k erupci dojde, jako spíš, kdy to bude.

Další zajímavé knihy. Mohl bych sem zařadit dlouhý seznam, ale podělím se jen o tituly, které nejvíce souvisejí s obsahem mého románu.

1. Christopher Knight a Alan Butler: Solomon’s Power Brokers (především informace o „hvězdných rodinách“)

2. Silvio A. Bedini: Jefferson and Science

3. LaVan Martineau: Southern Paiutes

4. Paul Semonin: American Monster

5. Frank Joseph: Unearthing Ancient America

6. Christopher Hardaker: The First American

7. Robert Hieronimus, Ph. D.: Founding Fathers, Secret Societies

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai