PODZEMNÍ ŘÍŠE

JAMES ROLLINS

Přeložil Zdík Dušek

Pro Johna Clemense

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2005 Bořivojova 75, Praha 3 Copyright © 1999 by Jim Czajkowski All rights reserved.

Z anglického originálu Subterranean

(First Avon Books published in 1999)

přeložil O 2005 Zdík Dušek

Redakce textu: Jaroslava Hájková

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Grafická úprava obálky © 2005 Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s.r.o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-546-1

Za vznik tohoto příběhu bych rád poděkoval velmi mnoha lidem. Děkuji Peshe Rubinsteinové, své literární agentce, která v jeho hrubém náčrtu spatřila zárodek budoucího díla; Lysse Keuschové, své editorce, která tento příběh pečlivě vyhladila do současné podoby; své pracovní skupině, která pracně rozebrala a vzápětí vylepšila zápletku (jejími členy jsou Chris Crowe, Dennis Grayson, Dave Meek, Jeffrey Moss, Jane O’Rivaová, Stephen a Judy Preyovi a Caroline Williamsová); a zvláštní poděkování patří Caroly McCrayové za její podporu, kritické připomínky, lásku a přátelství.

A konečně děkuji dvěma lidem, bez nichž by nebylo nic z toho možné: Díky, mami a tati!

Dobrý Bože! Tohle je strašné místo.

Tato slova byla nalezena načmáraná v deníku velitele neúspěšné výpravy k jižnímu pólu, Roberta F. Scotta

PROLOG

Hora Erebus, Antarktida

PEVNINU OD OBZORU K OBZORU POKRÝVÁ MODRÝ LED, DOKONALE ohlazený a lesklý díky vichřicím, které zamrzlou krajinu bičují odlomenými střepinami ledu. Na povrchu nežije nic s výjimkou špinavých skvrn žlutého lišejníku, podstatně starších než kterýkoliv z mužů na základně McMurdo.

Dvě míle pod Erebem, pod vrstvou ledovce, stále zmrzlé půdy a žuly, si vojín Peter Wombley otřel pot z očí. Zasněně vzpomínal na ledničku ve své noclehárně, kde měl bedničku s pivy. „Tohle místo je šílený. Nahoře zatracená vichřice, a tady dole je větší vedro než mezi nohama děvky.“

„Když na to přestaneš myslet, nebude to tak hrozný,“ odpověděl poručík Brian Flattery. Uvolnil z dopravního motocyklu svou ruční svítilnu. „Půjdeme. Před koncem směny musíme ještě zkalibrovat tri další relé.“

Peter popadl svou svítilnu a rozsvítil ji. Jeskyni prořízl kužel světla a Peter se vydal za svým nadřízeným.

„Hele, tady si dávej pozor,“ řekl Brian a namířil svoje světlo na trhlinu v podlaze jeskyně.

Peter si puklinu, kterou právě míjeli, podezřívavě prohlížel. Od okamžiku, kdy sem před třemi měsíci přijel, se naučil mít před těmito plástvovitými jeskyněmi zdravou úctu. Naklonil se přes okraj trhliny a namířil do ní svoji svítilnu. Vypadalo to, jako by vedla přímo do středu světa. Zachvěl se a přemítal, jestli existuje nějaký vchod do pekla. „Počkej!“

„Jdu k tomu relé,“ řekl Brian a dotáhl dopravní saně k ústí tunelu. „Než se vrátím, máš pětiminutovou přestávku.“

Peter si v duchu vydechl úlevou. Nenáviděl tyhle „červí díry“, jak vojáci přezdívali hladkým, klikatým chodbám s tak malým průměrem, že se jimi člověk sotva proplazil. Projít jimi z jedné jeskyně do druhé umožňovaly jenom motorizované saně.

Brian se na ně položil břichem dolů jako kluk, který si lehá na tobogán, hlavou směrem k ústí tunelu. Přidal plyn a od zdí se odrazil dvojnásobně nebo trojnásobně zesílený řev motoru. Brian ještě ukázal Peterovi zvednutý palec a saně vystřelily do úzkého tunelu.

Peter se přikrčil a sledoval, jak Brian odjíždí. Saně projely kolem vzdáleného ohybu a světla v chodbě pohasla. Po několika dalších chvílích už nebylo slyšet ani hukot motoru. Zůstal v jeskyni sám.

Posvítil si na hodinky, aby si zkontroloval čas. Brian by měl být zpátky za pět minut. Usmál se. Možná dokonce za dvacet, jestli bude potřeba komunikační relé rozebrat a vyměnit některé jeho součásti. Takže by měl mít víc než dostatek času. Vytáhl z kapsy u vesty jointa.

Svítilnu si položil vedle sebe a nastavil její stínidlo tak, aby se světlo co nejvíc rozptylovalo po okolí. Pak se opřel zády o stěnu jeskyně, vytáhl z kapsy zápalky a jednou škrtl. Zhluboka vdechl kouř trávy. Ááách! Zaklonil hlavu a vychutnával si ho hluboko v hrudi.

Náhle se jeskyní rozlehlo zaskřípání nějakého kamínku.

„Do hajzlu!“ Peter se zakuckal dýmem a popadl svítilnu. Přejížděl světlem sem a tam po svém okolí. Nikdo. Jeskyně byla prázdná. Ostražitě naslouchal, ale už nic neslyšel. Ve světle jeho baterky se míhaly jen stíny.

Najednou se mu zdálo, že je tu daleko větší zima a tma.

Podíval se na hodinky. Uběhly čtyři minuty. Brian by už měl mířit nazpátek. Zašlápl nedopalek cigarety. Bude to dlouhé čekání.

Brian Flattery zavřel panel na boku komunikační stanice. Jednotka fungovala bez chyby. Už zbývalo zkontrolovat jenom dvě další relé. Tyhle rutinní testy by zvládli i jeho podřízení, ale byla to jeho oblíbená činnost. I slabé poruchy příjmu chápal jako osobní urážku své odbornosti. Stačí to jenom trochu vyladit, a všechno bude dokonalé.

Přešel k saním, jejichž motor běžel naprázdno, a znovu si na ně lehl. Zařadil rychlost, a když vjížděl do tunelu, trochu sklonil hlavu. Pomyslel si, že to vypadá, jako kdyby ho polykal nějaký had. Kolem hlavy mu ubíhaly hladké stěny a cestu před ním osvětlovala svítilna, kterou měl připevněnou na přilbě. Po minutě saně vyklouzly z tunelu do jeskyně; kde nechal čekat Petera.

Brian vypnul motor a rozhlédl se kolem. Jeskyně byla prázdná, ale ve vzduchu ucítil známou vůni. Marihuana. „Zatracená práce!“ vykřikl. Zvedl se ze saní a zvýšil hlas. „Vojíne Wombleyi! Okamžitě se sem vraťte!“

Jeho slova se odrazila od stěn. Neozvala se žádná odpověď. Brian přejel po jeskyni paprskem své baterky, ale nikoho neviděl. Na druhé straně jeskyně byly pořád oba motocykly, na kterých sem přijeli. Kde ten parchant je?

Po cestě k motocyklům mu na vlhké skvrně na zemi podjela levá noha. Pokusil se rukou rychle zachytit stěny, ale minul. S vyjeknutím dopadl tvrdě na zadek. Jeho svítilna se odkutálela po podlaze, až se nakonec zastavila s paprskem namířeným zpátky směrem k němu. Látkou khaki uniformy mu k tělu prosákla teplá vlhkost. Zaskřípal zuby a zaklel.

Brian se znovu postavil na nohy a s úšklebkem si oprášil zadní část kalhot. Jistý vojín si zaslouží nakopat do řiti a přesně to ho taky čeká. Začal si upravovat košili, když si všiml, že mu něco kape z dlaní. Zalapal po dechu a uskočil, jako kdyby chtěl uniknout vlastním rukám.

Měl je celé od krve.

KNIHA PRVNÍ
TÝMOVÁ PRÁCE

1. KAPITOLA

Kaňon Chaco, Nové Mexiko

Zatracení chřestýši.

Ashley Carterová si předtím, než nastoupila do svého pickupu Chevy, oklepala prach z bot. Zaprášený kovbojský klobouk hodila na sedadlo vedle sebe a otřela si kapesníkem čelo. Naklonila se přes řadicí páku, otevřela přihrádku v palubní desce a vyndala z ní soupravu proti hadímu uštknutí.

Kloubem prstu zapnula vysílačku. Ozvalo se praskání statické elektřiny. Ashley strhla obal z jehly a natáhla obvyklé množství antiséra proti hadímu jedu. Teď už by to množství dokázala odhadnout od oka. Zatřásla lahvičkou. Byla skoro prázdná. Je načase zajet do Albuquerque pro další.

Vyčistila si kousek kůže hadříkem namočeným v alkoholu, jehlu si zabodla do paže a zamrkala, když do sebe vstříkla jantarovou tekutinu. Povolila si trochu škrtidlo, dva vpichy na svém předloktí si přetřela jodem a pak si ránu obvázala.

Škrtidlo si opět utáhla o něco těsněji a podívala se na hodiny na palubní desce. Za deset minut je opět uvolní.

Zvedla vysílačku a stiskla tlačítko umístěné po její straně. „Randy, slyšíš mě? Přepínám.“ Když tlačítko uvolnila, znovu bylo slyšet jen praskání.

„Randy, prosím, zvedni to. Přepínám.“ Její soused, Randy, byl stále ještě na neschopence kvůli zranění zad, které utrpěl v dole. Během posledních deseti týdnů si přivydělával pár dolarů navíc tím, že přes den hlídal jejího syna Jasona.

Nastartovala motor a vyjela na souběžné stopy od kol, které tvořily silnici. Z vysílačky se ozvalo zkomolené zachraplání a pak uslyšela: „… jde, Ashley, co se děje? Čekali jsme tě tu už před hodinou.“

Zvedla vysílačku. „Promiň, Randy. Našla jsem novou místnost ve vykopávkách kmene Anasazi. Byla zakrytá haldou kamení. Musela jsem se do ní podívat ještě za světla. Jenže jeden chřestýš měl trochu jiné plány. Musím zajít za doktorem Marshallem. Budu doma asi tak za hodinu. Mohl bys dát do trouby lazaně? Přepínám.“ Odložila vysílačku na palubní desku.

Šum statické elektřiny. „Uštknutí! Už zase! To už je počtvrté od vánoc. Ty si zahráváš, Ash. Tyhle sólové výpravy se ti jednou nevyplatí. Ale poslouchej, od doktora Marshalla si pospěš domů. Čekají tady na tebe nějaký mariňáci.“

Nakrabatila obočí. Co provedla? Zasténala a znovu popadla vysílačku. „Co se děje? Přepínám.“

„Nevím. Hrajou si na blbý,“ řekl Randy a pak tišším hlasem dodal, „a jde jim to zatraceně dobře. Opravdický vojáci. Budeš je nenávidět.“

„To jsem přesně potřebovala. Jak si vede Jason? Přepínám.“

„Je v pořádku. Užívá si to. Vemlouvá díru do hlavy jednomu desátníkovi. Myslím, že už ten zelený mozek málem přesvědčil, aby mu půjčil svou zbraň.“

Ashley udeřila dlaní do volantu. „Co si ti parchanti myslí, že mi do domu tahají zbraně? Zatraceně, hned tam budu. Drž pevnost! Konec.“

Nikdy nenosila zbraň. Ani v divočině Nového Mexika. To by se na to podívala, jestli dovolí nějakým přerostlým klukům, aby jí tahali do domu zbraně. Zařadila rychlost a zprudka se rozjela, až se kola vozu na drobných kamínkách protočila.

Ashley vyskočila z auta s paží zavěšenou na modré pásce a prošla rychle svou kaktusovou zahradou směrem ke skupině uniformovaných mužů, shromážděných pod malou zelenou plátěnou stříškou nad verandou, která v okolí sta metrů nabízela jediný stín.

Když vydusala po schodech nahoru, muži před ní ustoupili. Kromě jednoho z nich, který měl na každém rameni bronzové výložky a zůstal stát na místě.

Namířila přímo k němu. „Kdo si sakra myslíte, že jste, takhle sem vrazit s arzenálem, kterým byste vyhodili do povětří celou vietnamskou vesnici? Mám tu syna.“

Důstojník sevřel rty do úzké čárky. Zaklonil trochu hlavu a sundal si sluneční brýle, ukrývající chladný výraz jeho očí, prostý jakékoliv emoce. „Major Michaelson, madam. Doprovázíme doktora Blakelyho.“

Pronikavě se na něj podívala. „Žádného doktora Blakelyho neznám.“

„On ale zná vás, madam. Říká, že patříte k nejlepším paleoantropologům v zemi. Nebo jsem alespoň slyšel, jak to říká prezidentovi.“

„Prezidentovi čeho?“

Bezvýrazně se na ni díval. „Prezidentovi Spojených států.“

Její překvapení přerušila drobná postava s vlasy barvy písku, která se prodrala mezi uniformovanými muži. „Mami! Už jsi doma! Na tohle se musíš jít podívat.“ Syn si všiml Ashleyiny ruky v pásce, a tak ji popadl za druhou. „Tak pojď.“ I když výškou dosahoval jen kousek nad opasky vojáků, snadno je odtlačil stranou.

Ashley mu dovolila, aby ji odtáhl dveřmi dovnitř. Když za ní zaklaply vchodové dveře, namířila do obývacího pokoje a všimla si koženého kufříku, ležícího na stole. Její nebyl.

Z kuchyně k ní zavanula vůně česneku z pekoucích se lazaní. Její žaludek na to zareagoval zakručením. Od snídaně nejedla. Randy, vyzbrojený poskvrněnými kuchyňskými palčáky, se zrovna pokoušel vytáhnout bublající lazaně z trouby, aniž by je vylil. Pohled na takového medvědího muže, oblečeného do kuchařské zástěry a bojujícího s mísou lazaní, v ní vyvolal úsměv. Střelil po ní očima.

Už otvírala ústa, aby ho pozdravila, když tu najednou ucítila naléhavé zatahání za paži. „No tak, mami, podívej, co má doktor Blakely. Je to kurevsky dobrý.“

„Dávejte si pozor na jazyk, pane,“ napomenula ho. „Víš dobře, že takhle se tu nemluví. Tak mi ukaž, co se tu děje.“ Mávla na Randyho a nechala se odtáhnout do obývacího pokoje.

Její syn ukázal na kufřík a zašeptal: „Je to uvnitř.“

Její pozornost upoutal zvuk tekoucí vody z koupelny na chodbě. Otevřely se dveře a do chodby vešel vysoký černoch, hubený jako tyčka, oblečený v trojdílném obleku. Byl už starší a nakrátko ostříhané vlasy měl mírně prošedivělé. Na nose měl brýle s tenkými obroučkami, které si právě posunul blíže ke kořeni nosu. Když uviděl Ashley, pousmál se na znamení, že ji poznává. Rychle k ní vykročil s napřaženou rukou. „Profesorko Ashley Carterová, váš snímek v loňském časopisu Archeology rozhodně nevystihuje vaši krásu.“

Ashley vždycky poznala falešnou lichotku, když nějakou slyšela. Byla pokrytá prachem z cesty, paži měla zavěšenou na pásce a na sobě zablácené kalhoty – rozhodně nebyla žádnou královnou krásy. „Přeskočte ty bláboly, doktore. Co tu děláte?“

Spustil ruku. Oči se mu na chvilku rozšířily a pak se usmál ještě víc. Měl v ústech víc zubů než žralok. „Líbí se mi váš přístup,“ řekl. „Je to osvěžující. Mám pro vás návrh…“

„Nemám zájem.“ Ukázala ke dveřím. „Můžete rovnou vyrazit i s tou vaší kamarilou. V každém případě děkuji.“

„Kdybyste si jenom vyslech…“

„Nenuťte mě, abych vás odsud vyhazovala.“ Ukázala rukou ke vchodovým dveřím.

„Dostala byste sto tisíc za dvouměsíční práci.“

„Prostě odsud…“ Paže jí klesla podél těla. Odkašlala si, zírala na dr. Blakelyho a povytáhla obočí. „Tak teď vás poslouchám.“

Od svého rozvodu se musela řádně ohánět, aby měli pořád nějaké jídlo na stole a střechu nad hlavou. Její asistentský plat sotva stačil na pokrytí jejich životních nákladů, o jejích výzkumných projektech nemluvě.

„Počkejte,“ začala. „Počkejte minutku. Je to legální? To nemůže být legální.“

„Ujišťuji vás, doktorko Carterová, že ta nabídka je zákonná. A to je jenom začátek,“ pokračoval dr. Blakely. „Jsou zaručena exkluzivní autorská práva na výzkum. Zaručujeme vám místo na univerzitě podle vašeho výběru.“

O něčem podobném vždycky snila, když snědla moc pizzy s klobásami a cibulí. „Jak je to možné? Univerzity přece mají stanovy… pravidla… služební stáří… Jak byste…?“

„Toto je projekt prosazovaný těmi nejvýše postavenými lidmi. Byla mi dána svoboda najmout, kohokoliv budu chtít, a nabídnout mu takový plat, jaký uznám za vhodné.“ Sedl si na pohovku, přehodil nohu přes nohu a paže roztáhl do stran. „A já chci vás.“

„Proč?“ zeptala se opatrně a stále ještě podezřívavě Ashley.

Dr. Blakely se předklonil a zvedl ruku na znamení, že ji žádá o trochu strpení. Sáhl pro kufřík a s klapnutím jej otevřel. Oběma rukama opatrně zvedl křišťálovou sošku, kterou měl uvnitř. Otočil ji směrem k Ashley.

Byla to lidská postava – a soudě podle visících prsou a vybouleného břicha postava ženy. Stmívající se světlo pronikalo křišťálovou strukturou a odráželo se jako duha do všech stran.

Kývl na Ashley, aby si sošku vzala do ruky. „Co si o tom myslíte?“

Zaváhala, protože se obávala dotknout té křehké nádhery. „Jednoznačně primitivní kultura… Vypadá to na nějakou ikonu plodnosti.“

Dr. Blakely energicky přikývl. „Správně, správně… Tady to máte, podívejte se zblízka.“ Zvedl těžkou sošku a paže se mu chvěly napětím. „Prozkoumejte ji, prosím.“

Natáhla se k němu, aby sošku převzala.

„Je vyřezaná z jediného kusu diamantu,“ řekl. „Bez jediného kazu.“

Teď už pochopila, proč ten ozbrojený doprovod. Jak jí pomalu docházely všechny důsledky jeho slov, odtáhla od předmětu s tak nevyčíslitelnou hodnotou ruce. „Tak to je kurevsky dobrý,“ zašeptala.

Ashley Carterová sledovala přes kuchyňský stůl, jak dr. Blakely zaklapl mobilní telefon a uložil jej zpátky do své náprsní kapsy. „Tak, profesorko Carterová, kde jsme to byli?“

„Děje se něco?“ zeptala se Ashley a vytírala ze svého talíře rajčatovou omáčku kouskem česnekového toastu. Oba seděli u jejího zeleného kovového kuchyňského stolu.

Doktor zavrtěl hlavou. „Vůbec nic. Jenom mi potvrzovali účast jednoho potenciálního člena týmu. Je to odborník na jeskyně z Austrálie.“ Usmál se na ni, aby ji uklidnil. „Tak kde jsme to byli?“

Ostražitě se na něj podívala. „Kdo se má ještě té expedice účastnit?“

„Obávám se, že jména účastníků jsou důvěrná. Ale mohu vám říct, že jednáme s předním kanadským biologem a egyptským geologem. A s několika… dalšími.“

Ashley pochopila, že tento směr rozhovoru by byl marný. „Dobře. Takže se vrátíme k té diamantové sošce. Ještě jste mi neřekl, kde byl ten artefakt objeven.“

Sevřel rty. „Tato informace je také důvěrná. Sdělíme ji pouze těm, kteří se výzkumu přímo zúčastní.“ Složil ubrousek, který měl položený v klíně.

„Pane doktore, myslela jsem si, že si spolu promluvíme. Vy jste ale ve svých odpovědích dost skoupý.“

„Možná. Ale ani vy jste mi zatím nedala konkrétní odpověď. Jste ochotná stát se členkou mého výzkumného týmu?“

„Potřebuji víc podrobností. A taky víc času na to, abych si upravila pracovní rozvrh na nejbližší dobu.“

„O takové drobnosti se postaráme my.“

Vzpomněla si na Jasona, který jedl svou večeři z tácku před televizí. „Mám syna. Nemůžu se prostě zvednout a odejít. A ten rozhodně není žádnou drobností.“

„Máte bývalého manžela. Scotta Vandercleva, pokud se nemýlím.“

„U něj Jason nebude. Na to zapomeňte.“

Blakely si nahlas povzdychl. „Tak to máme problém.“

Tohle bude tvrdý oříšek. Jason měl ve škole trochu problémy a Ashley přísahala, že s ním toto léto stráví nějaký čas. „O tom vůbec nebudeme debatovat,“ řekla tak přesvědčivě, jak jen byla schopna. „Jason pojede se mnou, nebo nebudu mít na výběr a budu muset vaši nabídku odmítnout.“

Blakely si ji tiše prohlížel.

„Byl se mnou i u ostatních vykopávek. Vím, že to zvládne,“ pokračovala.

„Nemyslím si, že to bude bezpečné.“ Bezbarvě se usmál.

„Je to otužilé a vynalézavé dítě.“

Blakely se zašklebil. „Když s vámi budu v tomto bodě souhlasit, přidáte se ke skupině?“ Odmlčel se, sundal si brýle a mnul si prsty otlačeniny u kořene nosu. Vypadalo to, že nahlas přemýšlí. „Předpokládám, že by mohl zůstat na základně Alfa. To by bylo bezpečné.“ Znovu si nasadil brýle, natáhl se přes stůl a nabídl Ashley ruku. „Domluveno.“

Ulehčené vydechla a potřásla si s ním rukou. „Tak jaký je důvod k takovému úsilí dostat mě do týmu?“

„Vaše specializace. Antropologie primitivních kmenů obývajících skalní útesy. Vaše práce na gilských obydlích byla brilantní.“

„Ale stejně, proč já? Jsou i jiní paleoantropologové s podobným zaměřením.“

„To má řadu důvodů. První,“ – začal odpočítávat argumenty na prstech – „při ostatních vykopávkách jste už ukázala, že jste schopna řídit tým. Druhý, máte vynikající nos na detaily. Třetí, jste úžasně tvrdohlavá v řešení záhad. Čtvrtý, jste ve výtečné fyzické kondici. Pátý, zasluhujete si můj respekt. Nějaké další otázky?“

Ashley to prozatím uspokojilo, a proto zavrtěla hlavou. Cítila se trochu zahanbená a bojovala s ruměncem. V její oblasti člověk jen zřídka slýchal nějakou chválu. Změnila téma hovoru.

„Když jsme teď partneři, možná byste mi mohl říct, kde jste objevili ten unikátní artefakt.“ Vstala, aby umyla nádobí. „Tipla bych si, že někde v Africe.“

Usmál se. „Ne, vlastně to bylo v Antarktidě.“

Podívala se na něj úkosem a pokoušela se uhádnout, jestli ji jenom tak nezkouší. „Na tomhle kontinentě žádné primitivní kmeny nejsou. Je to holý ledovec.“

Blakely pokrčil rameny. „Kdo říkal, že to bylo na něm?“

Zacinkala nádobím ve dřezu. „Tak kde tedy?“ Otočila se k němu, opřela se o dřez a utřela si ruce do suché utěrky na nádobí.

Odpověděl tím, že ukázal prstem k podlaze.

Dolů.

2. KAPITOLA

Black Rock, Austrálie

BENJAMIN BRUST SE DÍVAL, JAK PŘES BÍLÉ UMYVADLO PŘEBĚHL HNĚDÝ šváb. Přešel k mřížím a přejel si rukou přes strniště, které mu vyrostlo na tvářích od doby jeho uvěznění. Pach staré moče byl u dveří méně intenzivní. Vojenský strážný v khaki uniformě vzhlédl od svého časopisu GQ, který měl v klíně. Ben na něj kývl, ale ten jeho gesto neopětoval a jednoduše se vrátil k četbě.

Aspoň že se Benův klient, Hans Biederman, zotavuje. Díky Bohu za to. V žádném případě nepotřeboval ještě k tomu všemu neúmyslné zabití. Pan Biederman by měl ještě dnes odletět zpátky do Německa, poté, co si z jejich malé eskapády neodnesl nic vážnějšího než plácnutí přes ruku – zatímco Ben jakožto autor plánu expedice měl před sebou dlouhou šichtu ve vojenském vězení.

Během posledních pěti let se Ben specializoval na doprovod lidí, kteří mohli zaplatit patřičnou sumu, do exotických lokalit, aby se zde mohli pokochat vzácnými výhledy. Byly to výlety, k jejichž uskutečnění bylo zapotřebí trochu obejít a někdy přímo překročit pár pravidel. Specializoval se na podzemní dobrodružství: opuštěné diamantové doly v Jižní Africe, ruiny klášterů pohřbených pod Himalájemi, podmořské tunely u pobřeží Karibiku – a nyní, zde v Austrálii, na komplex úžasných jeskyní, které lidským zrakům zapověděla armáda.

Jeskyně byly v odlehlé části vojenského prostoru na Black Rocku. Tyto nádherné jeskyně objevil a zmapoval sám Ben před čtyřmi lety, když tu sloužil jako voják.

Všechno fungovalo dokonale, dokud Herr Biederman, jeho zavalitý německý zákazník, neuklouzl a nezlomil si nohu. Ben ho tam měl nechat shnít za to, že ignoroval jeho varování, ale místo toho se ho pokusil dostat z jeskyní ven. Bolestný křik Herr Biedermana přilákal vojenskou policii a Bena díky jeho úsilí chytili.

Odvrátil se od mříží a lehl si na lůžko prožrané moly. Zaklonil hlavu a studoval skvrny na stropě. Uslyšel pochodování tvrdých podrážek na chodbě a pak nějaké mumlání určené strážnému na chodbě.

Těžký časopis s plesknutím dopadl na podlahu. „Tady, pane. Čtvrtá cela.“ V odpovědi strážného slyšel strach.

Kroky se přiblížily a pak se zastavily. Zvedl se na lokty, aby se podíval, kdo před jeho celou stojí. Poznal tvář svého bývalého velitele. Holá hlava, zahnutý nos a šedé, pronikavé oči. „Plukovníku Matsone?“

„Tak nějak jsem věděl, že skončíte tady. Vždycky s vámi byly problémy.“ Ale úsměv, který mu pohrával v koutcích úst, příkrá slova zmírňoval. „Jak se k vám chovali?“

„Jako v Hiltonu, pane. Jenom pokojská služba je trochu pomalá.“

„To je pokaždé.“ Plukovník naznačil strážnému, aby otevřel dveře do cely. „Následujte mě, seržante Bruste.“

„Už jsem jenom pan Brust, pane.“

„To je jedno,“ řekl plukovník a zamračeně se odvrátil. „Musíme si promluvit.“

Strážný ho přerušil. „Nemám mu dát pouta, pane?“

Ben věnoval plukovníku Matsonovi ten nejnevinnější pohled.

„Jo,“ řekl Matson. „To byste raději měl. Civilistům se nedá důvěřovat.“

„No dobře,“ řekl Ben a napodobil stoj v pozoru. „Vyhrál jste. Seržant Brust se hlásí do služby.“

Plukovník Matson přikývl a odmávl strážného pryč. „Tak pojďte, seržante. Jdeme do mé kanceláře.“

Ben ho následoval z vězení a po krátké jízdě autem dorazili k administrativní budově. Plukovníkova kancelář se vůbec nezměnila. Byl tu ten samý stůl z ořešákového dřeva s kroužky od hrnků s kávou; stěny ověnčené standartami Staré gardy; poháry lemující postranní zeď. Během jízdy sem Ben pochopil z váhavosti toho jinak velmi temperamentního muže, že se jedná o něco důležitého.

Plukovník Benovi ukázal, ať se posadí, naklonil se přes okraj svého stolu a pozorně si ho prohlížel. Matsonův obličej byl jako vytesaný z kamene. Ben měl co dělat, aby se před jeho pohledem nezačal svíjet.

Nakonec jeho starý velitel unaveným hlasem promluvil: „Co se s vámi sakra stalo? Nejlepší z nejlepších, a pak jste prostě zmizel.“

„Měl jsem lepší nabídku.“

„Jakou? Vodit pracháče s krizí středního věku na malé adrenalinové procházky?“

„Já tomu radši říkám dobrodružná dovolená. Kromě toho jsem si vydělal dost na to, abych udržel ovčí farmu svého otce nad vodou.“

„A taky jste si vysloužil určitou reputaci. Jste úplný jeskynní chrt. Četl jsem o té záchranné operaci ve Státech. Jste velký hrdina, co?“

Ben pokrčil rameny.

„Ale proto jste odsud neodjel, že ne? Bylo to kvůli Jackovi, nemám pravdu?“

Po zmínce o jméně jeho přítele Benovi ztuhl obličej. „Věřil jsem v Gardu. A v čest. Věřil jsem vám.“

Plukovník Matson udělal grimasu. „Politický nátlak někdy pravidla trochu ohýbá. A zkresluje čest.“

„Blbost!“ Ben zavrtěl hlavou. „Premiérův syn si zasloužil každou ránu toho výprasku, který mu Jack dal po té sprosťárně, co zkusil na jeho holku.“

„Premiér má mocné přátele. Nemohlo to projít bez trestu.“

„K čertu s tím!“ Ben udeřil pěstí o opěradlo křesla. „Já bych udělal to samé. Jeho vojenský soud byla šaškárna.“ Zarazil se, ztěžka polkl a pak pokračoval o něco tišším hlasem. „Jacka připravili o všechno, co z něj dělalo muže. A vy se divíte, proč jsem odešel?“

Matson si vzdychl a zdálo se, že je spokojen. „Tehdy vám osud příliš nepřál. Teď vám politické tlaky naopak pomohou.“

Ben nakrabatil obočí. „Co tím myslíte?“

„Měl bych předstírat, že jsem nikdy ten dopis nedostal. Vzhledem k tolika problémům, které jste způsobil, si zatraceně zasloužíte strávit pár let za mřížemi.“

„Jaký dopis?“

„Rozkaz z ministerstva. Máte být propuštěn.“

Co to bylo za vtip? To ho prostě nechají odejít? Ben přihlížel, jak po Matsonově tváři přeběhl ustaraný výraz. „Co se děje, plukovníku?“

„Má to háček.“

No jistě, pomyslel si Ben. Všechno má háček.

„Musíte se přidat k jedné mezinárodní expedici. Nějaký profesor někde v Americe si vyžádal vaši expertizu při průzkumech jeskyní. Jde o nějakou tajnou operaci. Nejsou tu uvedeny žádné podrobnosti. Všechna obvinění proti vám budou zastavena a za vaše služby vám zaplatí.“ Posunul list papíru Benovi. „Tady to máte.“

Ben si rychle přečetl dopis a oči se mu zastavily u čísla na konci stránky. Zíral na všechny ty nuly a přemítal, jestli to není chyba. To nemůže být správně. Pak by mohl mít ovčí farmu se vším všudy jednou provždy. Už by nemusel dělat průvodce po zakázaných oblastech.

„Vypadá to skoro až příliš dobře na to, aby to mohla být pravda, co?“ Matson se naklonil kupředu a položil ruce Benovi na ramena. „Ale je nemožné to odmítnout.“

Ben ohromeně přikývl.

„Něco mi říká, abyste si dával sakra pozor, Bene.“ Matson odkráčel ke svému křeslu za stolem a sedl si. „Tady jde o vysokou hru hlavounů a ti mají tendenci válcovat malé lidi. Vzpomeňte si na svého přítele Jacka.“

Ben zíral na číslo na konci stránky a zatajil dech. Bylo to opravdu příliš dobré, než aby to mohla být pravda.

Když se Ben vrátil do své cely, lehl si, zakryl si oči paží, usnul a brzy se ponořil do noční můry, kterou neměl už od dětství. Byl znovu chlapec a protahoval se mezi metr širokými sloupy z vlhkých kamenů uvnitř obrovské jeskyně. Tohle místo znal. Jednou ho sem vzal jeho dědeček, aby mu ukázal skalní rytiny původních australských obyvatel, takzvaných Aboriginů.

Byla to ta samá jeskyně, ale teď z kamenných sloupů vyrážely větve, poseté ovocem. Zvědavě se natáhl pro jednu červenou dužnatou dýni, ale byla těsně mimo jeho dosah. Když spouštěl ruku, ucítil, jak se mu do týla zavrtávají nějaké oči. Prudce se otočil, ale nikdo tu nebyl. Ty oči ale přesto byly nyní všude kolem. Koutkem oka zahlédl nějaký pohyb za jedním velkým kamenným sloupem.

„Kdo je tam?“ zavolal a běžel se za sloup podívat. Nikde nikdo, jen prázdný prostor. „Co chcete?“

Do mysli se mu vkradlo slovo „duchové“.

Dal se do běhu…

Cítil, že ho něco sleduje a volá na něj. Nedbal na to a běžel dál, hledaje nějaký východ. Sloupy kolem něj houstly a zpomalovaly jeho postup. Pak ucítil na zátylku jemný dotyk a zaslechl zkomolená slova, která mu někdo šeptal do ucha.

„Jsi jedním z nás.“

Vykřikl a probudil se ze sna.

Vzbudil se na svém kavalci a promnul si spánky. Pořád mu divoce bušilo srdce. Zatracená práce. Co znovu vyvolalo tu starou noční můru? Zavřel oči a vzpomínal, že ty děsivé sny poprvé začaly po hádce s dědečkem v jeskyni Aboriginů v okolí Darwinu.

„Ne, to není pravda,“ ječel třináctiletý Ben a oči se mu po tom odhalení naplnily slzami.

„Ale ano, je, mladý muži. A já nejsem zvyklý na to, aby mě lidé označovali za lháře.“ Vrásčitá tvář jeho dědečka se na něj mračila. „Tohle býval kdysi domov mé babičky, který zdědila po svých předcích,“ zopakoval a rýpl Bena do žeber. „Tvojí přímé příbuzné.“

Pomyšlení, že by mu v žilách měla kolovat krev Aboriginů, ho vyděsilo. Vždycky si s kamarády dělal legraci ze snědých dětí Aboriginů ve škole. A teď, během jediného úderu srdce, byl jedním z nich. Zavrtěl hlavou. „Já nejsem žádnej zatracenej negr!“

Dostal štiplavou facku. „Měj úctu ke svým předkům.“

Ještě teď se při té vzpomínce přikrčil. Jako kluk se za tento odkaz styděl. Aboriginové byli tehdy považováni za občany druhé kategorie, kteří stojí jen kousek nad zvířaty. Naštěstí v něm byla krev Aboriginů naředěná generacemi krve evropské, a tak ji mohl snadno držet přede všemi v tajnosti. Jen před sebou ne. Tehdy taky začaly jeho noční můry.

Po bezpočet nocí se budil s přikrývkou přilepenou na svém zpoceném těle a po tvářích mu stékaly slzy. Křečovitě ji sevřel rukama a modlil se, aby se nikdo nedozvěděl o jeho tajemství.

Časem dospěl, a dokonce se naučil respektovat a cenit si svého jedinečného dědictví, a sny nakonec postupně zmizely jako staré hračky, naskládané do lepenkových krabic, zapomenuté a už nepotřebné.

Zavrtěl hlavou. Tak proč teď? Proč by měl oprašovat své dětské hrůzy?

Došel k závěru, že to musí být tou zatracenou celou, a zavrtal se hlouběji do své deky. Naštěstí se brzy díky tomu dobře načasovanému dopisu tohohle proklatého místa zbaví.

O třicet dní později jeho záhadný dobrodinec zatelegrafovai do Black Rocku a za dvacet hodin byl Ben povýšen ze své úzké cely v Austrálii do pokojů v hotelu Sheraton Buenos Aires v Argentině.

Vyzkoušel nohou vodu ve vaně. Ucukl, jak byla horká, a pak se usmál. Ááách, dokonalé. Po měsíci ve vězení v Black Rocku, po měsíci vlažných sprch, které sotva pronikly vrstvou špíny, přilepenou na jeho pórech, ho plná vana horké vody mohla dovést až k nejvyšší rozkoši. Vlezl si do vany a ve vodě, z níž stoupala pára, se uvelebil. Zmáčkl tlačítko trysek. Ze všech stran ho začaly masírovat šimravé proudy bublinek, které vytvářely jemnou vířivou koupel. Prostě paráda.

Vzdychl si, opřel se pohodlně dozadu a nechal své tělo uvolněně plavat v proudech z trysek.

Ozvalo se zaklepání na dveře.

Ben ho ignoroval a ponořil se ještě hlouběji.

Zaklepání se ozvalo znovu, tentokrát naléhavěji.

Zvedl se trochu na loktech. „Kdo je to?“

Odpověděl tlumený hlas: „Promiňte, pane, ale doktor Blakely si žádá vaši přítomnost v Pampové místnosti v přízemí. Ostatní hosté tam budou také.“

Ben si promnul červené oči. „Dejte mi pět minut.“ Vylezl z horké vody a chladný vzduch mu na nohách okamžitě vyvolal husí kůži. Oblékl se do starého hnědého tvídového obleku a vydal se do konferenční místnosti.

K jeho ulehčení byl předpokoj posluchárny vybaven barem. Před policí plnou láhví přecházel barman. V malých skupinkách tu už postávala řada mužů i žen.

Rozhlédl se. Nikdo se nedíval jeho směrem. Vskutku přátelské přivítání. Ještě jednou se rozhlédl po místnosti a pak se rozhodl, že s whisky do tohoto „večírku“ zapadne lépe. Přešel k baru.

„Přejete si, pane?“

„Whisky a jedno pivo.“ Opřel se loktem o černé čalounění, které lemovalo bar, a pozoroval sál. Nebyl tu jeho typ lidí. Žádný hlasitý smích, žádné rozlité nápoje, žádní vzteklí opilci. Nuda. Poté, co si hodil whisky rovnou do žaludku, odložil skleničku a usadil se se svým pivem.

Za sebou uslyšel ženský hlas. „Whisky. Neředěnou, prosím.“

Otočil se, aby se podíval, kdo má podobné choutky jako on. Ženy, které pijí whisky, jsou stejně vzácné jako slepičí zuby. Nebyl zklamaný.

Pohrávala si se skleničkou před sebou. Na dlouhých prstech s krátkými upravenými nehty neměla žádné prsteny. Žádný snubní prsten – skvěle. Byla stejně vysoká jako on, což bylo u ženy překvapivé. Měla do bronzova opálenou kůži, sytý odstín mědi, který vypovídal o dlouhých dnech strávených na slunci. Nejvíc ho ale zaujaly její černé vlasy, které jí volně splývaly až k pasu.

„Můžu vám koupit další?“ zeptal se a úmyslně přehnal svůj australský přízvuk. To na ženy vždycky zabíralo.

Povytáhla levé obočí. „Jsou zadarmo,“ řekla. „Pití je v ceně pobytu.“

Jeho mírně nezbedný úsměv ještě zesílil. „Tak v tom případě, co byste říkala hned dvěma dalším?“

Dívala se na něj svýma zelenýma očima.

Napřáhl ruku. „Ben Brust. Ze Sydney.“

„To mi došlo z vašeho přízvuku,“ řekla s náznakem úsměvu. „I když vaše pomalá výslovnost zní spíš jako ze Západní Austrálie než z oblasti Nového Jižního Walesu.“

„No,“ řekl, spustil ruku a zařadil zpátečku. „Vlastně jsem vyrostl na ovčí farmě svého otce u Perthu. V Západní Austrálii. Ale většina lidí by nepoznala Sydney od…“

„To jsem si myslela.“ Dopila svůj drink a začala se otáčet k odchodu. „Schůze by měla každou chvíli začít.“

Než odešla, vyžebral si u ní aspoň jednu malou kost. „A vy jste?“

„Ashley Carterová.“ Proklouzla kolem něho.

Ben se díval, jak odchází. To rozhodně nebyla chůze profesorky. Polkl zbytek svého piva a uznale hodnotil její odchod.

3. KAPITOLA

Buenos Aires, Argentina

ASHLEY PŘEŠLA K MLADÉMU ŠPANĚLSKÉMU GENTLEMANOVI, KTERÝ ZKONTROLOVAL JEJÍ TOTOŽNOST. Přikývl a otevřel dveře. V místnosti bylo nějakých padesát míst k sezení, ale jen asi čtvrtina z nich byla obsazena. Uvaděč ji odvedl k vyhrazenému místu v přední řade a zmizel. Ve své lehké sukni a saku, které měla na sobě, se Ashley chvěla zimou a přála si, aby nastavili termostat trochu výš.

Když se usadila, začala se v duchu znovu probírat událostmi posledních týdnů; na povrch vyplavaly její staré obavy. Zejména jedna.

Jason.

Ani trochu se jí nelíbilo, že musela svého syna nechat samotného v hotelovém pokoji nahoře. Ten večer se zdál být nějak tichý, rozhodně nebyl tak hlučný jako obvykle. Prsty na kabelce se jí sevřely.

A celá tahle mise. Dopis s letenkami přišel poštou spolu s instrukcemi, aby neztráceli čas. „O všechno ostatní jsme se již postarali,“ stálo v dopise. Žádné další podrobnosti.

Na sedadlo vedle ní se posadil nějaký muž. „Znovu zdravím.“

Podívala se, kdo to je. Byl to zase ten australský chlápek. Zatraceně. Copak nemůže mít chvilku klidu? Prázdné kaňony jejího domova v Novém Mexiku jí nikdy nepřipadaly tak lákavé.

„Dovolte, abych začal znovu…“ Podával jí ruku. „Benjamin Brust.“

Nechtěla ho urazit a krátce si s ním potřásla rukou. Tak a teď jdi pryč, pomyslela si.

Usmíval se na ni a bílé zuby se mu odrážely od zdravě červené barvy obličeje. Měl silné lícní kosti a drobné vějířovité vrásky v koutcích očí. Plné rty. „Tak co vlastně víte o celé téhle věci?“ zeptal se.

Ashley pokrčila rameny a ve snaze odradit ho od dalších pokusů navázat rozhovor se odvrátila.

„Takové tajnosti,“ zamumlal Ben.

Přikývla. „Snad se už brzy dozvíme nějaké podrobnosti.“

Zůstal zticha. Přesto ale cítila vedle svého ramene jeho přítomnost. Kolínskou, která měl pižmovou a sytou vůni, a jeho hluboký a pravidelný dech.

Otočila se. Posluchárna byla skoro plná. Už tu začínalo být příliš teplo. Přála si, aby spravili ten termostat.

„Důvěřujete mu?“ zeptal se jí šeptem.

„Ne,“ odpověděla a dívala se přímo před sebe. Věděla, o kom hovoří. „Vůbec.“

Blakely od vchodu přihlížel, jak se posluchárna plní. Jeho tým byl shromážděn na pěti předních sedadlech. Dal přes místnost signál svému asistentovi Rolandovi.

Roland přikývl a zvedl si k ústům mikrofon. „Dámy a pánové, prosím, zaujměte svá místa. Jsme připraveni začít.“

Po několika okamžicích shonu a posledních kvapných příchodů se dveře do posluchárny zavřely a světla mírně pohasla. Blakely vyšel na pódium a stoupl si za osvětlený řečnický pultík. Osušil si čelo kapesníkem. Znal svou řeč zpaměti, každé pečlivě vybrané slovo.

Blakely zaťukal na mikrofon, aby vyzkoušel, jestli funguje. Hned potom také ztichl tlumený hukot hlasů z obecenstva. „Nejprve bych vám chtěl poděkovat, že jste se dostavili.“ Odmlčel se. „Vím, že to bylo obtížné, opustit tak náhle svoje pravidelné životy. Jsem si nicméně jistý, že během několika chvil všichni uznáte, že to vyrušení stálo za to.“

Zvedl dálkový ovladač projektoru a stiskl tlačítko. Na plátně za ním se objevila fotografie zasněžené hory, ze které stoupal chochol špinavého dýmu. „Hora Erebus na Rossově ostrově hned u pobřeží Antarktidy. Jeden ze tří sopečných kuželů tohoto kontinentu. U úpatí této hory je americká výzkumná stanice McMurdo. Můj domov během posledních pěti let.“

Stiskl tlačítko, aby na dalším snímku ukázal skupinku nízkých kovových staveb, postavených na povrchu šedého ledovce. Ze střech čněly vzhůru satelitní přijímače jako nějací bizarní pavouci. „Posledních deset let jsem prováděl geotermální studie na některých horkých spárách, které jsou hluboko pod kuželem sopky a okolním Rossovým mořem stále aktivní. U tohoto výzkumu asistovala NASA. Jejich třetí výprava před šesti lety provedla rádiový průzkum zemské kůry, aby našla případná naleziště ropy. Já jsem byl pověřen průzkumem hory Erebus a objevil jsem některé úžasné věci.“

Znovu zmáčkl tlačítko a na plátně se objevil průřezový diagram zemské kůry pod sopečným kuželem. „Jak vidíte, pod Erebem byl objeven spletitý systém jeskyní, který se táhne stovky mil daleko.“

Přešel k dalšímu obrázku. „Bližší zkoumání sonarem a radarem objevilo obrovskou jeskyni, oddělenou od nejhlubší spáry pouhými šesti sty metry skály.“ Ukazovátkem označil síť trhlin, která vedla k masivní kapse. „Nazvali jsme ji jeskyně Alfa. Má průměr téměř osm kilometrů 8 její dno leží tři kilometry pod povrchem kontinentu. Skoro třikrát hlouběji, než kam kdy vkročila lidská noha.“

Následující snímek ukazoval skupinu usmívajících se mužů s tvářemi pokrytými špínou a prachem, jak pózují před velkým otvorem s nerovnými okraji. „Po třech letech práce jsme se do té místnosti prokopali. Trvalo další rok, než jsme v ní zřídili a postavili tábor.“ Na plátně se objevila bodově osvícená skupina kovových skladišť a stanů. Uprostřed čněla tříposchoďová dřevěná budova. Druhá, podobná – zatím pouhá kostra dřevěných konstrukcí a lešení – byla zatím ve výstavbě. „Základna Alfa,“ řekl dr. Blakely. „Pracovali jsme v tajnosti.

Přístup byl omezen pouze na lidi s patřičným povolením.“

Po promítnutí následujícího snímku posluchači zalapali po dechu. Blakely se mírně usmál. „Dámy a pánové, zde vám představuji záhadu.“

Ashley, která si zatím mnula oči, zívala a přemítala, co s ní mají všechna ta slova o vulkanické aktivitě a dolování společného, se na svém sedadle prudce napřímila. To musel být nějaký podvrh. To, co viděla, dělalo kilometr širokou díru do všeobecně přijímané antropologické teorie.

Fotografie, promítaná na plátno, znázorňovala nasvícený kousek stěny jeskyně. Do zdi byla vykopána síť obydlí, stoupající několik desítek metrů nad její dno. Na rozdíl od organizovaných útesů obyvatel indiánského kmene Anasazi, které studovala v Novém Mexiku, kde byla obydlí s jasnými terasami a geometrickými útvary, byla tato jeskynní obydlí daleko jednodušší a hrubší, byl to vlastně jen nahodilý shluk neuhlazených jeskyní.

Když se reakce publika zklidnila na tiché mumlání, Blakely pokračoval. „Bohužel, nikdo nebyl doma“ – místností proběhla vlna nervózního smíchu – „ale našli jsme několik artefaktů.“ Prošel několik dalších fotografií. Na jedné z nich byla ta diamantová postava plodnosti.

Ashley ve svém sedadle doslova ztuhla. Znovu se opřela a zvedla ruku. „Promiňte, doktore Blakely…“

Pokynem ruky jí udělil slovo a odmlčel se, aby se napil ze sklenice s vodou.

„Bylo to naleziště datováno?“ zeptala se.

Polkl a přikývl. „Ano, provedli jsme přibližné radioizotopové datování. Podle našeho odhadu je staré kolem pěti celých, dvou desetin milionu let.“

„Cože!“ Ashley podruhé vyskočila ze svého sedadla. „To je nemožné.“

„Měření byla zopakována v řadě laboratoří,“ odpověděl s blahosklonným úsměvem Blakely.

Oči všech posluchačů se teď upíraly na ni. Nějaký osvětlovač na ni dokonce namířil jedno světlo. Zastínila si oči rukou. „Ale první hominidé, nejranější předci moderního člověka, se na planetě objevili teprve před čtyřmi miliony let. A tito první hominidé neměli ani nářadí, ani potřebnou společenskou strukturu, aby mohli postavit něco takového.“

Blakely pokrčil rameny. „Proto jsme tady.“ Promítl další obrázek: fotografii tunelu u úpatí stěny. „Takové tunely vycházejí z hlavní jeskyně na mnoha různých místech a propojují se s dalšími jeskyněmi a chodbami. Myslíme si, že někde dole na konci jednoho z těchto průchodů leží odpovědi na otázky, které položila profesorka Carterová. Kdo postavil ta obydlí? Kdo vyřezal ty sochy? A kde jsou teď?“

Posluchači setrvávali v ohromeném tichu. Ashley, stále v šoku, se zase posadila.

„Sestavil jsem malou skupinu, aby začala s průzkumem. Aby se vydala hlouběji do bludiště podzemních chodeb a objevila, co se tam může skrývat. Skupinu povede profesorka Ashley Carterová, expertka na paleoantropologii a archeologii. Ostatní členové týmu jsou předními odborníky ve svých oborech.“

Ukázal na blondýnu, sedící několik sedadel od Ashley. „Členkou týmu bude Linda Furstenburgová, profesorka biologie z univerzity ve Vancouveru, která bude studovat unikátní biosféru, již jsme tam dole objevili. Zúčastní se i geolog, Chálid Najmon,“ pokračoval Blakely a přitom kývl směrem k arabskému gentlemanovi, který seděl s nohou přes nohu po Lindině levici. „Jak mnozí z vás vědí, bude nám asistovat při mapování nerostného bohatství, které leží pod antarktickým ledem. Jeho nálezy mohou zcela změnit naše názory na tento kontinent.“

Blakely nakonec ukázal na dva muže v přední řadě. „Až z Austrálie sem přiletěl Benjamin Brust, světově uznávaný odborník na jeskyně, který bude mapovat komplikovanou strukturu tohoto jedinečného jeskynního systému. A ten elegantně oblečený muž v uniformě je major Michaelson z Námořnictva Spojených států, který spolu se dvěma dalšími školenými vojáky bude doprovázet tým a zabezpečovat logistiku a ochranu.“

Mávl rukou směrem ke skupině v první řadě. „Dámy a pánové, zde je váš tým.“ Z davu se ozval aplaus.

Ashley se pokoušela zanořit do svého sedadla hlouběji.

Po vysvětlení některých dalších podrobností a zodpovězení řady otázek setkání skončilo. Blakely uspokojeně opustil pódium.

V zadním pokoji si povzdechl a uvolnil si kravatu. První část byla za ním. Roland, který mu dělal asistenta už více než patnáct let, vešel dovnitř s promítanými diapozitivy. Blakely na něj kývl.

„Šlo to velice dobře, pane,“ řekl Roland, když diapozitivy ukládal do krabičky. „Představitelé vlády i ostatní sponzoři vypadali velice spokojeně.“

„Ano,“ odpověděl Blakely s unaveným úsměvem. „Taky si myslím.“ Sundal si sako a odhodil ho na nedalekou židli. Na další židli si sedl.

Roland uklidil diapozitivy do kartónové krabice. „Nikdo neměl žádné podezření, že už tam jeden tým pracoval.“

Blakely pokrčil rameny. „Tuhle informaci momentálně k ničemu nepotřebují.“

„Ale co když…“

„Tentokrát jsme připraveni daleko lépe. Žádné strachy. O tenhle tým nepřijdeme.“

4. KAPITOLA

PODRUHÉ VE DVOU MĚSÍCÍCH SE ASHLEY STŘETLA S MAJOREM MICHAELSONEM. I nyní, když měl na sobě modrý oblek, poznala toho samého modrookého plastového vojáčka, který doprovázel dr. Blakelyho k jejímu domu. „Je mi jedno, že vy a vaši dva troubové půjdete s mým týmem,“ řekla, když ho odchytila hned před konferenčním sálem. „Chci to hned teď dokonale vyjasnit. Tahle skupina je moje.“

Stál zpříma a ani o píď neustoupil před jejím pohledem. „Madam, mám své rozkazy.“

Taková překvapení nenáviděla. Blakely ji měl předem varovat, že s týmem půjde ozbrojený doprovod. „Tohle je vědecká výprava. Ne vojenská.“

„Jak doktor Blakely vysvětloval, jdeme s vámi z čistě obranných důvodů. Kvůli vaší bezpečnosti.“

„Dobře,“ řekla a dívala se mu přímo do očí. „Ale pamatujte si, že i když budete mít s sebou zbraně, rozkazy dávám já. Je to jasné?“

Ani nemrkl, jen mírně kývl hlavou. „Mám své rozkazy, madam.“

Zaskřípala zuby a potlačila touhu vybuchnout. Co mohla dělat? Ustoupila. „Hlavně že si rozumíme.“

„Nějaký problém, dámo?“ U lokte se jí objevil Ben. Usmíval se, ale když se podíval na majora, rty mu neznatelně ztuhly.

Ashley vycítila Benovo napětí, na hony vzdálené jeho předchozímu nenucenému chování. Možná se mu taky moc nelíbí, že bude mít kolem sebe zbraně, pomyslela si. „Ne,“ řekla nahlas. „Jen si vyjasňujeme několik bodů.“

„Dobře. Budeme spolu pohřbeni přes celé léto v jámě hluboké tři kilometry. Začněme jako přátelé.“ Ben napřáhl ruku směrem k důstojníkovi.

Major Michaelson jeho ruku ignoroval. „Dělejte svoji práci a já budu dělat zase tu svou.“ S kývnutím směrem k Ashley se major otočil a odkráčel.

„Milý chlapík,“ řekl Ben. „Vyloženě přátelský.“ Sarkasmus v jeho hlase bylo těžko možné přeslechnout.

„Nepotřebuji, aby mě někdo zachraňoval.“

„Promiňte?“

„Uměla bych si poradit s majorem Michaelsonem i bez vašeho zákroku.“

„To jsem viděl.“ Ben vypadal raněně. Opravdu raněně. „Ale to nebyl ten důvod, proč jsem přišel. Mluvil jsem s profesorkou Furstenburgovou a panem Najmonem. Všichni jdeme do hotelového baru. Jenom jsem vás chtěl taky pozvat.“

Ashley se podívala do země, zahanbená vlastní příkrou reakcí. Nebyl to Ben, kdo si zasluhoval její vztek. Potřebovala jenom někoho, na kom by si mohla zchladit žáhu, a on byl bohužel zrovna po ruce. „Poslyšte, omlouvám se. Nechtěla jsem.“

„Zapomeňte na to.“ Na rty se mu vrátil úsměv. „My Australani máme hroší kůži. Tak jak to s vámi vypadá, půjdete taky?“

„Měla bych se vrátit do svého pokoje. Kvůli synovi. Je nahoře.“

Ben povytáhl obočí. „Vy jste s sebou vzala syna? Kolik mu je?“

„Jedenáct,“ řekla obranně. „Už se mnou na vykopávkách byl.“

„Skvělé. Není nic lepšího, než když se naše děti můžou zúčastnit naší práce.“ Ukázal na bílý hotelový telefon pověšený na zdi. „Tak ho zkontrolujte. Jestli mu nic nechybí, pojďte s námi.“

Očekávala, že jí vyčiní za to, že s sebou táhne svého syna přes polovinu zeměkoule, a jeho reakce trochu zmírnila její napětí. Možná to bylo v pořádku, že s ní Jason jede na tohle dobrodružství, jaké člověk prožije jednou za život. „Máte pravdu. Jenom mu zavolám.“

Rychlý telefonát z hotelové haly zastihl Jasona ještě pořád zabraného do jeho videohry Nintendo, jako kdyby na ní byl závislý. V pozadí Ashley slyšela její pípání a zvonění. „Teď nemůžu mluvit, mami. Už jsem skoro na dvacátý třetí úrovni. Tak daleko jsem ještě nebyl. A pořád mám tři životy.“

„To zní skvěle, zlato. Poslouchej, budu nahoře až asi tak za hodinu. Nevadí ti to?“

„Jasně, jasně. Přijď kdykoliv. Musím končit.“

„Tak se dobře bav.“ Linka zmlkla. Povzdechla si a zamířila k baru.

Koneckonců bude dobré, že pozná lépe svoje kolegy ještě před zítřejším začátkem výpravy.

Hotelový bar Maxi byl pravou hospodou. Vnitřek byl zařízený v pařížském stylu, s drobnými kavárenskými stoly a intimními kójemi. Nad barem visela francouzská vlajka. Stolky byly obsazeny spoustou večerního divadelního publika a na nich stály espresa, café latté a různé exotické nápoje. V kontrastu k evropské výzdobě tu ale hrála hlasitá jihoamerická hudba v tepavém rytmu.

V kóji ve vzdálenějším rohu už byl usazený její tým. Viděla Bena, jak jim přes místnost nese pití. Pobral najednou pivo a tři koktejly, ale podařilo se mu projít bludištěm loktů a nohou tak, že většina nápojů stále ještě byla v jednotlivých sklenicích. Ashley vklouzla ke stolku těsně před ním.

Ben se usadil vedle ní a podal jí sklenici. „Jestli si vzpomínám, dáma ráda whisky.“

Usmála se. „Díky.“

„Zdá se, že vy dva se už znáte,“ řekl ten egyptský geolog Chálid Najmon, který seděl naproti vedle Lindy Furstenburgové. Na pozadí pouštního opálení jeho úsměv doslova zářil. Snědá pleť mu slušela. „Už se znáte dlouho?“ zeptal se, než se napil svého vína.

„Ne. Seděli jsme vedle sebe na té informativní schůzce,“ vysvětlovala Ashley. „Jinak jsme naprostí cizinci.“

Ben předstíral, že se jí jeho slova dotkla. „Cizinci, to zní tak ošklivě.“

„No,“ řekl Chálid, „zatímco nám pan Brust šel pro pití, seznamoval jsem se s profesorkou Furstenburgovou.“

„Prosím, říkejte mi Linda.“ Mírně se zarděla a neustále si urovnávala pruh blond vlasů za ucho. Její chování bylo navenek uvolněné, ale pořád se skelným pohledem rozhlížela po místnosti.

Chálich přikývl. „Linda mně zrovna říkala o svém doktorském výzkumu. Z oboru evoluční biologie. Studuje vývoj fosforeskujících řas v jeskynních systémech. Fascinující oblast.“

„Nějaké ty světélkující řasy jsem už taky viděl,“ řekl Ben. „V jedné jeskyni na Madagaskaru. Jsou tam jeskyně, kde je jich tolik, že byste tam skoro potřebovali sluneční brýle.“

Linda přikývla. „Rinchari luminams. Nádherný druh. Existuje v několika různých barvách.“ Pokračovala o tom, jak se od sebe jednotlivé varianty liší.

Ashleyina pozornost se odvrátila od konverzace. Dívala se na Lindu, která právě mluvila. Měla tak modré oči, že Ashley přemítala, jestli je to pravá barva. Její postava se vyznačovala hebkostí, bujnými křivkami, malýma rukama a dětsky jemnými prsty. Tvořila naprostý kontrast k Ashleyinu vypracovanému, štíhlému tělu. Ashley by nikdo nepopsal jako hebkou.

Chálid z Lindy vůbec nespouštěl oči a každou chvíli přikývl, zatímco pokračovala se svým popisem. Zjevně nebyl zaujat jenom genetickou variabilitou světélkujícího bahna. Dokonce i Ben se pořád usmíval, když ji poslouchal.

Ashley si připadala jako kus žuly vedle růže. Polkla svou whisky.

„… a za to jsem získala doktorát.“

„Chápu, proč si doktor Blakely vybral právě tebe,“ řekla Ashley. Zdálo se, že se oba muži probrali z transu. „Tvoje znalosti jedinečných evolučních pochodů nám při dokumentování našich výzkumů hodně pomohou.“

Ben si pročistil hrdlo. „Rozhodně jsi přínosem.“

Chálid přikývl. „Vskutku.“

Ben konečně odvrátil pohled od Lindy. „Tak, Chálide, co je tvým úkolem? Jsi geolog, co?“

Chálid si usrkl vína a pak řekl: „Antarktická smlouva z roku 1959.“

„Cože?“ zeptal se Ben.

„Antarktida nikomu nepatří. Smlouva z roku 1959 deklarovala, že tento kontinent bude využíván pouze pro mírové a vědecké účely. Jako světový park.“

„Jo, o tom vím, Austrálie tam má několik základen.“

„Ano, ale věděli jste, že díky zákazu minerálních výzkumů, který je v té smlouvě také, je dodnes neznámý rozsah minerálního bohatství Antarktidy? Je to velké bílé místo na geologických mapách.“

Chálid se odmlčel, aby jim jeho slova došla, a pak pokračoval. „A platnost smlouvy skončila v roce 1991. Kontinent je nyní minerálním výzkumům přístupný, s jednou kritickou výhradou: země musí být chráněna před poškozením.“

Ashley to došlo. To mělo ohromné důsledky. „Tyhle podzemní chodby vám dovolí prozkoumat minerální bohatství toho kontinentu, aniž by došlo k poškození povrchu.“

„Ano,“ řekl a přikývl. „A jakákoliv objevená naleziště – ropy, minerálů, drahých kamenů – jsou majetkem vlády, která je najde.“

„Vzhledem k zájmu vlády Spojených států o budoucí nároky na teritoria,“ pokračovala Ashley, „není divu, že Národní vědecká nadace byla tak štědrá se svou finanční podporou. Ale jaký je tedy přesný účel naší výpravy?“

„Řekl bych, že to bude kombinace vědy, obchodu a politiky,“ odpověděl Chálid – a pak dodal s úsměvem, „předpokládám, že to bude něco jako projekt Manhattan vaší vlády.“

Ashley se zamračila. „Skvělé. Však se podívejte, co nádherného z něj vzešlo.“

„Jaká myslíš, že je pravděpodobnost nějakého zásadního objevu?“ zeptala se Linda a upoutala tak znovu Egypťanovu pozornost.

„Vzhledem k tomu, že jeden výzkum prokázal v kouři Erebu přítomnost zlatého prachu – což je u sopek naprostý unikát – myslím, že se náklady na naši expedici investorům bohatě vrátí.“

„Zlato v sopečném kouři,“ řekl Ben. „To zní jako pěkně přitažené za vlasy.“

Chálid se nad jeho přerušením mírně zamračil. „Hodně se o tom psalo.“

Ostatní členové týmu zůstávali potichu. Ohromením.

Ashley se naježila. Blakely jí znovu neřekl o výpravě všechno. Nejdřív ozbrojený doprovod, a teď zase tohle. „Nevím, jestli se mi to líbí,“ řekla. „Takhle rabovat kontinent. A kdo z toho bude mít prospěch?“

Linda souhlasně přikývla.

Všichni seděli mlčky a uvažovali nad novou informací, která je přiměla vystřízlivět.

Pak Ben náhlým výbuchem zničil jejich pochmurné zasnění. „K čertu s tím. Pojďme tancovat! Tady se narodilo tango. No tak, Buenos Aires se teprve probouzí.“

Ashley se zamračila. Ten australský pastýř ovcí si nikdy nedá pokoj, pomyslela si. „Já končím. Mám syna, kterého musím uložit do postele.“

Chálid taky zavrtěl hlavou. „V mé zemi tango netančíme.“

Linda se rozjasnila. „Já půjdu. Ráda vypadnu z toho zatuchlého hotelu.“

„Výborně!“ řekl Ben. „Znám jeden bar ve čtvrti San Telmo. Poutavý a nefalšovaně starobylý.“

Ben se vysunul zpoza stolku a podal Lindě ruku. „Noc a hvězdy na nás čekají,“ zadeklamoval s mírnou úklonou.

Linda se Benově přednesu ostýchavě usmála.

Jak ti dva odcházeli, Ashley si všimla, že Chálidovi pokleslo obočí. Zamumlal něco arabsky, pak se s Ashley rozloučil a také se zvedl od stolu.

Dívala se, jak Ben odvádí Lindu z baru. Když spolu vycházeli na ulici, bylo slyšet její zvonivý smích.

Ashley zůstala sedět a otáčela v prstech sklenici se zbytkem whisky. Z reproduktorů u baru se jako na objednávku ozvaly první tóny tanga. Díky této eroticky dusné hudbě si připadala ještě osamělejší.

KNIHA DRUHÁ
POD LEDEM

5. KAPITOLA

TAK ZASE V LETADLE, POMYSLELA SI ASHLEY KYSELE, S NOSEM PŘITISKNUTÝM k okénku. Pod ní od obzoru k obzoru spolu bojovaly ledovec s žulou.

Tohle byla poslední etapa dvoudenní cesty. Včera přeletěli osm set mil z, Buenos Aires do Esperanzy, argentinské vojenské základny na okraji Antarktického poloostrova. Tady Ashley poprvé okusila antarktický vzduch – jako kdyby jí do plic natekla ledová voda. Tým přenocoval ve vojenských kasárnách na základně a následujícího rána opět nastoupili na palubu argentinského letadla. V poledne, jak Blakely slíbil, už budou na konečném místě určení, na námořní základně Spojených států McMurdo.

Ashley toužila po tom, aby mohla strávit víc než dvacet čtyři hodiny mimo kabinu letadla. Trochu se na svém sedadle nadzvedla, aby se podívala, jak se chová Jason. Ten seděl na druhé straně chvějící se kabiny vedle Bena, něco mu vzrušeně vykládal a máchal přitom kolem sebe rukama. Ti dva se rychle spřátelili poté, co byli spolu ubytováni v mužské ložnici v kasárnách v Esperanze.

Ben si všiml jejího pohledu a usmál se na ni přes Jasonovu hlavu. Ten Australan měl obdivuhodnou trpělivost. Jasonovy historky se někdy dost zaplétaly a protahovaly.

„Je v pořádku,“ řekl major Michaelson, který seděl vedle ní.

Polekaně na něj vyštěkla: „Neptala jsem se na váš názor.“

„Jenom jsem chtěl…,“ zamračeně zavrtěl hlavou. „Zapomeňte na to.“

Ashley se kousla do spodního rtu. Zjevně ji jen chtěl uklidnit. „Promiňte. To nebylo namířeno na vás. Jenom ve mně pořád hlodají pochybnosti, jestli jsem měla Jasona opravdu brát s sebou.“

Napjaté držení jeho ramen se trochu uvolnilo. „Váš syn má kuráž. Zvládne to.“

„Díky. Ale co Ben? Nebyl do téhle výpravy přijatý proto, aby dělal vychovatele.“

Major se usmál. „Možná na něm ulpí trochu Jasonovy dospělosti.“

Zasmála se. „Ten muž je opravdu chodící komediant.“

„Ale aspoň zná své řemeslo.“ Major kývl hlavou Benovým směrem. „Četl jsem jeho záznamy. Je to proslulý záchranář, který se specializuje na průzkum jeskyní. Před dvěma lety zachránil zkušený výzkumný tým v Lechuguillských jeskyních. Výzkumníci zmizeli na osm dnů a nikdo je nemohl najít. Ben šel dovnitř sám a vyšel se zlomenou nohou a čtyřmi členy výpravy. Ten ví o jeskyních všechno. Skoro jako kdyby měl šestý smysl.“

„To jsem si neuvědomila…,“ podívala se na Bena, který teď s Jasonem hrál karty. Seděla a uvažovala nad touto informací.

„Vaše složka byla neméně impozantní,“ řekl major.

„Moje složka?“

„Zdá se, že máte úžasnou schopnost nějak vyšťourat nové objevy na místech, která už byla skrz naskrz prozkoumána.“

Nad jeho chválou jen pokrčila rameny. Vypadalo to, že major má mimořádně hovornou náladu. Obvykle býval nemluvný a stoický. Otočila se k němu. „Rozhodně toho o nás hodně víte, ale já jsem dostala jenom letenky a plán cesty. Dokonce ani neznám vaše křestní jméno.“

„Jsem Dennis,“ odpověděl. „Doktor Blakely plánuje podrobné seznámení se situací na základně Alfa.“

Major Dennis Michaelson, pomyslela si. S křestním jménem se major zdál být téměř lidský. Opřela se ve svém sedadle. „Odkud jste, Dennisi?“

„Z Nebrasky. Naše rodinná farma je hned u North Platte.“

„A proč jste se dal k námořnictvu?“

„Přihlásil jsem se spolu se svým bratrem Harrym. Je to velký fanda do motorů – auta, motorky, závody sajdkár, takovéhle věci. Dal se k armádě, aby se dostal k ještě větším motorům. Nebyl nikdy šťastný, pokud neměl ruce umazané od oleje. Potřeboval pořád něco opravovat.“ Když popisoval svého bratra, objevil se na Michaelsonově tváři láskyplný úsměv.

„A co vy? Co odlákalo od farmaření vás?“

„Částečně jsem chtěl dohlédnout na Harryho. Ale taky, jak jsem říkal, je naše rodinná farma hned u North Platte. A North Platte je hned u úplného konce světa.“

„Takže jste se přihlásil, abyste viděl svět. A teď jste tady. Sloužíte na jeho dně.“

„Ano,“ řekl skoro vášnivě. „A North Platte se mi nikdy nezdálo tak krásné jako právě teď.“

„Tak proč toho nenecháte a nevrátíte se zpátky na farmu?“

Jeho tvář se náhle tak zakabonila, až se mu spojily konce černého obočí. Potřásl hlavou, ale zůstal potichu.

Pokusila se z něho vytáhnout víc. „Jak jste se vlastně dostal k takovému nudnému úkolu? Hlídat skupinku vědců.“

„Přihlásil jsem se,“ zamumlal.

Nakrabatila čelo. To nebylo zrovna rozhodnutí, které by člověk očekával od profesionálního vojáka, který chce dělat armádní kariéru. Nekoukala z něj žádná prestiž, žádná sláva, jen vysedávání na spodku světa. „Proč?“

Pokrčil rameny. „Mám své důvody.“ Uvolnil si bezpečnostní pás, vstal ze svého sedadla a vydal se směrem k WC.

Ashley osaměla a vrátila se znovu k pozorování krajiny pod letadlem. Slunce se odráželo od ledového povrchu. Čím lépe znala své kolegy, tím méně jim rozuměla. Ale copak to byla nějaká novinka? Nikdy nerozuměla lidem. Vezměme si třeba její manželství. Líbánky, které trvaly osm let, dokud se jednoho dne nevrátila domů o něco dříve z vykopávek – s ranní nevolností – a objevila svého manžela v posteli s jeho sekretářkou. Bez jakýchkoliv varovných příznaků. Žádné otisky rtěnky na límečcích košile. Žádné blonďaté vlasy na saku. Nic. Byla to pro ni záhada.

Ashley si položila ruku na břicho. Scottova nevěra nebyla tím nejhorším. Pamatovala si na křečovitou bolest břicha a výtok krve. Citové přetížení z jeho zrady u ní vyvolalo potrat. Ze ztráty nenarozeného dítěte se téměř zhroutila. Duševní zdraví si uchovala jen díky Jasonovi, kterému tehdy bylo sedm let.

Dokonce i když už uběhla řada let, jedna její část ji pořád ještě bolela, když si vzpomněla na to, co všechno ztratila. Nejen dítě, ale i důvěru v lidi. Od té doby odmítala být tak otevřená a tak zranitelná.

Sesunula se ve svém sedadle a zírala ze zamrzlého okénka. Na obzoru se do vzduchu zvedala věž z kouře jako nějaký tmavý podpis na modrém nebi. Sedla si zpříma. Jak letadlo pokračovalo kupředu, objevil se zdroj toho šedého dýmu, vyčnívající z plochého povrchu krajiny jako nějaký probouzející se obr. Hora Erebus.

Vnitřek dodávky Dodge páchl cigaretovým kouřem a otřásal se ve stejném rytmu s písničkou Pearl Jam, znějící z kazetového přehrávače. Nad vrchol Erebu vyšlo unavené polední slunce. Řidič, mladý příslušník námořnictva, kýval hlavou do rytmu hudby. „Už jsme skoro doma,“ zavolal přes rameno. „Je to hned za dalším ledovým valem.“ Cestu z Williams Field k základně McMurdo tvořila nahrubo vysekaná brázda v ledu. S posledním nadskočením, při kterém jim cvakly zuby, objeli val a Ashley spatřila cíl jejich cesty.

Přetřela rukavicí zamžené okénko. Ostatní členové týmu dělali to samé. Základna McMurdo byla černou šmouhou na modré ledové plošině, lemující Rossovo moře. Byl to průmyslový komplex malých šedých budov, ztrácejících se vedle obrovské skládky na jihu. Dodávka se provalila kolem zapálené haldy odpadků, ze které do modré oblohy stoupal olejovitý dým.

Nad dodávkou přeletěl vrtulník námořnictva a tlak vzduchu a zvuku rozechvěl okénka auta. Jason si přikryl uši. Nad základnou ve vzduchu hlučelo několik dalších vrtulníků. Ashley poklepala řidiči na rameno. „Je tady vždycky takové rušno?“

Řidič ukázal palcem nahoru. „Tohle je klidný den,“ zakřičel.

Znovu se ve svém sedadle opřela. Skvělé.

Blakely se usmál. „Strávíme tu jen několik hodin, pak budeme pokračovat přímo do základny Alfa. Dole je mnohem větší klid.“ Zamyšleně vyhlédl z okénka. „Vlastně si po roce nebo tak nějak zvyknete na zdejší ruch i zápach. Mně už skoro chyběl.“

„Vypadá to jako hodně velký zdroj znečištění na to, že jde o vědeckou stanici,“ zašklebila se Linda. „Okolní ekosystémy jsou křehké.“

Blakely pokrčil rameny. „Přidělili nám deset milionů dolarů na úklid. Zlepší se to.“

„To rozhodně doufám,“ odpověděla Linda.

Vysadili je poblíž tvárnicové stavby. Ashley si přitáhla k tělu svou nepromokavou bundu, protože ji vítr, který se kolem proháněl, štípal do tváří. Bez patřičné ochrany mohou omrzliny vzniknout během pouhých několika minut. Ostatní členové týmu rychle vyrazili ke vchodu do budovy. Ashley se ujistila, že Jason je před ní. Nechtěla, aby se někam zatoulal a ztratil.

Blakely jim ukázal, kam si mohou pověsit svoje bundy. „Nebojte se, že vám je někdo ukradne. Krádež kabátu je tu hrdelním zločinem.“

Ashley pomohla Jasonovi z jeho bundy a pověsila mu ji vedle své.

„Zastavíme se tu jenom na oběd a pak budeme pokračovat přímo na základnu Alfa,“ pokračoval Blakely. „Jídelna je na konci chodby. Najezte se a trochu se uvolněte. Setkáme se tady znovu za dvě hodiny. Je tu také místnost s ping-pongem a kulečníky, hned za rohem, když vyjdete z jídelny. Užijte si to tu.“

„Vy se k nám nepřipojíte?“ zeptala se Ashley.

„Ne, já mám schůzku s velitelem základny, abychom dořešili posledních pár detailů.“

Když Blakely odešel, vyrazili k jídelně. Několik zaměstnanců námořnictva, kteří je míjeli, se na ně podívalo s povytaženým obočím. Jeden mladík zíral na Ashley déle, než se jí líbilo, ale zpražila ho pohledem tak, že rychle odešel. Celkově to však vypadalo, že posádku nově příchozí skupina nijak zvlášť nepřekvapila. Ashley odhadovala, že jakožto zaměstnanci základny pro operace Národní vědecké nadace si postupně zvykli na příliv nových tváří.

Ashley si naložila na tác dvě jablka, silný sendvič s masem a sklenici mléka. Jason se pokusil naplnit vlastní tác pudinkem a sladkostmi, dokud ho nevrátila zpátky. „Nejdřív oběd. Pak si můžeš vzít čokoládový pudink a jednu sladkost.“

Jason si sedl ke stolu s tím nejmenším sendvičem, jaký se mu podařilo najít, a očima neustále hypnotizoval pult s dezerty.

Ben si přisedl k jejich stolu. Major Michaelson, Chálid a Linda si sedli k vedlejšímu.

„Už jsme skoro tam,“ zašeptal jí Ben do ucha, když si sedl. „Na prahu nového světa. Jak se držíš, velitelko?“

Ať už to bylo jeho slovy nebo tím, že ji zašimral jeho dech, po zádech jí přeběhlo zachvění. „Dobře,“ odpověděla. „Jen jsem trochu napjatá. Už se těch jeskyní nemůžu dočkat.“

„Já to samé.“ Se širokým úsměvem nastavil ruku s chvějícími se prsty. „Tuhle třesavku mám, dokud se nezačne.“

Nedokázala říct, jestli si z ní dělá legraci. Bylo tak těžké ho odhadnout. „Být takhle blízko…,“ pokrčila rameny. „To jde člověku na nervy.“

„Vím, jak se cítíš,“ řekl Ben a přikývl. „Jeskyňařím už dvacet let. Tohle je moje první příležitost sbalit kořist v novém systému.“

„Sbalit kořist? Co to znamená?“

„Ale mami!“ zhrozil se Jason, usazený vedle ní. Mluvil s pusou plnou sendviče. „Tak to říkají jeskyňáři. Znamená to být první při objevení nových věcí.“

„Ach…, chápu,“ řekla a usmála se synovu pokusu udělat na ni dojem.

„Mluvili jsme s Benem. Řekl mi všechno o – jakže se tomu říká? – a jo, o panenských průchodech.“

„Cože?“ obrátila se na Bena. „Co jsi sakra říkal mému synovi?“

„Panenské průchody,“ řekl Ben a přemáhal smích. „Chodby, kterými ještě nikdy neprošel člověk. Takové věci jsem mu říkal.“

„Ach,“ řekla náhle zaraženě. „Myslela jsem si…“

Přerušil ji s nedbalým úsměvem. „Já vím, co sis myslela.“

Naježila se. „Takže si myslíš, že jsi nový Neil Armstrong?“

„Kdo?“

Zavrtěla hlavou nad jeho neznalostí. „První člověk, který vkročil na Měsíc. Velký skok pro lidstvo.“

Benovi se rozzářily oči. „Přesně! Být prvním člověkem, který spatří něco nového. Tomu se nic nevyrovná.“

Vzpomněla si na ukrytou hrobku Anasaziů, kterou objevila, a jak se jí divoce rozbušilo srdce a jak přerývaně dýchala, když odvalila poslední kámen a odhalila vnitřní svatyni nejvyššího kněze. Obklopila ji zatuchlá vůně prastaré komnaty. Slunce ji pálilo do krku. Byla prvním člověkem, který si mohl prohlédnout tajemství schované po celá staletí. A teď ji čekalo to samé v případě tajemství ukrytých po celá tisíciletí. Co tam najde? V uších jí zvonivě tepala krev. Ano, chápala Benovo vzrušení.

„Takže jsi připravená sbalit kořist?“ zeptal se.

Pohlédla do jeho smějících se očí a oplatila mu úsměv. „To sakra jsem. Doufám, že bude ještě dneska trochu času, abych prozkoumala ta skalní obydlí. Klidně bych se vzdala i oběda, abych se k nim dostala ještě dnes.“ Zakousla se do svého sendviče a zjistila, že chleba je vlhký a maso gumové. „Zejména tohohle oběda.“

Ben se na ni pořád usmíval. „Vojenská kuchyně ti nevyhovuje?“ Mrkla na něj. „Dojdu si pro nějaký pudink a sladkost.“

„Mami!“ vykřikl Jason. „To není fér!“

Jason prstem vyčistil každičký drobek z koláče, který měl na talířku.

Pak si prst pořádně olízal a vychutnával si poslední zbytky čokoládové chutě. „Nemůžu si dát ještě jednu sladkost?“ žadonil na ní. „Už jsi měl dvě. To stačí. Jdi do umývárny a umyj si ruce.“ Jason si pro sebe něco zabrumlal a odstrčil svou židli od stolu. „Dobře.“ Ben k němu, když ho Jason míjel, vzhlédl. „Co si takhle zahrát kulečník, až budeš umytý?“ Jasonovy stažené rysy se trochu uvolnily. Podíval se na matku.

„Můžu?“

„Jistě. Teď utíkej. Zakrátko vyrážíme.“

„Budu tady za minutku, Bene,“ řekl Jason a vystřelil z jídelny do umývárny naproti. Byla prázdná. Jason vešel do prostřední kabinky WC a začal si rozepínat pásek.

Když si sedl, uslyšel zvuk otevíraných dveří a do místnosti na okamžik pronikl hluk z chodby, než se dveře zase zavřely. Někdo si zapískal několik nemelodických taktů a vešel do kabinky napravo od Jasona. Muž si stále pískal a shodil na zem svůj batoh. Hned vedle Jasona.

Jason doširoka otevřenýma očima přihlížel, jak nějaká ruka s černými chloupky uvolňuje zapínání batohu a pak se přehrabuje v jeho obsahu. Slyšel škrtnutí zápalky, následované dlouhým výdechem. Ucítil hořící cigaretu. Pak zaslechl rozepínání opasku a hvízdání pokračovalo. Když si pískající muž sedal, vrazil nohou do svého batohu a ten se svalil na zem. Do Jasonovy kajuty se zakutálelo několik válečků zabalených do plastového obalu, které vypadaly jako šedivá plastelína.

Ze sousední kóje k Jasonovi dolehlo několik nadávek pronesených v cizím jazyce. Díval se, jak si muž klekl na podlahu, aby posbíral svoje věci, a pak se zase narovnal. Jason zvedl nohy právě včas, když do jeho kabinky odvedle vnikla paže a začala sbírat rozkutálené válečky. Zazněla další rozzlobená slova. Viděl špičku nosu, když se muž ujišťoval, že posbíral opravdu všechny.

V tom okamžiku se dveře do místnosti otevřely znovu a k pisoárům vešel další muž. Jason slyšel rozepínání zipu, následované charakteristickým šploucháním. Muž u pisoáru vzdychl. Jason poslouchal, jak si jeho soused zapíná kalhoty a znovu zavírá vysypaný batoh. Pak jeho soused vyšel z kabinky.

Muž u pisoáru promluvil. Jason poznal Benův hlas. „Chálide, tady bys neměl kouřit, kamaráde.“

„Ale co, tihle Američani mají příliš mnoho pravidel. Kdo má vědět, kterými se řídit a která ignorovat? Dal by sis cigaretu?“

„Díky za nabídku,“ odsekl Ben. „Ale zrovna mám rande u kulečníku.“

Dveře umývárny se otevřely a Chálid vyšel ven.

Jason položil zase nohy na zem a postavil se. Když si zapínal pásek, podíval se dolů. Ten Egypťan přehlédl jeden ten svůj zabalený váleček. Zakutálel se na opačnou stranu toaletní mísy. Jason se shýbl a zvedl jej, přemítaje, co by s ním měl udělat. Bylo to ohebné jako ztuhlá hlína. Věděl, že by to měl vrátit Chálidovi, ale to by se Egypťan dozvěděl, že ho Jason poslouchal. Zrovna si váleček zastrkoval do kapsy, když se otevřely dveře do jeho kabinky.

„Tady jsi!“ Před ním stál Ben. „Tvoje máma si myslí, že jsi možná spadl do záchodu.“

Jason se usmál. Zastrčil zbytek válečku do kapsy.

„Co to tam máš, kamaráde? Štípnul jsi tu třetí sladkost?“ Benův úsměv jeho obvinění zmírnil.

„Ne,“ řekl Jason a zasmál se. „To nic není.“

„Tak dobře. Pojďme si trochu zašťouchat.“

Blakely přecházel po základně a hrbil se proti poryvům větru. Velitelova kancelář byla na vzdálené straně tábora, daleko od smetiště. Kdyby to zatracené vybavení tak zoufale nepotřeboval, pokračoval by rovnou na základnu Alfa. Ale úřední sdělení ani Rolandovy žádosti tvrdohlavým velitelem nepohnuly. Potřeboval ty zatracené obvodové desky; byly pro komunikační síť naprosto nezbytné.

Vystoupal po schodech na velitelství základny, kde strážný zkontroloval jeho totožnost. Blakely se na něj během čekání kysele díval. Kolem proletěl vrtulník, který do kabinky strážného vyslal spršku úlomků ledu. Strážný zamračeně vzhlédl.

„Můžete jít, doktore Blakely.“

„Děkuji.“ Vešel dovnitř. Zatracená pravidla. Jakmile si pověsil bundu, pokračoval chodbou ke kanceláři velitele, která byla v prvním patře. Došel k asistentovi velitele, strážnému s brýlemi s černými obroučkami, který stál v nedbalém pozoru.

„Přišel jsem, abych si promluvil s velitelem Sungem,“ řekl Blakely, než asistent stačil otevřít ústa.

„Máte domluvenou schůzku?“

„Jen mu řekněte, že tu je Blakely. On mě přijme.“

„Momentálně je zaneprázdněný.“

Blakely potřásl hlavou. Poznal, když se ho někdo snažil opít rohlíkem. „Řekněte mu, že tu jsem.“

„Okamžik.“ Asistent stiskl tlačítko na panelu žlutých světélek. Když do něj mluvil, otočil se zády, ale Blakely jeho slova rozeznal. „Promiňte, pane, ale je tu doktor Blakely a přeje si s vámi mluvit.“ Chvilku poslouchal se sluchátkem u ucha a pak dodal ještě tišším hlasem: „To jsem zkoušel, pane, ale trvá na svém.“ Další odmlka, během které zrudl v obličeji. Nebylo těžké poznat, že asistent zrovna dostává co proto. Rozhovor skončil posledním „Ano, pane.“

Asistent s kapkami potu na čele se znovu obrátil k Blakelymu. „Velitel vás hned přijme. Děkuji vám za trpělivost.“

Blakelymu ho bylo líto. Naklonil se k němu, když procházel kolem jeho stolu, a zašeptal: „Nic si z toho nedělejte, synu, každý ví, že Sung je osel.“

Asistent se ušklíbl. „Hodně štěstí.“

Každý svého štěstí strůjcem, pomyslel si Blakely, když vcházel do dveří velitelovy kanceláře.

Velitel Sung seděl za širokým mahagonovým stolem, který byl tak naleštěný, až se zdál být vlhký. Před sebou měl několik otevřených složek. Jednu z nich posunul jedním prstem směrem k Blakelymu, jako kdyby ho ten dotyk znechucoval. „Četl jsem vaši žádost, Andrewe.“

Blakely nesnášel, když ho kdokoliv oslovoval křestním jménem. Zejména takový licoměrný byrokrat jako Sung. Tohle nebylo poprvé, kdy se spolu dostali do křížku. Jako hlavní výzkumník pro Národní vědeckou nadaci se Blakely se Sungem, vrchním důstojníkem námořnictva, střetával často. Věda a armáda spolu často byly na kordy – hlavně kvůli nedostatku zásob na této odlehlé základně.

Jejich nepřátelství zesílilo, jakmile Blakely objevil tu diamantovou sošku. Díval se, jak Sung zelená závistí nad veškerou pozorností a penězi, které začaly proudit Blakelyho směrem. Od toho okamžiku byla spolupráce s vojáky na základně příjemná asi jako bolavý zub.

Sung pokračoval s mírným úšklebkem v koutcích úst: „Myslel jsem si, že jsem se už vyjádřil naprosto jasně. Tyhle obvodové desky jsou ve skladu poslední. Nemohu autorizovat jejich vydání, dokud nedorazí další zásoba.“

„To je pitomost a vy to víte. Potřebuji je k opravě kriticky důležitých komunikačních zařízení.“

Sung pokrčil rameny. „To je zatraceně nepříjemné, že jsou vaše komunikační zařízení zkratovaná.“

„Nebyla by zkratovaná, kdybyste mi rovnou dal nové desky, místo těch prastarých, které jste odmontovali ze starého vybavení.“ Opřel se pěstmi o stůl. „Chci ty nové desky. Nedovolím, abyste ohrozil tento tým.“

„Tak počkejte, až přijdou další zásoby. Budou tu do tří týdnů.“

„Už tak jsme se hodně opozdili.“

„Jsem velitelem tohoto tábora a mé rozhodnutí je konečné.“ Sung se zhoupl ve svém křesle dozadu.

Blakely už měl toho parchanta dost. Natáhl se přes stůl. Sung uhnul s šokovaným výrazem ve tváři. Blakely potlačil úsměv. Ten parchant si myslel, že na něj chci zaútočit. To je hlupák! Blakely popadl telefon na stole a přisunul si ho k sobě. To, co se chystal udělat, bylo daleko horší.

Ignoroval Sungovy námitky, vytočil číslo a řekl heslo. Poslouchal, jak je postupně přepojován přes sérii operátorů. Konečně se ozval známý hlas. Blakely řekl: „Pane, mám problémy s velitelem základny.“ Odmlčel se. „Ano, pane. Správně. Je přímo tady, pane.“

Blakely se usmál a podal sluchátko Sungovi. „Váš šéf.“

Sung se pomalu natáhl po sluchátku a přiložil si je k uchu. „Haló, tady je velitel Sung.“

Blakely přihlížel, jak z velitelovy tváře nejprve mizí všechna barva a pak rudne. Zase jednou byl u toho, když byl někdo právě pořádně plísněn.

„Ano, udělám to,“ řekl Sung vysokým hlasem. „Hned teď, pane ministře. Chápu, že to je prezidentovo přání.“

6. KAPITOLA

JEŠTĚ MINUTKU. PAK UŽ TO SKONČÍ.

I když byla Ashley ke svému sedadlu ve vrtulníku námořnictva bezpečně připoutána, držela se i madla nad svou hlavou. Díky tomu, jak sebou vrtulník náhle trhl a otočil se, začala madlo svírat tak pevně, až jí zbělely klouby na prstech. Tupé bušení za očima ji varovalo, že přichází bolest hlavy. Jenom už s tím krámem přistaň, pomyslela si. Jako kdyby čekal na její pokyn, vrtulník začal klesat.

Jason vykřikl, když helikoptéra zamířila k ledové skalní stěně. Úbočí Erebu zcela vyplňovalo výhled – vypadalo to, že kolem není nic než nekonečná série zasněžených útesů a černých propastí, šplhající až do nebe.

Ashley zavřela oči. Žaludek měla až v krku.

Jason ji zatahal za rukáv. „Tohle musíš vidět, mami!“

Odstrčila jeho ruku pryč. „Teď ne, zlato.“

„Ale už je vidět ta díra! Je strašně divná.“

Zasténala a otevřela jedno oko. Svět vypadal jako nakloněný talíř, a jak krouživě sestupovali k zemi, do výhledu se jí dostalo úpatí Erebu. Plocha pod nimi byla posetá oranžovými stany, které vypadaly jako puchýře na bílé zadnici. Od stanů vedla na úbočí Erebu cesta z vytěženého bláta a hlíny k černým ústům. Otvor byl tak velký, že by do něj mohl klidně zajet i dvojpodlažní autobus, a foukal odtamtud sníh, jako kdyby tato otevřená ústa dýchala.

Vrtulník se vyrovnal a klesal kolmo dolů na přistávací plochu. Přitom se kolem nich zvedl vír sněhu a kousků ledu.

Blakely zvýšil hlas, aby překřičel hluk rotorů v kabině. „Dobrá, lidi! Hned venku jsou dva pásové prohrnovače, které nás dovezou až k trhlině.“

Ben, usazený vedle ní, se usmál. „Pojedeme z kopce.“

Protože Jason žadonil, aby mohl sedět v kabině pásového prohrnovače hned u okénka, Ashley se musela vmáčknout mezi něho a Bena. Linda, která neměla na krku žádného potomka, si sedla vedle řidiče. Ostatní je následovali v druhém prohrnovači.

Vchod do chodby se rýsoval před nimi. Původně to byla přirozená štěrbina, která se zařezávala hluboko do úbočí Erebu. Výbušniny a důlní vybavení ji rozšířily, a vyhladily tak cestu do sopečné hory. Když jejich stroj přejížděl přes kamenný práh do jeskynního tunelu, tak širokého, že by jím projely dva kamiony vedle sebe, Ashley na chvilku zadržela dech. Dvouproudá dálnice do útrob vulkánu.

Stěny, hrubě opracované výbuchy a vrtáním, byly osvětleny halogenovými světly připevněnými ke stropu. Jakmile projeli kolem prvního záhybu, denní světlo zcela zmizelo a veškeré osvětlení zabezpečovaly reflektory u stropu. Řidič rozsvítil světla, která proťala temnotu před nimi.

I když to vypadalo, že cestují po úrovni zemského povrchu, Ashley věděla, že míří dolů; chodba, dlouhá asi šest kilometrů, klesala téměř o dvanáct set metrů.

Ale postupovali pomalu. I když se plazili jako hlemýžď, nerovnosti terénu ji přesto každou chvíli přitiskly z boku k Benovi. „Promiň,“ řekla a odtáhla se od jeho ramene.

„To nic. Docela se mi to líbilo.“

Zaškaredila se na něj. Přestane vůbec někdy?

Linda se k nim obrátila. „Vadilo by vám, kdybych trochu otevřela okno? Ráda bych… no…, je tu trochu zatuchlo.“

Ashley nakrabatila obočí. Linda byla úplně bílá a měla suché rty. Pravděpodobně jí taky neudělal moc dobře ten let vrtulníkem. Tomu rozuměla a cítila s ní, ale venku byla zatracená zima. „Já nevím. Nechci, aby Jason nastydl. Možná…“

„Trocha čerstvého vzduchu by neškodila,“ řekl Ben. Natáhl se a stiskl Ashley ruku. „Jasone, vadilo by ti to?“

Ashley zírala na Benovu ruku. Tiskl ji, jako kdyby jí chtěl dát něco najevo. Spolkla připravené odseknutí.

Její syn, s otevřenou pusou a přilepený očima k tunelu před nimi, na ně mávl rukou. „Nevadilo.“

„Dobře,“ řekla Ashley. „Tak pootevři okno, Lindo. Ale Jasone, zůstaň pořádně zabalený.“

Linda se malinko usmála a znovu se otočila dopředu. Stáhla o kousek svoje okénko a do kabiny vnikl poryv studeného vzduchu. Linda přiblížila ke škvíře nos a zhluboka se nadechla. Viditelně se uvolnila.

Ben pustil Ashleyinu ruku. Zachumlala se do své bundy a přitáhla si kapucu těsněji k obličeji. Otočila se k němu, aby se ho zeptala, co to mělo znamenat, ale Ben stále pozoroval Lindu a ustaraně krabatil obočí.

Ashley se rezignovaně opřela a sledovala stropní lampy, pod kterými projížděli.

Alenka se vydala králičí norou dolů.

Blakely seděl vedle řidiče a díval se na zadní světla prohrnovače před nimi. Pozorně si prohlížel okolní stěny chodby, zejména elektrické a komunikační kabely. Všechno bylo v pořádku; pokud se velitel základny nepokusí na poslední chvíli sabotovat jeho plány, bylo všechno dobře připravené.

Chálid se naklonil ze svého sedadla dopředu a zeptal se: „Jak je to ještě daleko?“

Blakely se ohlédl přes rameno na geologa, sedícího za ním. „K výtahům dojedeme zhruba za deset minut. Na základně Alfa budeme k večeři. Uvolněte se. Užívejte si cestu.“

Chálid přikývl a Blakely si všiml, jak Egypťan znovu začal sledovat okolní lampy a kabely. Jeho tmavé oči zaznamenávaly každý detail.

Blakely se na svém sedadle otočil znovu dopředu. Chápal geologovo napětí. To čekání šlo člověku pěkně na nervy.

Ashley si protahovala svaly, ztuhlé dlouhou cestou. Podívala se na druhé prohrnovadlo, které právě vjíždělo do velké jeskyně a z něhož vystupovali cestující, a pak znovu obrátila svou pozornost k velkému výtahu – kleci ze železných mříží.

Jason byl na průzkumu u obrovských beden, které zaplňovaly zadní polovinu jeskyně. Vypadal jako myš, pobíhající mezi rozsypanými kostkami dětské stavebnice. „Jasone!“ zavolala na něj. „Nikam nechoď, zlato.“

Syn jí pokynul na znamení, že rozuměl.

Blakely mávl na Bena, aby mu pomohl, a ukázal směrem k výtahu. „Pomozte mi s těmi dveřmi.“

Ben a major Michaelson odtáhli dveře stranou, aby všichni mohli vejít. Jason se k nim připojil. Ben mu prohrábl vlasy. „Jsi připravený, kamaráde?“

Jason se zakřenil, když vcházel do výtahu o velikosti garáže, dostatečně velké, aby se do ní vešly oba pásové prohrnovače, kterými sem přijeli. „Jo, jasně. Je to tady prostě úžasný.“

Ashley si prohlížela vnitřek výtahu. Strop a podlaha byly z kusů pevného červeného železa, ale stěny tvořily jen mříže ze železných, dva centimetry silných prutů. Jako obrovská klec na ptáky.

„Pojedeme zhruba o dvě stě pater níž,“ řekl Blakely, když se zavřely dveře. „Trvalo to tři roky, než jsme vyvrtali tuhle šest set metrů hlubokou šachtu, která spojuje dno této pukliny s jeskyní tam dole.“ Stiskl ovládací páčku a Ashley pocítila známé zakymácení, jak výtah začal s hučením klesat.

Držela Jasona za ruku. Byla tahle věc bezpečná? Pronesla své obavy nahlas.

Blakely se usmál. „Tímhle výtahem jsme vozili dolů i těžké stroje. Dokonce několik nákladních vozů. Naši skupinu unese úplně v pohodě.“ Poklepal na kovovou stěnu klece. „Tohle je záchranné lano základny Alfa. Udržujeme ho jako drahé švýcarské hodinky a hlídáme ho jako královské klenoty.“

Ashley si všimla Chálidova úsměvu. Pobavily ho moje zženštilé obavy, pomyslela si. Další neohrožený muž, nebojácný tváří v tvář hlasu rozumu. Dívala se, jak si Chálid podrobně prohlíží klec.

Na skupinu padlo nepříjemné ticho. Výtah s nimi plynule sjížděl dolů a jediný zdroj světla představovala lampa ve střeše klece. Byl to stejný pocit, jako kdyby byli zavěšeni ve volném prostoru.

Ashley pocítila potřebu to ticho prolomit, a proto se obrátila na Blakelyho. „Víte,“ řekla, „něco mi dělá starosti. A řekla bych, že i pár ostatním lidem.“

„Hm?“ Zdálo se, že je zasněný.

Ben se narovnal a přestal se opírat o stěnu výtahu. I ostatní se na ně dívali se zájmem.

„Buďme upřímní,“ pokračovala Ashley. „Jsme tu, abychom ten kontinent prozkoumali, nebo vyrabovali?“

Blakelyho obočí se vyklenulo do obloučků.

„Všichni víme, že věda nemá“ – mávla rukou k železné kleci – „tolik peněz. Tady jde ještě o něco jiného než jen o archeologický výzkum.“

„To je pravda,“ řekl Blakely, sundal si brýle a třel si prsty kořen nosu, „ale nejprve vás musím ujistit, že v první řadě jsem vědec. Tuto misi jsem vždycky chápal jako vědeckou výpravu. To je také jeden z důvodů, proč jsem jako velitelku vybral právě vás, profesorko Carterová. Chci, aby tahle výprava zůstala vědeckým podnikem. Ale nežijeme ve vzduchoprázdnu. Tato výprava má i důležité ekonomické a politické prvky.“

Pak Blakely dodal: „Nesuďte to příliš rychle. Díky tomu máme dostatek peněz. Díky tomu máme dobré vybavení.“ Ukázal na ostatní, pak znovu na ni. „A díky tomu máme ten nejlepší tým.“

„Stejně,“ řekla Ashley, „jaký bude konečný účet za náš výzkum? Kdybychom měli skončit s kontinentem, rozvrtaným doly a výbuchy podzemních náloží…, byla by to trochu vysoká cena. Já můžu žít i bez vyřešení záhady těch jeskyní.“

Díval se na ni smutným pohledem. „Opravdu můžete, profesorko Carterová?“

Otevřela ústa, aby znovu zopakovala svá slova, ale nemohla tu lež vyřknout. Požádala Blakelyho, aby byl upřímný. Jak by ona mohla nebýt? Vzpomínala na tu diamantovou postavu, zářící v posledních paprscích zapadajícího slunce. Zase ústa zavřela. Kruci.

Přikývl a ukázal dolů. „Tady to je.“

V tom okamžiku do klece vnikl čerstvý vzduch, který jí sfoukl z hlavy kapucu bundy. Teplý vzduch! Současně je zezdola zalilo světlo. Výtah právě klesl do jeskyně.

Její strop, osvětlovaný odspodu, byl posetý vlhkými stalaktity, obrovskými horami visícími vzhůru nohama. Rada z nich dosahovala až k podlaze a vytvářely gigantické sloupy. Přírodní kolonáda. Výtah klesal za jedním sloupem, jehož průměr byl dvakrát větší než rozměry klece. Ashley si všimla, že někdo na sloup něco nastříkal. Šipku směřující dolů a vedle ní slova: „Peklo… jeden a půl kilometru!“

Ben se zamračil. „Zohyzdit jeskyni. To není jenom známka špatného vkusu, ale mezi jeskyňáři to je také považováno za přivolávání smůly.“

Blakely se zamračil na svého asistenta Rolanda. „Ať to odstraní – ještě dnes.“

Ashley zavrtěla hlavou; ze špičky nosu jí odlétlo několik kapiček. Otřela si čelo. Bylo vlhké. Vlhkost tu musela být téměř stoprocentní. Ale ten vzduch! Zhluboka se nadechla. Byl tak čistý.

Podívala se do strany, ale vzdálená stěna jeskyně byla zakryta obrovským sloupem. Zatraceně. Doufala, že uvidí ta skalní obydlí.

„Mami! Podívej!“ Jason ukázal směrem k podlaze jeskyně.

Vyčerpaně si povzdechla, stoupla si na špičky a opřela čelo o studené mříže. Pod nimi byla podlaha posetá budovami a stany, osvětlenými světlomety a ověnčenými lucernami. Základnu rozdělovala na dvě části hluboká propast, vypadající jako nějaká černá rána. Přes propast vedl osvětlený most, který spojoval obě poloviny. Tady byl cíl jejich cesty.

Základna Alfa.

„Podívejte se támhle,“ vykřikla Linda. „Je vidět ryby!“

Ashley přešla k Lindě, položila jí ruku na rameno a podívala se stejným směrem jako ona.

Na okraji základny Alfa se ve světlech tábora odrážela mírně zvlněná hladina mamutího jezera, zabírajícího několik set akrů plochy. Ze svého místa viděli několik světélkujících obyvatel jezera, jak klouzají a míhají se pod zrcadlovou hladinou. Byla v tom zvláštní poezie.

„Skvělý,“ vykřikl Jason.

„A jak, kamaráde,“ Ben dloubl do Ashley loktem. „Úžasné, že jo?“

Ashley omámeně přikývla. Toužila se co nejdříve pustit do výzkumů a před chvilkou projevené obavy byly už jen matnou vzpomínkou. „Pamatuji si to správně? Říkal jste, že jeskyně má napříč osm kilometrů?“

Blakely přikývl a na rtech mu pohrával úsměv. „Přibližně.“

Ben uznale hvízdl.

Během několika minut se klec zastavila na dně jeskyně bezpečně ve svém kotvišti. U výtahu stál uniformovaný doprovod, připravený odvést je do jejich ubytoven. Blakely se podíval na svůj tým. „Jsme doma!“

7. KAPITOLA

Základna Alfa, Antarktida

ASHLEY S ÚSMĚVEM PŘIHLÍŽELA, JAK SE JASON ROZBĚHL DO SVÉ LOŽNICE. I na ni udělala její místnost v tomto dvoupokojovém apartmánu velký dojem. Bylo těžko uvěřitelné, že každý člen jejich týmu má v hlavní noclehárně na základně své vlastní pokoje. Výhody členství v této výpravě se každým okamžikem zvětšovaly. Krajkové závěsy, stoly z ořechového dřeva, tlustá polstrovaná křesla, umělecké tapety. Kdo by si pomyslel, že se nacházejí tři kilometry pod zemí?

„Koukej, mami,“ ukázal Jason ke stolu v rohu svého pokoje. „To je opravdový Pentium II. Žádná pomalá vykopávka.“

Strašně nerada mu kazila náladu, ale jednou se to musel dozvědět. „To máš na domácí úkoly.“

Jason se k ní otočil s pokleslou čelistí. „Vždyť je začátek léta, mami!“

„Jde jenom o pár hodin denně. Až budu pryč, chci, abys ten čas nějak využil. Na základně je knihovna. Chci, aby sis v ní vyzvedl dvě knihy a o každé napsal referát.“

Zděšením se mu rozšířily oči. „Tomu říkám léto!“

„Bude to zábava. Roland tě bude“ – netroufla si říct „hlídat“, protože by jí to Jason nikdy neodpustil – „kontrolovat. Bude tu bydlet, až budu pryč. Očekávám, že ho budeš poslouchat.“

Naštvaně nakrabatil obličej.

„Když se budeš chovat slušně a budeš dělat svoje úkoly… bez odmlouvání…, mám pro tebe připravená nějaká překvapení.“

„Jasně,“ řekl Jason hlasem, ze kterého přímo kapala nedůvěra. „Jako co třeba?“

„Tak za prvé jsem na základně našla odborníka na bojová umění, který může pokračovat s tvou výukou. Jestli chceš ke konci roku získat žlutý pás, budeš muset po dobu mé nepřítomnosti trochu trénovat.“

Černý mrak na jeho tváři se trochu zvedl.

„A navíc tu mají elektrická kola a vodní skútry, na kterých můžeš jezdit.“

Jason se zašklebil. „Proč elektrické?“

„Z důvodu ochrany místního ekosystému tady dole omezují počet spalovacích motorů. Je to takový malý armádní příspěvek k uchování zdejšího prostředí.“ Ashley si vzpomněla, jak se Ben zamračil, když procházeli základnou, a jak si celou cestu bručel o nehorázném zneužívání křehké ekologické rovnováhy. Jasonovo ušklíbnutí ale znovu připoutalo její pozornost. Odhrnula mu z tváře několik uvolněných pramenů vlasů. „Ale Jasone, to není všechno, co jsme pro tebe naplánovali. Ještě je tu rybaření, basketbal, jen si řekni. Je tu spousta možností, čím se můžeš zabavit, až budu pryč. A jestli si povedeš dobře při učení, doktor Blakely slíbil, že se k němu můžeš přidat v řídicí místnosti a pomoci mu při sledování našeho postupu. Dokonce si budeš moct se mnou i promluvit.“

„Tak to asi stojí za to,“ řekl Jason a pořád trochu ohrnoval nos.

„A konečně,“ řekla a ukázala do hlavního pokoje jejich apartmánu, „tu mají kabelovou televizi. Sto padesát kanálů, všechny jsou odkódované.“

„Páni, tak to si musím vyzkoušet.“

Chytila ho za rukáv, když se řítil kolem ní k televizi. „No tak, no tak, synáčku. Nejdřív máme za půl hodiny večeři. Jdi se umýt.“

„Ale mami, to se nemůže jeden trochu pobavit?“ Ztěžka oddusal do koupelny.

Usmála se. Přesně jako doma. Až na to, že byli tři kilometry pod povrchem země.

„Tak co tomu říkáš, děvče?“ zeptal se Ben, když došel zezadu k Lindě.

Stála na okraji jezera, přezdívaného námořními pěšáky „Bezedná jáma“. Pár desítek centimetrů před ní olizovala skálu temná voda, zvlněná projíždějícím námořním člunem.

Poškrábal se na strništi na své tváři.

Podívala se na něj a v očích jí tančila světla tábora. „Je to úžasné,“ ukázala na strop vysoko nad jejich hlavami. „Jako kdybychom byli venku.“

Přikývl a pak trhl rameny směrem k vodě. „Neuvažuješ o koupání jen tak?“

Usmála se. „Já ne, ale ty bys klidně mohl.“

„To určitě, ty bys mi odnesla oblečení, a celé základně bych byl jenom pro smích.“

Zasmála se a víc se uvolnila. „Tak jsem to nemyslela. Chtěla jsem říct, že by se tu klidně dalo koupat. Slyšela jsem, že někteří vojáci to i dělají. Ta voda je docela teplá. Dvacet šest stupňů. Vyzkoušela jsem to. Je vyhřátá sopečným teplem.“

„To je docela zvláštní,“ řekl Ben. „Nahoře je led a mrazivý vítr. Tady je voda koupelové teploty a tropické vánky.“

„To není tak zvláštní. Slyšela jsem, že vody kolem ostrova Deception u pobřeží Antarktidy se někdy ohřívají až na lázeňskou teplotu. Sopečná aktivita je tam tak silná, že se voda dokonce někdy přímo vaří. Jen několik metrů od ledovce.“

„Mhm,“ řekl a povytáhl obočí, jako kdyby o jejích slovech pochyboval.

Rýpla do něho loktem. „Je to pravda.“

Usmál se. „Já ti vlastně věřím. Už jsem byl v jeskyních ohřívaných podzemním teplem. Opravdu to není tak vzácné. Jen jsem tě zkoušel.“

„Jo, jasně,“ řekla a obrátila oči v sloup.

Pár metrů od břehu vyskočila nad hladinu světélkující jantarová ryba. Linda zalapala po dechu. Ben stáhl obočí. „Poslyš, rád bych si s tebou o něčem promluvil.“

Odhrnula si z tváře vlhké pramínky vlasů. „O čem?“

„Já jsem tě sledoval a já… no, já –“

Zvedla ruku. „Je mi to líto, Bene. Já vím, že jsme spolu v Buenos Aires tancovali, ale to bylo jen pro uvolnění a odreagování. Ráda bych naše vztahy udržela na čistě profesionální úrovni.“

Ben se usmál, když mu došlo, že si Linda myslí, že se po ní snažil vyjet. Vzhledem ke své vizáži na to musela být zvyklá. „Ne tak zhurta, dámo. Proto jsem nepřišel.“

„Tak proč tedy?“

„Během let jsem vodil po jeskyních fůru turistů a… zkrátka, vycítím problémy. Jak v tom přeplněném baru, tak i tady v těch jeskyních jsi mimořádně nervózní. Máš mělké dýchání, zpocené dlaně, bledý obličej.“

Ben viděl, jak se Linda při jeho slovech dívá do země. „Přišel jsem proto, abych si s tebou mohl promluvit o samotě. Myslel jsem si, že by ses mi možná ráda s něčím svěřila.“

Zvedla k němu obličej s očima plnýma slz. „Máš pravdu, Bene. Mám problém s malými prostorami.“

„Klaustrofobie?“

Mnula si čelo, opět se dívala do země a pak přikývla.

„Během cesty, která na nás čeká, se dostaneme do spousty těsných prostorů. A panikařící člen týmu nás může všechny vystavit nebezpečí.“

„Já vím. Ale užívám léky a mám za sebou roky terapie. Já to zvládnu.“

„Vždyť tebou otřásl i ten hotelový bar v Buenos Aires.“

„Protože jsem si nevzala svoje léky. Nemyslela jsem si, že je budu potřebovat. Ten bar s těmi lidmi a s tou hlasitou hudbou mě zastihl nepřipravenou. Tuhle misi zvládnu.“

Natáhl se k ní a dal jí ruku na rameno. „Jsi si jistá?“

Podívala se na něj. „Všechno bude dobré. Já to dokážu.“

Na jezeře znovu skočila nějaká ryba. Tentokrát to šplouchnutí Lindu nevylekalo. Pořád se dívala Benovi upřeně do očí.

Několik okamžiků byl potichu a vážil její ujišťování. „Zabalila sis rybářský prut?“ zeptal se nakonec.

„Proč?“

„Budeš ho potřebovat, jestli chceš získávat během naší cesty nějaké vzorky.“

„Správně,“ řekla s úsměvem. „Takže se o tom nikomu nezmíníš?“ Otřela si oči.

Ben jí pustil rameno a zvedl plochý kámen. Hodil po klidné hladině jezera několik žabek. „O čem se nemám zmiňovat?“

Čím víc se život mění, tím víc zůstává stejný, pomyslela si Ashley, když se dívala na svůj talíř. Před očima jí bublal sýr a v kouřící rajčatové omáčce plavaly bílé těstoviny. Na nos jí zaútočily závany česnekové vůně. Zase lazaně. Ashley se usmála, když si vzpomněla na poslední večeři s lazaněmi, kdy jí Blakely navrhl účast na této výpravě. Jídlo bylo stejné, ale okolí rozhodně nikoliv. Bylo tu prostírání, kostní porcelán, křišťálový lustr a mahagonový jídelní stůl. Nebyla tu však její kuchyňka jako z obytného přívěsu. Nabrala si plnou vidličku těstovin.

„Profesorko Carterová,“ oslovil ji dr. Blakely, „domluvil jsem s pomocným výzkumníkem doktorem Haroldem Symskim, že vás provede kolem severní stěny. Zavolá vám zítra ráno kolem osmé hodiny.“

Zvedla ruku a spolkla najednou velké sousto těstovin. „Vzhledem k tomu, že na to budu mít jen ten jediný den, bych raději začala o něco dřív. Řekněme v šest.“

Blakely se usmál. „Dám to doktoru Symskimu vědět.“

Ben si odkašlal a setřel si z brady kousek ukáplého sýra. „Rád bych šel s vámi a taky se podíval.“

„Jak chcete,“ řekl Blakely. „Jestli proti tomu nemáte nic vy, paní profesorko?“

Ashley si představila, jak za ní Ben leze do úzké jeskyně a jeho tělo se tlačí na její. „Jestli nebude překážet.“

Rozpřáhl ruce v předstírané nevinnosti. „Kdo, já?“

Blakely oslovil zbytek skupiny. „Ještě někdo?“

Jason zvedl váhavě ruku. „Já bych taky rád šel.“

„Nemyslím, že by to bylo moudré,“ řekl Blakely přísně. „Padá tam kamení a v té části jeskyně je plno děr. Tady je to bezpečnější.“

Jason se obrátil k Ashley. „Ale mami, já…“

Linda ho přerušila. „Může jít se mnou na průzkum jezera. Ta oblast, na kterou se chci podívat, leží uvnitř tábora.“ Obrátila se k chlapci. „Vadilo by ti, kdybys mi trochu pomohl, Jasone?“

Ashley se podívala na svého syna. Byl celý zardělý. „Souhlasíš, zlato?“

Přikývl a hlas mu trochu přeskočil, když říkal: „Jasně. To by se mi líbilo.“

Linda se usmála. „Tak jsme domluveni. Jason a já půjdeme na výzkumy.“

Ben, sedící vedle Jasona, do něho šťouchl loktem. „Gratuluju, šampióne,“ zašeptal, ale schválně tak, aby to Ashley zaslechla. „Teď máme oba rande.“

Jason rukou zakryl úsměv.

Ashley pozvedla oči. Ti muži.

Zhasnuto. Chálid ze svého okna sledoval pohasínající blikavá světla, která takto simulovala západ slunce v potemnělé jeskyni, když se tábor chystal do postele. Důležitost zachování čtyřiadvacetihodinového rytmu v temném prostředí jim již dříve vysvětlil Blakely. Vrcholná výkonnost vyžadovala pravidelné každodenní střídání světla a tmy. To mu hrálo do karet. Šero mu poskytne dobrý pláštík. Brzy už svítilo jen několik posledních roztroušených žárovek. Kromě pátracího světlometu u výtahu. Jeho světelný sloup se zabodával do stropu a kroužil v pomalých elipsách po stalaktitech, jejichž černé prsty ukazovaly směrem dolů.

Podíval se na hodinky. Deset hodin. Je načase pustit se do práce. Vyšel ze svého pokoje a vyklouzl ze vchodu do noclehárny. „Noc“ byla stále teplá, téměř vlahá, a vzduch byl nasycen vlhkostí. Něco docela jiného než suché noci u něj doma. Pouštní písek zůstával horký dlouho do chladné noci. Po obloze se rozšiřovaly hvězdy jako Alláhův džihád.

Prošel obytnou polovinou tábora v úkrytu za khaki stany a jen zřídkakdy vyšel ze stínu. Přesto ale udržoval nedbalý a bezstarostný způsob chůze, pro případ, že by si ho někdo všiml. Na vzdálenější straně tábora za hlubokou strží byly výzkumné laboratoře a vojenské velitelství. Jeho cíl, totiž výtah, byl právě v oné části tábora.

Jedinou překážkou byl most přes propast. Při cestě od výtahu si předtím ve dne všiml, že most je střežen. Ten jeden strážný pro něho však nepředstavoval žádnou starost.

Chálid pokračoval v cestě spícím táborem. Když zatočil za poslední kovovou skladištní budovu, spatřil před sebou most, postavený ze dřeva a kovu a v rozích osvětlený lampami. Lampa v jednom rohu vyhořela. O stojan svítilny se opíral uniformovaný muž s puškou přes rameno. Krátké rozhlédnutí Chálidovi prozradilo, že jinak je vzduch čistý.

Zkontroloval si kapsu, vstoupil do ostrůvku světla u mostu a vykročil směrem k propasti. Strážný si jeho příchodu všiml, narovnal se a sundal si z ramene zbraň. Chálid došel k okraji trhliny, dobrý metr od mostu. Naklonil se nad prázdný prostor a zahleděl se do temnoty. Dno propasti zůstávalo černým tajemstvím.

Strážný, farmářský mladík se slámově žlutými vlasy, na něj zavolal: „Opatrně. Ty okraje se snadno drolí.“

„Budu opatrný. Jen jsem se chtěl podívat.“ Chálid si sáhl do náprsní kapsy a všiml si, že strážný nad tímto výhružným pohybem ani nepovytáhl obočí.

Dobře.

Vytáhl balíček Winstonek a vyklepal z něj novou cigaretu. Zasunul si ji do úst, vrátil krabičku do kapsy a místo ní vytáhl zapalovač. Koutkem oka pozoroval strážného, jehož pozornost byla cele zaměřena na plamínek zapalovače.

Chálid zapalovač zase zaklapl a zasunul ho do postranní kapsy, vedle nože. „Chcete si zakouřit?“ zavolal na strážného.

Strážný pokrčil rameny. „Díky, kamaráde.“ Opustil své stanoviště a přešel k místu, kde stál Chálid na okraji propasti.

Chálid znovu vytáhl svůj balíček cigaret a několik jich pro strážného vyklepal. „Vezměte si jich rovnou víc.“

Strážný si jednu vložil mezi rty a další do kapsy své uniformy. „Máte oheň?“

„Jistě.“ Chálid sáhl do kapsy a prsty uchopil svůj vystřelovací nůž. Zakašláním překryl jeho zaklapnutí, když se při stisknutí tlačítka nůž otevřel. „Prohledali někdy dno té propasti?“

„Ne.“ Strážný stočil k černé propasti oči. „Je to moc hluboko.“

„Aha.“ Když Chálid takhle rozptýlil jeho pozornost, bleskurychle vytáhl nůž z kapsy a vrazil jej mariňákovi hluboko do krku. Řez vedl pod hltanem, aby smrt byla tichá. Neozval se žádný výkřik, jen bublavé zachroptění.

Ustoupil, aby se vyhnul výtrysku tepenné krve, a strčil strážného do propasti. Ten se na chvilku zapotácel s divoce rozhozenými pažemi, jak se pokoušel najít ztracenou rovnováhu, oči se mu rozšířily hrůzou a po prsou mu stékaly proudy krve. Pak přepadl do temnoty.

Chálid naslouchal. Po několika vteřinách uslyšel vzdálené zadunění.

Spokojeně přešel most a vklouzl znovu do stínů. Odtud se bude muset pohybovat rychle a tiše. Pokračoval přes základnu směrem k výtahu a vyhýbal se přitom ostrůvkům světla. Naštěstí jich nebylo mnoho a byly rozmístěny daleko od sebe.

Za čtyři minuty dorazil k výtahu. Tato oblast byla sice dobře osvětlená, ale nikdo ji nehlídal. Vojenský tábor, izolovaný tak daleko od světa, si byl až příliš jistý bezpečností své periferie.

Po minutovém zkoumání okolí se Chálid sklonil a sáhl po obrovské kovové schránce, která obsahovala motor výtahu. Z vnitřní náprsní kapsy vytáhl plastový váleček a upevnil ho do temného kouta motoru. Na okamžik se zarazil. Není vhodná doba na šetrnost. Vzal druhý váleček a umístil jej vedle prvního. To bylo lepší. Bylo toho víc než dost na to, aby to udělalo pěkný kráter v místě, kde teď stály motory. Opatrně zapojil dráty bomby, aby je mohl odpálit příslušným signálem vysílače. Prohlížel si svoje dílo a přitom se usmíval svými úzkými rty.

Bezpečnostní pojistka. Až přijde vhodná chvíle, tohle by mu mělo umožnit únik, při kterém ho nikdo nebude sledovat zpátky nahoru.

Ještě jednou zkontroloval svoje dílo a zmizel ve tmě.

8. KAPITOLA

Tohle že bylo sedm hodin ráno? Vypadalo to spíš jako půlnoc.

Ashley zavrtěla hlavou a vyhlížela z předního okénka, zatímco elektrické vozidlo poskakovalo kupředu. Díky uzavřenému systému jeskyní a riziku zamoření ovzduší oxidem uhelnatým byly spalovací motory zakázány s výjimkou několika lodí.

Takže jediným opravdovým dopravním prostředkem po jeskyni Alfa byly elektromobily připomínající golfové vozíky, kterým personál přezdíval „muly“.

Ashley dlaní otřela zamlžené okénko vozíku. Temnotu před nimi protínala jen světla jejich vozu. Vedle ní seděl dr. Symski, mladý pihovatý výzkumník s čerstvým diplomem, který teď oběma rukama pevně svíral volant.

Ze zadního sedadla se nad bzučivým hukotem elektrického motoru ozývalo Benovo chrápání, tak náhlé a tak hlasité jako výstřely z pušky. Podívala se na něj přes rameno. Jak může za takových podmínek usnout? Už hodinu cestovali nerovným terénem. Mimořádně velké poskočení ji přimělo k tomu, aby se opět narovnala.

Dr. Symski k ní stočil pohled. „Nemůžu uvěřit, že sedím vedle té profesorky Carterové,“ řekl. „Četl jsem váš článek o gilských obydlích. Úžasná věc. A teď jste tady.“

„Díky,“ odpověděla. Ten mladík měl v sobě příliš mnoho nadšení na tak časné ráno. Její hrnek kávy ještě nezačal působit a ze zápachu ozonu z baterií motoru jí začínalo být trochu nevolno.

„Škoda že jste tu s námi nebyla od začátku. Obávám se, že toho k průzkumu moc nezůstalo. Už jsme prohledali, zkatalogizovali, zakreslili a prozkoumali každý čtvereční centimetr. Všechno to bylo v dokumentech, které jsem vám poslal minulou noc.“

Promnula si zarudlé oči. Trvalo jí to až do čtyř do rána, než si prošla tu záplavu dat. Po dvou hodinách spánku si člověk ráno zrovna nevychutná. „Bývalo by bylo lepší, kdyby mi je někdo zafaxoval dřív. Byla bych si je ráda prošla podrobněji před vlastní prohlídkou toho místa.“

„Promiňte, ale na všem je razítko Důvěrné. Bylo nám přikázáno, abychom vám k těm materiálům umožnili přístup teprve po vašem příjezdu.“

Dívala se na cestu před nimi, zatímco se mula dál plazila mezi stíny. „Zatracená bezpečnost,“ zabručela.

„Až tam dorazíme, ukážu vám hlavní místa. Budete mít prohlídku s průvodcem.“

K čertu s tím, pomyslela si. „Poslyšte, doktore Symski, jsem si jistá, že váš tým odvedl skvělou práci, ale já bych raději dala přednost samostatnému průzkumu. Abych si udělala nějaký dojem. Průzkum nějakého naleziště není jenom číslování a katalogizace.“

„Jak to myslíte?“

Zhluboka se nadechla. Jak by to měla zformulovat do slov? Čím déle pracujete na nějakých vykopávkách, tím více si to naleziště vytváří svůj vlastní charakter – nebo duši. Tak například gilská obydlí na ni dělala úplně jiný dojem než naleziště v kaňonu Chaco. Zjistila, že tak může k těm lidem a jejich zvykům proniknout mnohem jasnozřivěji.

„Na tom nezáleží,“ řekla. „Tak prostě pracuju.“

Pokrčil rameny. „Tak vás nechám o samotě. Stejně jsem si chtěl překontrolovat nějaká měření.“

Přikývla. Dobře. Už jí začínal lézt na nervy.

Uvelebila se pohodlněji na svém sedadle a nechávala se kolébat cestou. Jen co z poloviny zavřela oči, dr. Symski mulu prudce zastavil. „Jsme tady,“ řekl.

Vyhlédla. Neviděla nic kromě temnoty, která obklopovala dva kužely jejich reflektorů. „Kde?“

„Nejdřív musím nahodit generátor.“ Otevřel dveře. Rozsvítila se žárovka uvnitř vozu. Ben se vzbudil s vyplašeným zachrochtáním.

„Už jsme tady?“ zeptal se ochraptěle a rukou si projel vlasy.

„Ano,“ odpověděla a pokusila se do svého hlasu přidat tolik pohrdání, jak jen toho byla schopná. „Víš, mohl jsi pokračovat ve spaní v táboře.“

„A tohle si nechat ujít? Ani náhodou.“

Dívala se, jak mladý doktor s baterkou v ruce přechází ke stěně jeskyně, u které stál generátor. Sklonil se k němu a začal si s ním hrát. Ashley se zamračila a vystoupila z auta. Doufala, že ti neohrabaní armádní výzkumníci naleziště nezničili. Už tolikrát v minulosti se stalo, že klíčová vodítka k historii starobylých společností byla pošlapána nekompetentními lidmi.

Za několik okamžiků generátor zakašlal, zaprskal a pak se ustálil na pravidelném hučivém zvuku. Rozzářily se reflektory, jejichž světlo bylo v kontrastu s dosavadní tmou oslepující. Severní stěna se osvětlila jako nějaké obří jeviště.

„Páni,“ řekl Ben, který také vylezl z auta a teď stál vedle ní.

Plástvovitou stěnu jeskyně pokrývalo lešení z kovových rámů a plošin. Obydlí pokrývala stěnu v pěti odlišných úrovních. Ashley odhadovala celkovou výšku na čtyřicet metrů. Jednotlivá patra byla mezi sebou propojena řadami úchytů nebo primitivním schodištěm. Podívala se doleva: vyhloubená obydlí pokračovala dokonce až nad jezero, nad jehož hladinu vyčnívaly kamenné plošiny jako nějaké verandy.

„Tak co si o tom myslíš, Ashley?“ Ben stál po její levici.

„Tady bych mohla strávit roky.“

Ben přikývl. „Kdo si myslíš, že to postavil?“

Ukázala ke stěně. „Vím jednu věc. Tohle nepostavil Homo sapiens.“

„A kdo tedy?“

„Řekla bych, že asi nějaký starší druh člověka. Podívejte se na velikost těch jeskyní. Žádná není vyšší než sto dvacet centimetrů. To je pro moderního člověka příliš nízké. Snad Homo erectus, ale i o tom pochybuji.“ Zjistila, že přemýšlí nahlas. „Nějaký kmen neandertálců? Nevím. Nikdy jsem neviděla žádný doklad toho, že by neandertálci byli takoví stavitelé. A jak by se sem vůbec dostali?“ Pokrčila rameny. „Musím se podívat zblízka.“

„Neměli bychom počkat na doktora Symskiho?“

„Nemyslím, že by to bylo nutné.“ Vykročila směrem ke stěně a na hlavu si nasadila hornickou přilbu.

Uslyšela šoupání Benových bot, jak vyrazil za ní.

Dr. Symski na ni zavolal. „Dávejte si pozor, kam šlapete. Je tu řada trhlin a některé z nich docela hluboké.“

Mávla na něj na znamení, že rozuměla, ale současně zavrtěla hlavou. Myslí si snad, že je nějaká zatracená novicka? Zrychlila tempo.

Náhle ji něco popadlo zezadu. Instinktivně se ohnala loktem.

„Jau!“ řekl Ben, pustil ji a ustoupil. „Jenom jsem tě chtěl zachránit od pádu do díry.“ Ukázal před ní a třel si solar plexus. „Co s tím loktem děláš, to si ho brousíš?“

Sáhla si na loket dlaní, jako kdyby se ho snažila schovat. „Promiň.“ I když jí ten otvor Ben ukázal, nebylo ho skoro vidět, jak se ztrácel na černém pozadí skály. Obešla ho. „Neviděla jsem to.“

„Mohla sis vymknout kotník.“

„Díky.“

„Není zač. Ale až se tě příště dotknu, pokus se mě nezabít.“

Do tváře se jí nahrnula krev. Odkašlala si, vděčná za to, že ještě nedošli k osvětleným útesům. Temnota její ruměnec skryla. „Podíváme se do těch nižších obydlí,“ navrhla a ustoupila od Bena dál. Nedokázala poznat, jestli byla víc zahanbená svou chybou nebo rozzlobená jeho činem…, nebo šlo ještě o něco jiného. Byl tak jiný než její bývalý manžel. Zatímco Scott, účetní každým coulem, byl vyrovnaný a často mrzutý a jen zřídkakdy se podělil o své skryté myšlenky, Benovy dobrácké způsoby a dobrá nálada byly až znepokojivé.

Došli ke vchodu do jedné jeskyně. „Dámy mají přednost,“ řekl Ben.

Ashley se vyhnula pohledu na něj, sehnula se a rozsvítila světlo na čele své helmy. Místnost byla hluboká asi pět metrů. Stěny, tvořené nepřikrášlenými kameny, byly zjevně vytesány do skály a uhlazeny. Přejela po hladké vnitřní stěně rukou, zaujatá dovedností a vytrvalostí oněch pralidí. Muselo to trvat roky, než hrubými nástroji vyhloubili jedinou z těchto jeskyní.

Vnitřek byl prázdný, po původních obyvatelích tu nebyla ani stopa. Předklonila se a vlezla dovnitř. Nikdy nezaškodí se podívat.

Když se protahovala malým vstupním otvorem, její helma zaskřípala o strop. Povšimla si malé jamky v podlaze poblíž vchodu. Asi starobylé ohniště. Pokračovala do zadní části místnosti. Nic tu nebylo. Na okamžik se posadila a uvažovala, kdo asi tyto domovy postavil.

„Našla jsi něco?“

Ohlédla se po Benovi, který se s helmou na hlavě skláněl ke vchodu. Jeho postava zastiňovala celý vstupní otvor. „Je to divné,“ řekla.

„Co?“

„Kam všichni odešli?“

Pokrčil rameny. „Třeba postupně umírali. Vyhynuli. Jako dinosauři.“

Potřásla hlavou. „Ne. To při tomhle stavu naleziště nedává smysl.“

„Jak to myslíš?“

„První výzkumníci tu našli jenom několik rozbitých nástrojů a hrubých kamenných misek. Tahle primitivní obydlí se obvykle hemží různými artefakty. Ale tady… není nic.“

„Tak se museli přestěhovat a vzali si ty věci s sebou.“

„Přesně tak!“ přikývla. Benova intuice na ni udělala dojem. „Ale proč odcházeli? Proč by trávili desetiletí dlabáním těch obydlí, aby je pak opustili? A co ta diamantová soška? Proč ji tady nechali?“

Ben mlčel.

„Kéž bych tu mohla strávit víc času.“ Pleskla dlaní do skály.

„K čemu? Zdá se, že to tady všechno pročesali tím nejjemnějším hřebenem.“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Vodítka se snadno přehlédnou. Dokonce i po letech studia. Potřebuji víc času.“

„Ale proč se tím zatěžovat? Třeba najdeme spousta odpovědí během našeho výzkumu.“

„V to doufám.“ Přilezla zpátky ke vchodu. Když vylézala ven, Ben jí nabídl ruku. Přijala ji a její studená dlaň na okamžik spočinula v jeho horké. Přitáhl ji k sobě. Jeho síla ji překvapila, levá noha jí uklouzla ve vlhké prohlubni jeskynního ohniště, Ashley se zřítila nazad do jeskyně a Bena stáhla na sebe.

Jeho nos se octl jen několik centimetrů od Ashleyina levého ňadra. Vzhlédl k ní. „Že mě znova nepraštíš?“

„Promiň, uklouzla jsem.“ Silně se zarděla. Jeho tělo se tlačilo na její.

Pročistil si hrdlo. „Žádná omluva není nutná,“ řekl a usmíval se na ni dolů. „Ještě několik takových uklouznutí a budeme se muset vzít.“

Zašklebila se na něj. „Tak ze mě slez.“ Chtěla, aby to vyznělo přísně, ale nějak se jí nedařilo nasadit ten správný tón.

Náhle ji popadl neovladatelný záchvat smíchu. Nemohla si pomoct. A nemohla přestat. „Myslím to vážně…,“ vypravila ze sebe mezi záchvaty smíchu. „Slez!“

Překvapeně se na ni podíval a odsunul se stranou. „Je hezké slyšet tvůj smích.“

Utřela si slzu z oka a pořád se otřásala dozvuky svého smíchu. Položila hlavu na podlahu a snažila se popadnout dech. Zírala na strop. A vtom to uviděla. Tam nahoře na stropě, hned za vchodem. „Zatraceně!“

Znovu se přimhouřenýma očima podívala na strop. Nebyla to její představivost. „Zatracená práce!“

Posadila se.

„Co se děje?“ zeptal se Ben se starostlivým výrazem na tváři.

„Ti amatéři tvrdili, že prozkoumali každý čtvereční centimetr naleziště. Žádné umění. Žádné jeskynní kresby.“ Ukázala ke stropu. „Tak co je sakra tohle?“

Ben se k ní naklonil a otočil hlavu. „Co je co?“

„Musíš si lehnout. Myslím, že právě proto to nikdo neobjevil.“ Přesunula se stranou, aby se mohl položit vedle ní. Ukázala světelným paprskem své přilbové svítilny. „Přímo támhle! Podívej!“

V kruhu jejího světla se objevil hrubý reliéf. Do stropu byl vytesán asi jako dlaň velký ovál, který rozdělovala klikatá čára připomínající blesk.

Ben se natáhl nahoru a s dlouhým zahvízdnutím jej objel prstem. Další slova pronesl šeptem. „Víš, tohle mi tak trochu něco připomíná.“

„Co tím chceš říct?“ Očekávala nějakou vtipnou poznámku.

„Něco takového jsem už viděl. Ukázal mi to dědeček.“

„Děláš si legraci.“

„Ne, mluvím vážně.“ Jeho hlas zněl upřímně. Téměř užasle. „Moje prababička byla čistokrevnou Aboriginkou kmene Gagudja, z oblasti Djuwarr. Už jsem se ti o tom někdy zmínil?“

„Ne.“

Usmál se na ni s nosem nalepeným na její obličej. „Tak to je svatá pravda, má dámo.“

Zdálo se, že ten muž je tajuplnější než Pentagon. Buď to, anebo ji svou divokou historkou vodil za nos. Pozorně si ho prohlížela a všimla si, že jeho modré oči jsou chladně vážné. Polkla a obrátila hlavu zpátky ke znaku na stropě. „Připomíná ti to něco konkrétního?“

Pokrčil rameny a tím pohybem vrazil do jejího ramene. „Není to přesně ono. Ale vypadá to trochu jako symbol Gagudjaů pro jednu z jejich duchovních postav. Jednu z nejstarších, nazvanou Mimi.“

Zvažovala jeho informaci. Mohla by tu být nějaká spojitost? Třeba šlo o nějaký ztracený kmen Aboriginů? Ale tahle obydlí pocházela z doby před pěti miliony lety. Celé věky před tím, než se na australském kontinentu objevili nějací Aboriginové.

Zamračila se na oválnou značku. Pravděpodobně to byla jen shoda okolností. Už viděla univerzalitu některých symbolů napříč různými kulturami. Mohlo by se tu jednat o takový případ? Sakra, ten symbol je hodně jednoduchý. „Tenhle duch Mimi,“ začala. „Co to je za ducha?“

„Je to jenom nesmysl. Povídačky.“

„Ne, jen pokračuj. V mýtech často bývá zrnko pravdy.“

Poklepal prsty na stěny jeskyně. „Mimiové byli duchové, kteří žijí v jeskyních.“

Pocítila, jak jí přeběhl mráz po zádech, když si uvědomila, že se nacházejí uvnitř skály.

„Mimiové naučili první bušmany lovit a malovat. Byli hodně uctívaní. A taky obáva…“

V tom okamžiku se vrátil dr. Symski a zastavil se u jejich nohou. „Co to tu děláte?“ V jeho hlase zněla jak výčitka, tak i překvapení.

Ashley si uvědomila, v jaké podivné pozici se nacházejí, a vysoukala se ven. „Myslela jsem, že jste tuhle oblast prozkoumali.“

„Vždyť taky ano. Proč?“

Ukázala na uvolněné místo vedle Bena. „Jděte se podívat. Je to nahoře na stropě.“

Doktor si vlezl vedle Australana. „Můj bože!“ řekl, když se podíval, kam mu Ben ukázal. „To je úžasné. Bože, co si myslíte, že to znamená?“

„Nemám tušení,“ řekla s rukama v bok, „ale mám v úmyslu to zjistit.“

Linda usazená o metr dál na dece se dívala, jak křišťálové jezero olizuje kameny podél břehu. Voda, průzračná jako okno, se hemžila malými rybkami a dalšími vodními živočichy. Vedle ní stál otevřený košík s obědem, který jim připravil táborový kuchař. Na papírovém talíři ležely dva napůl snědené sendviče. S boloňským salámem a sýrem.

„Vypadají jako příšery,“ řekl Jason.

Linda s úsměvem pohlédla na chlapce, který se skláněl nad jejím přenosným mikroskopem Nikon a prohlížel si vzorek vody z jezera. „Těm kuželovitým se říká obrněnky,“ řekla, „ty hranaté jsou rozsivky.“

„A co jsou zač? Nějaký brouci?“

„To ne. Spíš to jsou rostliny. Patří mezi organismy, kterým říkáme fytoplankton. Pohlcují sluneční světlo a mění ho na energii stejně jako rostliny.“

„Ale jestli potřebují sluneční světlo jako rostliny“ – Jason se k ní obrátil s tváří nakrabatěnou soustředěním – „jak přežívají tady dole ve tmě?“

Pohladila ho po vlasech. „To je velice dobrá otázka. Tím si opravdu nejsem jistá. Ale myslím, že tu musí být nějaký podzemní proud, který zanáší plankton z povrchových vod do tohoto podzemního jezera. Voda je velice slaná. Jako trochu zředěná mořská voda.“

„Co je tak důležitého na… těchhle…,“ a Jason ukázal k mikroskopu, „broucích?“

Linda zrovna nad touto otázkou sama přemýšlela a nepřítomně se rozhlížela po táboře. Všimla si nějaké větší aktivity mezi vojenským personálem u té trhliny, která rozdělovala tábor. Asi nějaké cvičení.

„No?“ zeptal se Jason, aby znovu upoutal její pozornost.

Obrátila se zpátky k chlapci. „Chceš lekci z biologie?“

„Jasně,“ odpověděl nadšeně.

„Tak dobrá, řekl sis o to sám.“ Usmála se na něj a ocenila jeho zvídavost. „Ty planktonní organismy jsou základními stavebními kameny života. Na pevné zemi mění sluneční světlo v energii tráva. Tu pak sežere kráva. Pak my sníme krávu. Takhle se sluneční energie dostane až k nám. V moři mění sluneční světlo na energii právě fytoplankton. Fytoplankton pak pozřou drobní tvorové, jako jsou medúzy“ – ukázala na malé rybky hned u břehu – „které zase slouží za potravu těmto rybkám. Malou rybku pak spolkne větší ryba. A tak dále. Takže i v moři dochází k postupnému předávání sluneční energie. Rozumíš tomu?“

„Takže tyhle planktonní potvůrky jsou jako naše tráva.“

„Přesně tak. Jsou těmi travnatými plochami, ze kterých vyráží celý tenhle ekosystém.“

Přikývl. „Jasně.“

„Takže jsme učinili první krok a určili jsme, že ta voda je živá. Pak, jakmile dojíme ty sendviče, musíme nalovit pár těch tvorů, kteří tu žijí. Tamhle u břehu jsem viděla nějaké hvězdice a houby. Chceš mi pomoct s jejich sběrem?“

„To se vsaďte!“

„A jeden z mariňáků slíbil, že nám později chytí i jednu z těch světélkujících ryb.“ Byla zvědavá na fosforeskující orgány těch největších z nich. Ještě nikdy nic takového neviděla a plná vzrušení se těšila na to, až určí nějaký nový druh.

„Tak začneme hned, ne?“ Jason se už začal zvedat. „Viděl jsem nějakou…“

„Počkat, mladý muži,“ ukázala na talíř. „Nejdřív dojíš svůj oběd. Mám tě na starost, dokud se nevrátí tvá matka.“

Ohrnul ret a posadil se znovu na deku. „No dobře.“

Linda mu podala jeho sendvič a sama si kousla do svého. „Ale musíme si pospíšit. Musíme nalovit nějaké ty ryby!“

„Velký ryby,“ dodal Jason s úsměvem.

„Ty největší. Mohli bychom si je dát k večeři.“

„Světélkující ryby? Fuj.“

„Hele, kamaráde, neošklíbej se. Jestli zhasnou světla, uvidíš aspoň, co to vlastně jíš.“

Tomu se zasmál. Linda se také usmála a téměř zapomněla na ty kilometry skály, které jí visely nad hlavou.

Ben přihlížel, jak se Ashley sklonila a začala studovat místo oltáře. Ta ženská má zatraceně dobré křivky. Sundal si helmu a přejel si po vlhkém čele kapesníkem. Začínalo se připozdívat a už mu kručelo v břiše. Díky bohu, že to byla poslední místnost k prozkoumání.

Když ale zpozoroval, jak Ashley vytáhla měřicí pásmo, zavzdychal. „Už ne,“ hlesl potichu. Od jejich ranního objevu si připadal jako páté kolo u vozu, plahočil se za Ashley a dr. Symskim, zatímco oni bádali. Zastavovali se v každé místnosti, měřili a seškrabovali vzorky. Nuda. Doufal, že stráví víc času o samotě s Ashley, ale po objevu toho symbolu nad vchodem byli oba vědci jako honicí psi na stopě. Nic je nemohlo rozptýlit. Ani žert, ani vtipná poznámka. Jako kdyby byl neviditelný.

„Takže tady jste našli tu diamantovou sošku?“ Ashley si klekla vedle vyvýšeného kamenného stupínku. Rozkládal se na podlaze jedné z vytesaných jeskyní. „Podstavec je vytesaný do základové skály. To by naznačovalo, že stavitelé tuhle místnost tak schválně navrhli. Všechny ostatní místnosti mají na tomto místě ohniště.“ Ukázala ke stropu. „A tohle je taky jediná jeskyně, která nemá nad vchodem ten oválný symbol.“

Ben stál na okraji kamene, který sloužil jako dveřní práh. Ohlédl se na vodu, která se leskla hluboko pod nimi. Tato místnost byla v nejvyšším patře a v té části útesové stěny, která čněla nad jezerem. Bez toho lešení by sem nebyl lehký výstup, a to ani pro něj.

Ashley se otočila k dr. Symskimu, který se hrbil v zadní části obydlí. „Když vaši výzkumníci našli tu sošku,“ zeptala se, „byla čelem dovnitř, nebo ven?“

„No…,“ zašoupal dr. Symski nohama. „Víte, došlo k té nehodě. První muž, který sem vešel, ji porazil. Takže nevíme, jak přesně stála.“

Pleskla dlaní o oltářní kámen. „A jaké další klíčové detaily jste zničili?“

Dr. Symski zrudl.

Ben, kterému už lezlo tohle puntičkářství na nervy, zasáhl: „Jaký je v tom rozdíl? Jestli stála čelem ven nebo dovnitř, nebo zatraceně ležela na zádech?“

Ashley ho zmrazila pohledem. „V tom je ten nejzásadnější rozdíl na světě. Tohle je jediný významný artefakt na celém nalezišti. Musel kdysi mít pro zdejší kulturu velký význam. Kdyby stál čelem ven z jeskyně, byl by to pravděpodobně ochranný talisman, který měl bránit ve vstupu zlým duchům. Kdyby stál čelem dovnitř, jednalo by se zřejmě o uctívaný předmět, používaný k rituálům.“

Ben se poškrábal za uchem; pod přilbou mu stékal pramínek potu. „Když se to ale vezme kolem a kolem, jaký je rozdíl v tom, jestli to byl talisman, nebo modla? Jak nám to pomůže vyřešit daleko větší záhadu toho, kam všichni odešli?“

Otevřela ústa, aby mu odpověděla, ale pak je zase zavřela s téměř slyšitelným klapnutím. „Vzdávám se,“ zamumlala jenom, když se kolem něj protáhla a začala šplhat dolů.

Ben své poznámky okamžitě litoval. Instinktivně věděl, že právě pokazil všechno, čeho se toho dne dobral v tom, aby na Ashley udělal dojem a aby ji okouzlil. „Počkej,“ zavolal a začal slézat za ní. Dr. Symski je následoval.

„K čertu s vámi oběma!“ odpověděla, aniž by se ohlédla.

K základně Alfa se vraceli mlčky.

9. KAPITOLA

„MAMI, MĚLAS VIDĚT TU RYBU, KTEROU JSME CHYTILI.“ JASON ROZPŘÁHL ruce nejvíc, jak mohl, až málem uhodil Lindu, která seděla vedle něj u stolu. „Byla ještě větší než tohle.“

„Tak tomu říkám ryba,“ řekla Ashley.

„A fosforeskovala! To znamená, že svítila.“

Ashley zaznamenala, že si Jason u večeře vybral místo vedle Lindy. Ti dva museli spolu strávit skvělý den.

„Byla modrá. Měla ohromný zuby.“

„To zní zatraceně divně, kámo,“ promluvil Ben, který právě vešel do jídelny s ještě vlhkými vlasy od sprchy.

„Ahoj, Bene!“ pozdravil ho Jason s úsměvem od ucha k uchu. „Měl jsi tam být s náma.“

„Promiň, šampióne,“ řekl Ben. „Musel jsem pomoct tvé matce.“ Sedl si – několik míst od Ashley.

Věděla, proč si vybral místo tak daleko od ní. Dloubala vidličkou do hrášku na svém talíři a musela si připustit, že se dnes odpoledne chovala jako prvotřídní mrcha.

Možná by se měla omluvit za své dřívější vzplanutí. Otevřela ústa, aby promluvila, když se rozletěly dveře do jídelny a vešel Chálid.

„Dobrý večer všem,“ řekl a přešel k místu vedle Lindy. „Omlouvám se, že jdu později, ale narazil jsem na dr. Blakelyho, který mě požádal, abych vám sdělil, že se musí zúčastnit nějakého plánování na poslední chvíli a na večeři se k nám nepřipojí.“

Ashley si všimla, že chybí ještě někdo. „Neslyšel někdo o Michaelsonovi?“

„Ano,“ odpověděla Linda a zvedla ruku. „Nebo vlastně ne přímo.

Mariňák, který nám dnes pomáhal chytat ryby, mi říkal, že major Michaelson je ubytovaný ve vojenské části základny. Na druhé straně té průrvy.“

„Ale proč zrovna tam?“ řekla Ashley. „Tady máme spoustu místa. Tahle budova je prakticky prázdná.“

„Řekla bych, že asi připravuje na naši výpravu ty druhé dva muže,“ řekla Linda. „Naše hlídače.“

Skvěle, pomyslela si Ashley, další dva muži, kteří si budou cestou hrát se zbraněmi. Ale teď nebyl čas na reptání. Byl poslední večer před jejich dobrodružstvím. Kromě toho by jako jejich vůdkyně měla něco říct. Něco dramatického. Něco povzbudivého. I když měla momentálně v mysli prázdno, odložila svou vidličku, rozhodnutá, že něco řekne.

Zatímco se dívala, jak ostatní dojídají své večeře, pokoušela se najít ta správná slova. Ještě ani v okamžiku, kdy Ben vytřel svůj talíř krajícem chleba a s povzdechem si poklepal na břicho, neměla sebemenší tušení, co řekne. K čertu s „vhodnými“ slovy.

Ashley si odkašlala. „Já… bych ráda… pronesla přípitek.“ Pozvedla sklenici vody a stoupla si. Ostatní se na ni s očekáváním zadívali. „Během několika posledních dní toho na nás hodili opravdu hodně. A myslím, že si všichni myslíme, že s námi nezacházeli nejlíp, ale zítra vyrazíme na cestu, jejíž úspěch bude záviset na naší schopnosti pracovat jako tým. A i když mě Blakely řadou věcí nadzvedl mandle, myslím, že sestavil zatraceně dobrý tým. Takže,“ řekla a pozvedla sklenici ještě výš, „připíjím na nás. Na náš tým.“

„Na tým!“ odpověděla skupina a zvedla své nápoje.

„Jo, na vás, chlapi!“ řekl Jason a napil se své coly.

Linda ho pohladila po vlasech. „A co my, holky?“

Jason se zarděl. „Víte, jak jsem to myslel.“

„Vím.“ Linda se naklonila a políbila ho na tvář. „Díky.“

Jason znachověl ještě víc.

Ashley se nad rozpaky svého syna usmála, když tu ucítila, že se jí někdo dotkl ramene. Vedle ní stál Ben. Naklonil se k ní a zašeptal jí do ucha: „Rád bych s tebou mluvil. Nevadila by ti po večeři malá procházka?“

„No…,“ protáhla nejistě, protože ji Benova otázka zastihla nepřipravenou. To byla poslední věc, kterou očekávala. „Musím uložit Jasona do postele.“

„A co potom? Potřebuju jenom pár chvil.“

„Je to důležité? Nemůže to počkat do rána?“

„No, radši bych to ze sebe shodil ještě dneska.“

„Dobře,“ řekla neochotně. „Myslím, že se s tebou můžu setkat. Co takhle za půl hodiny?“

„Fajn. Počkám na tebe před vchodem. Dojdu si pro bundu.“

Přikývla a dívala se, jak odchází. „Jasone, jdeme do svého pokoje.“

Její syn, který už měl trochu normálnější barvu, když se teď Lindina pozornost přesunula na Chálida, s hlasitým zaskřípáním odsunul svou židli. „Můžu se dívat na kabelovku?“

„Jistě, ale jenom půl hodiny, pak půjdeš do postele.“ Objala ho paží, přitiskla ho k sobě a mávla zbylé dvojici. „Uvidíme se ráno.“

Linda mávnutí opětovala a Chálid přikývl.

Ashley usadila Jasona před Gilliganův ostrov a natáhla si žlutý svetr. „Za chvíli budu zpátky.“

Jason za ní, když odcházela, mávl, aniž by spustil oči z obrazovky.

Ashley vyšla vchodovými dveřmi ven a spatřila Bena, jak se baví se strážným. Kývl na mariňáka a přešel k ní. „Díky, že jsi přišla.“

Založila si ruce na prsa. „Takže?“

„Co kdybysme se prošli k té průrvě?“ Ukázal k druhému konci tábora. „Slyšel jsem, že to místo je přímo skvělý na líbání.“

Opřela si ruce pěstmi v bok. „Jestli si myslíš… Proto jsem sem nepřišla.“

Ben se na ni usmál. „Jenom žertuju.“

„Tak o čem jsi se mnou chtěl mluvit?“

„No tak. Projdeme se. Opravdu bych se chtěl podívat na tu propast. Když jsme ji přecházeli včera, sotva jsem si jí všiml.“ Nabídl jí rámě. „Tak pojď.“

Ignorovala jeho paži a vyrazila sama vpřed. „Nemůžu se zdržet příliš dlouho. Jason na mě čeká.“

Dohonil ji a kráčel vedle ní. „K tomu dnešnímu odpoledni…“

Zvedla ruku. „Já vím, já vím, reagovala jsem přehnaně.“

„Ne, vůbec ne, já jsem byl pitomec.“

Otočila se k němu. „To si myslíš?“

„Jistě. Strkal jsem svůj frňák tam, kde nemá co dělat.“

Dívala se pozorně do jeho vážných očí a na jeho rozhodně sevřenou čelist, osvětlenou září luceren od nedalekého stanu. „Podívej,“ řekla a díky staženému hrdlu zněla její slova trochu nezřetelně. „To je to, co mi opravdu dělá starosti.“

„Co?“ přejel rukou po její, ale ona se odtáhla.

„Měla bych tu být velký šéf. Měla bych vést a motivovat tým. A přitom vybuchnu po jednoduché otázce. Tomu říkám správný vůdce.“ Trochu se jí zachvěl hlas.

„No tak, takhle se nebičuj.“ Znovu se natáhl a tentokrát ji za ruku popadl; jeho dotek byl palčivý jako elektrický šok. Učinila slabý pokus se mu vymanit, ale držel ji příliš pevně. „Poslouchej, Ash, byla jsi pod časovým tlakem. K čertu, měla jsi jediný den na průzkum celého naleziště, a já jsem tě ještě musel rozptylovat stupidními dotazy.“

„Tvoje otázky nebyly stupidní. Moje odpovědi ale ano.“ Znovu se pokusila ruku uvolnit, ale jak zatáhla, on postoupil blíže k ní. „Já…“ Jak jasně odrážely jeho oči světla lamp. „Já… myslím, že bude lepší, když budeme pokračovat v procházce.“ Konečně svou ruku osvobodila.

„Jo…“ Odvrátil od ní svůj pohled. „Máš pravdu.“

V tichosti pokračovali v cestě přes tábor.

Ticho bylo brzy doslova bolestné. „Víš,“ promluvila, „když jsem měla čas si promyslet to, co mě dnes odpoledne vyvedlo z rovnováhy, zjistila jsem, že jsi měl pravdu.“

„V čem?“

„O té sošce. Prozatím není až tak důležité vědět, jakým směrem ta soška ukazovala čelem. Někdy se tak zaměřím na detaily, že mi uniká celek. A když jsi mě na to upozornil, vyjela jsem. Je mi to líto.“

„Podívej, bylas pod velkým tlakem. Kromě toho se mi líbí lidé, kteří říkají, co si myslí.“

Usmála se.

„Lidi, jako jsi ty,“ dodal šeptem.

„Díky, Bene.“ Zahnuli kolem kovového skladiště a zemi před nimi rozdělovala černá trhlina. Nalevo od nich přes průrvu vedl osvětlený most.

Jakmile vstoupili na osvětlené prostranství, zavolal na ně strážný z mostu. „Stůjte.“ Zbraň, namířená jejich směrem, jeho slova ještě podtrhla. „Do téhle oblasti je vstup zakázán.“

„Bože, bože,“ zašeptal Ben směrem k Ashley, když se k nim blížil druhý strážný. „Už chápu, proč to tu každý považuje za tak romantické místo.“

Strážný s bez výrazným obličejem zkontroloval jejich průkazy totožnosti. „V pořádku.“ Obrátil se k druhému strážnému na mostě a signalizoval mu palcem nahoru. „Promiňte, ale byla posílena bezpečnostní opatření.“

„Proč?“ zeptala se Ashley.

„Promiňte, madam. Nejsem oprávněn vám tuto informaci poskytnout.“ Obrátil se a vyrazil k mostu.

Ashley se otočila k Benovi. „Co si o tom myslíš?“

Pokrčil rameny. „Kdo může chápat duševní pochody armády? Je to jen banda kašparů.“

„Já vím. Nevadilo by mi, kdybych jich měla pár shodit do té zatracené propasti.“

„Hele, co ty víš? Máme něco společného.“ Otočil se na podpatku – velice vojensky – a nabídl jí rámě.

Tentokrát jeho ruku přijala.

Blakely se protáhl a přestal se opírat o skříň. Podíval se na hodiny na stěně. Bylo několik minut po půlnoci. Už se blížila hodina H. Za devět hodin tým vyrazí.

„Samá zelená světla,“ ozval se za ním hlas. „Konečně.“

Otočil se k veliteli spojů, poručíkovi Brianu Flatterymu. „Věděl jsem, že to ty nové obvodové panely dokážou,“ řekl doktor. „S nepoškozenou komunikační sítí se budeme schopni dorozumívat s mým týmem kdekoliv na planetě.“

„To je dobře,“ odpověděl Flattery. „Ale stejně…“

„Netrapte se. Tentokrát to bude jiné.“

Flattery se podíval do země. „Nikdy jsme nenašli Wombleyho tělo. Jenom tu louži krve.“

„Já vím, já vím.“

„A pořád nemáme žádné zprávy od toho druhého týmu. Už to budou čtyři měsíce. A co to zmizení strážného u propasti?“

Blakely zvedl ruku. Tyhle řeči už slyšel po celém táboře. „Tentokrát jsme připravení. Budeme v pravidelném spojení.“

„Neměla by být ta skupina varována před tím, jaké riziko podstupuje?“

Blakely pokrčil rameny. „Major Michaelson a jeho dva muži o něm vědí. To je důležité. Myslím, že budu muset zbytku týmu svěřit ještě nějaké další detaily, ale nepotřebují vědět všechno. Tentokrát vyrážíme s vědomím rizik. Jsme patřičně vyzbrojeni.“

„To ale nevíme jistě.“

Blakely stočil pohled na řadu zelených kontrolek na komunikačním zařízení. Poklepal na jednu, která trochu blikala. Její zelené světlo se ustálilo. „Není se čeho bát.“

KNIHA TŘETÍ
DO HLUBIN

10. KAPITOLA

BATOH BYL TĚŽKÝ A JEHO VYPOLŠTÁŘKOVANÉ POPRUHY SE ASHLEY ZARÝVALY hluboko do ramen. Setřásla ho dolů a postavila si ho k nohám. Bylo to těžké, ale snesitelné. Viděla, jak se Linda tváří při pokusu upravit si svůj batoh na zádech. Ashley k ní přešla a povytáhla jí ho trochu výš. „Když ho poneseš takhle, nebude to tak zlé.“

Linda se usmála, ale obočí měla stále starostlivě nakrčené. „Díky. Prostě si na to budu muset zvyknout.“

Ashley přikývla. To my všichni, pomyslela si.

Ashley odvedla Lindu ke skupině, shromážděné kolem jejich vysílačky. Blakely právě vysvětloval Benovi, Chálidovi a majoru Michaelsonovi, jak funguje. „Naše síť přijímačů a vysílačů pracuje na ultranízké frekvenci. Přijímače jsou zavrtány do skály a rozprostřeny na velké ploše, takže budeme schopni komunikovat přes stovky mil skály ve všech směrech.“

Major Michaelson zvedl vysílačku a vyzkoušel, kolik váží. „To je něco jako podzemní vysílačky, které navádějí naše ponorky.“

„Je to přesně ten samý princip. Nízkofrekvenční chvění. Ten systém byl vyzkoušen a vedl si dobře.“

„Jak často budeme navazovat spojení?“ zeptala se Ashley a pokročila kupředu.

„Třikrát denně. V určených hodinách,“ odpověděl Blakely. Ukázal na vysílačku. „To je ta nejdůležitější část vaší výbavy.“

Major Michaelson si poklepal na pistoli u opasku. „Tohle je ta nejdůležitější část mojí výbavy.“

Ben si odfrkl. „Oba se pletete. Je vidět, že nemáte dost zkušeností s jeskyněmi.“ Ukázal si na opasek s řadou baterií. „Vaše nejdůležitější část vybavení je tohle. Bez baterií nemáte světlo. Bez světla neuvidíte, na co střílíte, a žádná vysílačka vás ven z díry nevyvede.“ Uchopil pevně svůj opasek ověnčený bateriemi. „Tohle je tady dole vaše životní míza.“

Všichni se teď dívali na Bena. „Samozřejmě,“ pokračoval a vytáhl ze svého batohu roli toaletního papíru, „tohle je taky zatraceně důležité.“

Ashley se usmála a Linda potlačila zahihňání. Ben měl občas svoje chvíle, to mu musela přiznat.

„A co voda?“ zeptal se Chálid a narovnal se od vysílačky, nad níž se dosud skláněl. „Copak dehydratace není tím hlavním nebezpečím?“

„Může být. Ale většina hlavních jeskynních systémů má dostatek nádrží s pitnou vodou. Stačí mít plnou polní láhev mezi dvěma napajedly.“

Ashley zaskřípala zuby. Vysílačka, zbraně, baterie, voda. Nedostatek čehokoliv z toho mohl jejich misi ohrozit. Na její vkus tu bylo příliš mnoho proměnných.

Pak bylo podáno vysvětlení ke zbytku věcí z jejich batohů. Sušené potraviny zabalené ve staniolu, náhradní elektrolytická tekutina, nafukovací matrace ke spaní, balíček zdravotnické první pomoci, malá krabička s toaletními potřebami, a na tom všem stočená silná cívka lana. Kromě batohů na záda měl každý člen skupiny ještě odlehčené horolezecké popruhy a pytlík s křídou na vysušení rukou, a také helmu s karbidovou svítilnou.

Benův batoh obsahoval ještě další vybavení: horolezecké karabiny, skoby a mačky. Potřebnost těchto věcí byla Ashley zřejmá. Batoh majora Michaelsona ji ale vyděsil. Obsahoval ještě čtyři další pistole, skládací pušku a spoustu krabiček s municí, zabalenou do nepromokavých obalů.

Jako kdyby toho ještě nebylo dost, týmu byli konečně představeni dva další členové jejich expedice – major Skip Halloway a major Pedro Villanueva. Odznaky orla svírajícího trojzubec na jejich ramenou svědčily o jejich kvalifikaci. Členové SEAL, elitní jednotky námořnictva. U pasů měli zbraň a na zádech dvojité batohy. Nesli těžký náklad, ale vypadali jako svalnaté stroje, jako tažní koně se zbraněmi.

Ben do ní šťouchl. „Táhneme s sebou zatraceně hodně palebné síly.“

Přikývla. „Nelíbí se mi to.“

„O těchhle SEALech jsem už slyšel. Nikdy nikam nejdou bez pořádného arzenálu.“

Ashley se kousala do spodního rtu. „Proč myslíš…“

Blakely ji přerušil. „Odsud přebírá velení profesorka Carterová. Její slovo je jako moje slovo.“

Ashley si všimla úšklebku na tváři toho vojáka se zrzavými vlasy, Skipa Hallowaye. Rýpl loktem do svého kamaráda, jehož výraz si zachoval stoickou nehybnost. Pedro Villanueva, černovlasý a černooký muž, měl stejně neprostupný výraz jako kus mramoru.

Vzdychla si. Skvělé, další dva chlapi, které by měla mít pod palcem. Všimla si, že není jediným členem skupiny, který si tyto nové příchozí pečlivě prohlíží. Chálidův obličej měl mimořádně zarputilý výraz, když studoval oba vojáky. Jeho rty se pak v koutcích úst nepěkně zvlnily. Otočil se, aby něco zašeptal Lindě do ucha. Linda se usmála a zakryla si ústa svou malou rukou.

„Takže,“ řekl Ben, „jsi připravená vést tuhle ubohou bandu dobrodruhů do nitra světa?“

„Momentálně jenom doufám, že se proti mně nechystá žádná vzpoura.“

Ashley přešla k malému otvoru v jižní stěně jeskyně. Prohlížela si ten malý tunel. Říkalo se mu červí díra, ale jí připadal spíš jako odpadní stoka. Černý otvor měl na výšku jenom osmdesát centimetrů. Sehnula se a posvítila si ruční svítilnou do chodby. Odhadovala, že s batohem na zádech bude skoro nemožné těmito dírami lézt.

V odpověď na tuto hádanku jí Blakely podal poslední část výbavy – plastové prkno na kolečkách.

„Skateboard?“ Ashley dlaní roztočila jedno z koleček.

„Raději tomu říkám transportní saně,“ řekl Blakely. „Byly zkonstruovány speciálně pro tyto šachty. Předvedu vám to.“ Zvedl další ze sedmi saní, natřených světélkující barvou. Popleskal jejich povrch dlaní. „Už jsme měli i hliníkové motorizované saně, ale ty jsou příliš neskladné a nevhodné k nošení. Tyhle jsou na druhé straně vyrobeny z plastu, jak plochy, tak kolečka. Ložiska jsou z titanu odolného proti korozi. Vzhledem k danému terénu a vlhkosti vzduchu v jeskyních jsou dokonalé. Jednoduše uvolníte tuhle západku. Takhle. A prkno se natáhne na délku vašeho trupu, takže se na ně položíte hrudí i pánví a můžete jet břichem dolů a používat ruce v rukavicích k pohonu i brždění.“

„Něco jako surfovací prkno,“ řekl Ben, „jenomže na zemi.“

„Ano, řekl bych, že to přirovnání je přesné. Jakmile projedete šachtou, můžete prkno složit do původní velikosti a uložit do batohu. Každé prkno bylo upraveno tak, aby vyhovovalo jednotlivým členům. Vaše jména jsou na zadní straně každých saní. A každé mají jinou barvu, abyste je od sebe snadněji poznali.“

Ashley si zkoušela skládat a rozkládat svoje prkno. Šlo to snadno a saně byly milosrdně lehké. Taková příprava jenom proto, aby se sklouzli těmi šachtami.

„Doktore Blakely,“ zeptala se Linda, „jaký je původ těch červích děr? Jsou to tuby, kudy tekla láva?“

„Ano i ne,“ odpověděl Blakely. „Pravdou je, že tato oblast je takovými lávovými tunely proděravěna, některé jsou sotva větší než lidská pěst, jiné jsou velké jako člověk. Takové tunely jsou většinou hrubé a nepravidelné, a to platí i pro většinu zdejších šachet. Tunely o tomto průměru“ – ukázal na červí díru před nimi – „jsou ale výjimkou. Všechny mají stejnou velikost a mají pozoruhodně vyhlazený povrch. Jak a proč?“ Pokrčil rameny. „To je další záhada, kterou je potřeba vyřešit.“

„Jak daleko jste zatím v průzkumech došli?“ zeptala se Ashley. Zjevně už byla studována řada dalších tunelů.

„Tyhle červí díry vycházejí z ústřední jeskyně jako paprsky z kruhu. Některé jsou slepé. Ale většina, jako právě tato, navazuje na řadu vzájemně propojených jeskyní, které pokračují stále hlouběji a hlouběji pod povrch. Seizmické údaje naznačují, že tento systém se může rozprostírat do šíře mnoha set kilometrů.“

„A dál jste v průzkumech nepokračovali?“ Ashley povytáhla obočí. „Vždyť už jste tady dole řadu měsíců.“

Blakely se na ni sotva podíval a pak si sundal brýle. Začal si mnout kořen nosu. Ostatní přestali s tím, co zrovna dělali, a otočili se k nim, přilákáni náhlým tichem.

Ben odložil jeden ze skateboardů, který právě zkoumal, a přešel po bok Ashley.

Michaelson pokročil kupředu. „Řekněte jim to,“ ozval se a oči měl přilepené na Blakelym. „Zaslouží si vědět víc.“

Blakely zvedl ruku dlaní k majorovi a odpověděl: „Zrovna jsem se k tomu dostával.“

Ashley se ve zlé předtuše náhle sevřel žaludek.

„Profesorko Carterová,“ promluvil Blakely, „nejsem hrdý na to, co se vám teď chystám odhalit. Ale jisté sobecké zájmy nám nadiktovaly tento postup. Museli jsme držet jisté věci v tajnosti.“

„Nepovídejte,“ řekl Ben.

Ashley ho umlčela pohledem a pak se ještě nevlídněji podívala na Blakelyho. „Pokračujte. Jaké věci?“

„Zeptala jste se mě, jestli jsme pokračovali v průzkumech. Takže ano, pokračovali.“ Ukázal k červí díře. „Nejste prvním týmem, který se vydává na průzkum této chodby. Společná skupina pěti výzkumníků a jednoho vojáka vstoupila do tohoto tunelu před čtyřmi měsíci.“

Ashley zavrtěla hlavou. „Tak proč jste nás sem všechny přitáhl, když už byl prozkoumán.“

„Ten druhý tým se ještě nevrátil.“

„Cože?“ řekl Ben a postoupil dopředu. „Chcete tím říct, že jsou pořád tam někde dole?“

„Bez vysílaček nemáme žádnou možnost, jak je lokalizovat. Měli se vrátit po dvou týdnech výzkumů. Uběhly tři týdny, aniž bychom o nich slyšeli, tak jsme vyslali pátrací skupinu. Zběžné pátrání odhalilo ohromné bludiště tunelů, šachet a jeskyní. Po těch mužích nebylo nikde ani stopy.“

„Proč jste sakra nepokračovali v pátrání?“ Ben byl teď rudý v obličeji.

„Bez adekvátní možnosti rádiového kontaktu byla pátrací skupina také v nebezpečí. Mohl je potkat stejný osud jako původní tým. Proto bylo pátrání zastaveno. Tým byl prohlášen za ztracený.“

„Výborně,“ řekla Ashley. „Co když se taky dostaneme do potíží? Taky nás v tom prostě necháte?“

„To jsou kecy,“ dodal Ben. „To je vyložená zbabělost.“

Blakelyho pěsti se sevřely a kolem očních víček se mu napjala kůže. „Ten tým byl pod mým dohledem. Jejich ztrátu jsem nesl velice těžce. Nemohl jsem riskovat ztrátu dalších lidí. O první skupinu jsme přišli, protože jsme byli příliš nadšení a postupovali jsme bez patřičné opatrnosti. Odmítl jsem povolit další pátrání, dokud nebude nainstalován adekvátní komunikační systém.“ Bodl prstem k vysílačce. „Teď už je!“

Ben neustoupil. „Promiňte, ale pořád si myslím, že malá skupina…“

Michaelson ho přerušil. „To bylo i moje rozhodnutí.“

Ashley se obrátila k majorovi, který stál vedle jejich batohů. „Tak proč jste tedy sakra něco neudělal vy?“

Michaelson se podíval Ashley zpříma do očí. „Bylo na mně jako na veliteli kontingentu námořnictva, jestli máme pokračovat slepě dál, nebo si vzít k srdci radu doktora Blakelyho a počkat, dokud nedokončí síť vysílaček. Rozhodl jsem se postupovat opatrně.“

„To je pro armádu typické,“ řekl Ben kysele a na rtech měl neustále pohrdavý úšklebek. „Personál jsou jenom pěšáci, které je možné obětovat, když je potřeba. Koho zajímá, že se ten druhý tým skládal ze skutečných lidí se skutečnými životy? Prostě je hodíme přes palubu.“

Michaelson zatnul zuby a otočil se na podpatku a Ben se pořád zlostně mračil. Tenhle výraz mu nesluší, pomyslela si Ashley.

Ashley vykročila za majorem s úmyslem pokračovat v konfrontaci, ale když šla kolem Blakelyho, dotkl se jejího lokte a zašeptal jí do ucha: „Členem toho druhého týmu byl majorův bratr.“

Ashley se zarazila a dívala se, jak si major kontroluje obsah batohu. Jeho pohyby byly rychlé a trhané. „Harry?“ řekla jemně, vzpomínajíc na majorův srdečný úsměv, když vyprávěl o tom, jak jeho mladšího bratra fascinují vozy a motory. Možná by měla něco říct…

Jenomže to už k Michaelsonovým zádům vykřikl Ben: „Tomu říkám kamarádství. Nechat ty lidi shnít. Kdybych byl vámi…“

Ashley Bena zarazila vztyčenou rukou. „To stačí. Už se stalo. Nech ho být.“ Dívala se, jak Michaelson pěchuje svoje vybavení do batohu, a pak se odvrátila. Oslovila Blakelyho: „Co teď?“

Blakely si odkašlal. „O minulých rozhodnutích by se dalo diskutovat. Teď se ale musíme rozhodnout, jak budeme pokračovat dál. Bez ohledu na to všichni tři vojáci dnes vyrážejí, aby pátrali po stopách nebo vodítkách k osudu minulé skupiny. Zbytek týmu musí učinit rozhodnutí. Když teď víte o té druhé skupině, kolik z vás chce přesto pokračovat?“

Ben promluvil jako první. „Kdyby nebylo těch ztracených lidí, rovnou bych se na to vykašlal. Ale čekali na záchranu už dost dlouho. Já jdu.“

Oči se upřely na Ashley. „To všechno mění. Potřebuji čas, abych si to promyslela,“ řekla. „Teď jsme záchrannou výpravou.“

„Ne,“ odpověděl Blakely. „Já vás považuji za kombinovanou misi. První cíl zůstává stejný jako v případě původního týmu – prozkoumat tento jeskynní systém a hledat nějaká vodítka o původu jeho obyvatel.

Protože ale vaše skupina bude postupovat ve stopách první skupiny, doufám, že bude možné dosáhnout obou cílů současně.“

Blakely namířil prst na Ashley. „Proto jsem jako vůdce týmu vybral vás. Pořád ho ještě chcete vést?“

Ashley se zamračila. „Měl jste nás varovat dřív. Nelíbí se mi, když jsem obelhávána.“

„Nikdy jsem vám nelhal. Můj hřích spočíval jenom v tom, že jsem vám neřekl všechno. V tom jsem ale neměl na výběr. Měl jsem své rozkazy. Osud té první skupiny je pořád přísně držen v tajnosti. Ještě ani nebyly informovány rodiny.“

Ben si odfrkl a něco potichu zamumlal.

Blakely ho ignoroval. „Profesorko Carterová?“

Zjistila, že jí myšlenky utekly k Jasonovi, který byl v bezpečí na základně v péči Blakelyho asistenta Rolanda. Měla by podstupovat to riziko? Měla i jinou odpovědnost než jen za svoji kariéru. Zůstávala potichu.

„Já přesto jdu,“ řekl Chálid. „Tohle je příliš důležité.“

„Já taky,“ řekla Linda. „Můžeme potřebovat odborné znalosti nás všech, abychom našli tu druhou skupinu.“

Ashley taky neměla žaludek na to, aby nechala ztracený tým na holičkách. Obrátila se k Blakelymu: „Fajn. Pořád máte svůj tým! Ale jestli s námi odteď nebudete jednat naprosto otevřeně…“

Blakely přikývl a vážně řekl: „Máte mé slovo.“ Ustoupil a mávl směrem k tunelu. „Nezapomeňte, že budeme v pravidelném spojení, abychom věděli, jak postupujete, pro případ nějakých nehod. Jinak jsou veškerá rozhodnutí od tohoto okamžiku na vás. Všechno počínaje tím, jak často budete tábořit, až po počet dnů, které se rozhodnete věnovat výzkumům před tím, než se vrátíte. Vaše slovo bude zákonem.“

Oči ostatních se na ni upřely. Závažnost jejich pátrání hrozila, že ji zavalí. „Dobře,“ řekla Ashley, „nikdy se nikam nedostaneme, jestli tu budeme jen tak sedět. Vyrazíme. Hallowayi, vy budete v čele. Všichni ostatní budou postupně následovat a setkáme se v příští jeskyni.“

Všichni si zkontrolovali vybavení a připevnili si batohy na záda. Ashley přihlížela, jak ostatní manipulují se svými transportními saněmi.

Halloway nečekal na nějaké další diskuse. Upravil si na hlavě helmu a vyrazil tunelem kupředu. Ostatní v řadě čekali, až ho budou moci následovat.

Ashley, uspokojená, že jsou konečně na cestě, si natáhla rukavice, popadla svůj batoh a hodila si ho na ramena. Blakely stál vedle ní, a zatímco ostatní postupně mizeli v červí díře, ona se k němu otočila a řekla mu chladně: „Postarejte se o mého syna.“

„Jistě. Roland zajistí, aby byl váš chlapec každé ráno u vysílačky a mohla jste se sama přesvědčit, že s námi nestrádá.“

Přikývla a všimla si, že všichni ostatní už zmizeli v chodbě. Klekla si a připravila si pod tělo skateboard. Rozsvítila karbidovou lampičku na své helmě a chytila se oběma rukama stěn tunelu. Přitáhla se a vjela dovnitř.

Ta zatracená věc jí pořád připomínala odpadní stoku.

11. KAPITOLA

ASHLEY ZASUNULA SVOJE PRKNO DO BATOHU A PŘEŠLA KE SKUPINĚ SHROMÁŽDĚNÉ kolem hájku stalagmitů. Paprsky ručních a přilbových svítilen křižovaly černotou jako světlušky ve džbánu. Jeskyně měla přibližně velikost fotbalového stadionu a byla tedy podstatně menší než jeskyně Alfa, která svými rozměry spíše připomínala Grand Canyon.

Jeskyní profukoval stálý jemný a vlhký vítr. Linda zvedla kapesník, který se okamžitě začal třepotat jako vlajka na stožáru.

„Jeskyně vdechují a vydechují,“ vysvětloval zrovna Lindě Ben, když k nim Ashley došla. „Je to reakce na změny atmosférického tlaku. V jeskyni v Belize jsem si dokonce pouštěl draka.“

Linda zase ruku spustila. „Miluju ten vítr. Je tak… tak osvěžující.“

„Dobře, týme,“ řekla Ashley a zastavila se vedle Bena. „Příští kilometr jeskynního systému je už zmapovaný, takže můžeme pokračovat rychle kupředu.“

Ben zvedl ruku. „Rád bych předložil jeden návrh.“

Ashley přikývla: „Beze všeho, chci, aby každý věděl, že může kdykoliv přijít s nějakým návrhem nebo poznámkou. Jsme tým.“

„Než se dostaneme do neprozkoumaných oblastí, které jsou před námi, myslím, že bychom měli vytvořit dvojice. Postup v jeskyních vyžaduje daleko víc šplhání i sestupů než chůze po rovině. Ve dvojicích si můžeme na obtížných místech vzájemně pomáhat.“

„To zní dobře,“ řekla Ashley. „Myslím…“

Ben pokračoval: „Kromě toho taky díky spárování budeme šetřit baterie, protože každá dvojice může svítit jenom jednou svítilnou. V takové tmě i jedna baterka osvětluje dostatečně velký prostor.“ Usmál se na ni. „Po dni tady dole by nás příliš světla v očích bolelo. To mi věřte.“

Přikývla. Otočila se zpátky ke skupině a ukázala vztyčený palec na Bena. „Tak to udělejme. Všichni si vyberte partnera.“

Ben okamžitě vykročil jejím směrem. „Nazdárek, partnere.“

„Ohó,“ řekla Ashley. „Nevšiml sis náhodou, že je nás lichý počet? Jako vůdce se budu přidávat k ostatním dvojicím v případě potřeby.“

V tu chvíli už stála Linda s Chálidem a oba příslušníci jednotky SEAL měli skloněné hlavy u sebe a něco si šeptali. Zbývající členové výpravy, Michaelson a Ben, zírali jeden na druhého.

„Kruci,“ zamumlal major.

„To jsem celej já a ty moje pitomý nápady,“ řekl Ben a zavrtěl hlavou.

Ashley skryla úsměv a upravila si batoh na zádech. „Když to tedy máme vyřešené, můžeme vyrazit. Máme před sebou dalekou cestu.“

Kývla hlavou směrem k oběma navrčeným mužům. „Ben a Michaelson půjdou jako první. Všichni budeme během následujících několika kilometrů dávat pečlivý pozor na Bena. Má z nás s jeskyněmi největší zkušenosti a já chci, abychom si všichni co nejrychleji osvojili správné jeskyňářské dovednosti a naučili se nezbytné opatrnosti. Ať neskončíme jako ta druhá skupina.“

Všichni si hodili na záda své batohy a nadbytečné baterky byly zhasnuty. Množství světla, jak si Ashley všimla, nijak znatelně nepokleslo. Šla za Benem a Michaelsonem. Za chůze obracela baterku sem a tam a dívala se, jak její paprsek pohlcuje temnota.

V duchu se vrátila ke své misi – k oběma misím. Představila si samu sebe, jak je uvízlá někde v téhle stygické černotě a přihlíží, jak se jí vybíjejí poslední baterie a svým chladným objetím ji obklopuje temnota. Zachvěla se. A co stavitelé těch skalních obydlí, ti tak dlouho ztracení předkové člověka? Jak ti přežili v téhle věčné tmě?

Setřásla ze sebe toto zasnění, když skupina dorazila ke vchodu do další červí díry. Pokročila do čela.

Ben měl otevřený svůj kompas o velikosti zápisníku, geopoziční nástroj vyladěný na rádiový vysílač na základně, který mu umožňoval určovat nejen přesnou polohu, ale také hloubku, v jaké jsou pod povrchem.

„Tomuhle říkají mapa?“ řekl Ben. Jako průvodce měl u sebe náčrtek, vyhotovený při předešlém pátrání. „To je k ničemu. Podívej.“ Přistrčil k ní papír. „Není tu žádná kompasová růžice, žádné popisy jeskyní, žádné zaznamenané údaje o hloubce… Není divu, že se ta druhá skupina ztratila!“

„Proto jsi tu,“ řekla Ashley. „Musíš si poznačit cestu zpátky. Spoléháme na tebe.“

„No…,“ vykoktal a hledal nějaká slova, protože mu vzala vítr z plachet. „I dítě by odvedlo lepší práci.“

„Tak to jsi na tu práci vhodný.“

Ostře se po ní podíval a ona mu věnovala svůj nejnevinnější pohled. Zdálo se, že ho to uspokojilo, a zase se s kompasem v ruce odvrátil.

Potřásla hlavou. Někdy si byli s Jasonem až děsivě podobní. „Jestli jsou všichni připravení,“ řekla, „vyrazíme dál. Než večer rozbijeme tábor, chci být už v neprozkoumaném území.“

Ashley zaváhala.

„Ještě o kousek dál,“ zavolal na ni Ben zezdola.

Hryzala si spodní ret a zírala na příkrý svah pod sebou. Vypadalo to spíš jako celý kilometr než kousek, skála byla pokrytá blátem a klouzala jako led. Zvedla oči vzhůru podél lana. Michaelson stál u trhliny o několik metrů nad ní a byl na svém místě zabezpečený provazem. Nad ním, na okraji útesu, visel Villanueva držící se za skalní výstupek a byl také zabezpečený provazem. Úkolem těchto dvou mužů bylo zajišťovat bezpečný sestup pro ostatní členy výpravy.

Ashley se zhluboka nadechla, odrazila se od stěny, jak byla instruována, a její lano se vzápětí zadrhlo o horolezeckou karabinu, a tak zastavilo její sestup. Natáhla nohu dolů a špičkou levé boty se opírala o skalní výstupek. Ještě kousek.

Výstupek, který držel její váhu, znenadání povolil a zřítil se dolů. Okamžitě začala padat za ním a pod rukama v rukavicích jí klouzalo lano. Ben je vyškolil, aby v takovém případě křičeli „Padám!“, ale Ashley s dechem sevřeným hrůzou dokázala vydat jen pištivé vyjeknutí.

Za vteřinku se hvízdající provaz zadrhl v její karabině a její pád se s trhnutím zastavil. Nad ní se ozvalo heknutí, jak Michaelson zachytil její váhu.

„Hej, opatrně tam nahoře,“ zaječel Ben. „Málem jsi mě trefila kamenem do obličeje.“

„Promiň,“ řekla bahnité stěně, která se jí houpala několik centimetrů před nosem, a oběma rukama se pevně držela provazu.

„No tak, uvolni se, holka,“ řekl Ben. „Nohama se znova opři o stěnu a dokonči sestup. Už jsi skoro na pevné zemi.“

Pevnost té země jí právě dělala starosti. Při pádu si představovala, jak naráží hlavou do té pevné země, ale nechystala se tu zůstat viset. Z tohoto dilematu vedla jediná cesta. Přitáhla nohy k tělu, opřela se podrážkami o stěnu a pak obě nohy narovnala, takže se odstrčila od stěny. Skokem tak slanila další dva metry a botami se opět opřela o skálu. Tentokrát nezaváhala, znovu se odrazila a klesla o dalších pár metrů. Po dvou skocích ucítila kolem pasu Benovy ruce.

„Tak a jsi tu,“ zašeptal jí do ucha. „Pohoda.“

Postavila se na kamennou podlahu a kolena se jí trochu chvěla. „Jo, bez problému.“

„Tohle je dobré na procvičování. Naštěstí jsme první den narazili na tak jednoduchý svah. Jsem si jistý, že máme před sebou šťavnatější útesy.“

Zaklonila hlavu. Villanueva byl jen rozmazaným světélkem na okraji srázu nad ní. Potlačila zasténání a opřela se o stalagmit. A to byl teprve první den.

Ashley si masírovala záda a pomalu se pokládala na svou nafukovací matraci. Slyšela, jak několik metrů od ní Michaelson vysílá svou poslední zprávu toho dne. Objevili známky průchodu první skupiny – odhozené předměty a stopy podrážek v nánosech bahna – a drželi se v jejich stopách.

Ashley dlouze vydechla a protáhla se. Ostré bodnutí v kříži proti tomu pohybu protestovalo. Jejich dnešní postup spíš připomínal bitvu. Většinu průchodů pokrývalo kluzké bahno; ostré krystalky sádry se lepily na celé tělo jako písek na pláži a s každým krokem stále více dřely; příkré svahy a skály zpomalovaly jejich pohyb, takže se spíše jenom plazili.

Nejhorší ze všeho ale bylo to horko. Ta všudypřítomná mokrá deka, která během jejich cesty stále těžkla a těžkla. Sundala si čelenku a zakroutila s ní, aby z ní vyždímala potůček potu. Už chápala, jak nebezpečná je v jeskyních dehydratace. Odšroubovala víčko své polní láhve, která už byla skoro prázdná. Naklonila si ji k ústům a spolkla poslední kapky teplé vody.

„Budeš muset s vodou šetřit,“ upozornil ji Ben. „Nemůžeme počítat s tím, že najdeme nějakou vodu každý den.“ Kývl směrem k malému jezírku, které bylo v zadní části jeskyně, zpola zakryté za valem z kamenů.

„O téhle nádrži jsem věděla,“ řekla. „Je zakreslená na mapě.“

„To je pravda, ale taky to je poslední jeskyně, která je zmapovaná. Odsud budeme pokračovat na neznámé území.“

„Já vím, zítra budu víc šetřit. Měli bychom na to ráno všechny upozornit. Hlavně Lindu. Té došla voda už v čase oběda a pak si půjčovala z mé láhve.“

„Od tebe taky, co?“ řekl Ben s úsměvem. „Asi před hodinou dopila zbytek ode mě.“

„Chytrá holka,“ řekla Ashley. „Mimochodem, kde je?“

„U potůčku… pije.“

Ashley potřásla hlavou. „Zítra budeme muset být s příděly přísnější.“

„Ale, nech ji být. Jenom jsem žertoval. Dělá tam analýzu vody. Kromě toho je toho na ni dost.“

„To na nás na všechny.“

Ben pokynul směrem ke dvěma vojákům, kteří několik metrů od nich stavěli táborový vařič. Kolem nich se rozlévalo světlo z jejich svítilen. „Skoro se ani nezapotili.“

Ashley se dívala, jak si Villanueva svlékl khaki tričko a otřel si obličej a podpaží, než vklouzl do zelené vesty. Halloway zapálil butan, který chytil se slabým pukavým zvukem. Oba vojáci vypadali tak svěží, jako kdyby dnešní cesta nebyla ničím obtížnějším než nedělním výletem po parku, zatímco všichni ostatní se vláčeli unavení až do morku kostí, jako kdyby právě dokončili bataanský pochod smrti. Zakručelo jí v břiše.

Ben povytáhl obočí. „Já mám taky hlad. Ale nemáme nic jiného než mražené fazole a nakládané hovězí.“

„To mi bude momentálně úplně stačit.“

Ben se zakřenil. „Ačkoliv mít k tomu ještě na spláchnutí pivo…, tak to by byl ráj.“ Posadil se na svou matraci, ale najednou se pleskl přes paži. „Hele, něco mě zrovna kouslo!“

„Cože?“

Posvítil si na svou paži.

Naklonila se k němu a podívala se na osvětlené místo. „Vypadá to jako komár.“

„A zatraceně velký. Ukousl mi kus ruky.“

„Přestaň přehánět.“

Namířil na ni prstem. „Počkej, až tě taky něco štípne. Pak ke mně nechoď brečet.“

„To je divné,“ řekla a poškrábala se za uchem. „Co dělá komár v Antarktidě? A tady dole pod zemí?“

Benův výraz zvážněl. „To je dobrá otázka. Na takových místech často hmyz nenacházíš. Cvrčky, pár pavouků, stonožky, takovéhle věci – ale nemyslím, že bych se někdy setkal s komárem.“

Ashley přemýšlela, co tento objev znamená. „Možná bychom se měli zeptat biologa.“

„Díky, že ses se mnou dneska rozdělil o vodu, Chálide,“ řekla Linda. „Bez tvojí pomoci bych to nezvládla.“

„Maličkost,“ odpověděl a vdechoval vlhký vzduch. Seděl na kameni a sledoval, jak Linda nabírá vodu do malých skleněných lahviček. Pozoroval široký vlhký pruh, který se táhl středem jejích zad a přilepil jí bavlněné tričko na tělo. Přes tenkou látku bylo vidět přezku její podprsenky. Kousl se do jazyka, aby ovládl svůj rostoucí chtíč.

Linda se na něho usmála a posadila se na kámen vedle něj. Přitom v ruce protřepávala lahvičku. „Ten poslední hřeben byl drsný. Jsem ráda, že už jsme pro dnešek skončili.“

Přes vzdálenost na šířku ruky, která je oddělovala, cítil pulzovat horkost jejího těla. Seděli mlčky, Linda studovala křišťálový povrch potůčku a Chálid studoval ji.

„Můj Bože!“ vykřikla náhle a skočila ke kraji černé vody. „Chálide, podívej se na tohle.“ Klekla si na kolena a mávnutím ruky ho přivolala k sobě.

Přešel k ní a vdechoval její vůni, působící v tom vlhkém ovzduší jako hypnotický parfém. „Co to je?“

Zvedla zahnutou ulitu, částečně schovanou na mělčině za kameny, promáčenou a lesknoucí se v záři baterky. Chálid naklonil hlavu ke straně. Vypadalo to podobně jako ulita hlemýždě, jenže tahle byla obrovská. Byla skoro tak velká jako meloun. Znovu se zeptal: „Co to je?“

Linda si sedla a položila si velkou ulitu do klína. „Jestli to je to, co si myslím…“ Zavrtěla hlavou a položila mu ruku na koleno. „Kdybys netrval na tom, že tu ještě chvíli zůstaneme, možná bych si jí nevšimla.“

Její ruka mu na koleně připadala jako řeřavý uhel. Bojoval s pokušením přitáhnout si ji k sobě do těsného objetí. Napětí v rozkroku jeho kombinézy protestovalo proti jeho sebeovládání. „Co je tak zvláštního na prázdné ulitě?“ zeptal se nucené klidným hlasem.

Než mohla odpovědět, vyrušily je další hlasy.

„Říkám ti, že ten zatracený pacholek mě rafnul víc než vzteklý pes.“

Ben spatřil Lindu a Chálida shrbené na břehu potoka. Když s Ashley obcházeli kamenný val, všiml si, jak Linda sundala ruku z geologova kolena. Ben povytáhl obočí.

Ashley si odkašlala, aby je upozornila na svoji přítomnost. „Lindo,“ řekla, když k nim došla. „Bena zrovna pokousal nějaký hmyz, který vypadá jako komár. Chceme znát tvůj názor.“

„Ale jistě, žádný problém. Chytili jste ho?“

„No, tak trochu,“ odpověděl Ben a ukázal na rozmáčknutého komára, přilepeného na předloktí.

Usmála se, uchopila jeho předloktí a natočila si ho ke světlu. „Nenechal jsi mi toho moc, na čem bych mohla pracovat.“ Naklonila se blíže. „Nemůžu si být jistá. Existují stovky druhů komárů, moskytů a much, které sají krev. Může to být kterýkoliv z nich.“ Pustila jeho paži.

„Překvapilo mě to,“ řekla Ashley. „Ben říkal, že v jeskyních se jen zřídkakdy vyskytuje nějaký bodavý hmyz.“

Linda povytáhla obočí. „To dává smysl. Čím by se tu živil? Tady dole nejsou žádné teplokrevné druhy.“ Zavrtěla hlavou. „Musejí se živit nějakým jiným způsobem a tenhle jedinec se rozhodl k obědu využít nový zdroj potravy, který se mu nabízel.“ Pokrčila rameny. „Tyhle jeskyně jsou čím dál tím podivnější.“

Jednou rukou obemkla velkou ulitu. „Podívejte se například na tohle.“ Zvedla ulitu, aby si ji Ashley a Ben mohli prohlédnout. „Poznáváte ji?“

Ashley si ji vzala do ruky a otáčela si s ní před očima, aby si ji prohlédla ze všech stran. Přejela rukou po jejím spirálním zakřivení. „Vypadá to jako ulita nějakého měkkýše, ale druh nepoznám. Kromě toho, biolog jsi tu ty.“

„A ty jsi archeolog. Kdybych nestudovala i evoluční biologii, nepoznala bych ji.“

„No a co si tedy myslíš, že to je?“ zeptal se Ben, zvedl ulitu a prohlížel si ji, zvědavý, proč se kolem ní dělá tolik povyku.

„Je to schránka amonita, dravé olihně,“ řekla Linda. „Druh Maorites densicostatus.“

„Cože?“ Ashley znovu popadla ulitu od Bena. Znovu ji zkoumala, tentokrát pozorněji, a držela ji přitom, jako kdyby byla z toho nejjemnějšího porcelánu. „To je nemožné. Tohle je normální ulita. Žádná fosilie.“

Ben zíral na svoje prázdné ruce. „No a co je na tom tak zvláštního? Proč je to tak zatraceně vzrušující?“

Obě ženy ho ignorovaly. „Jsi si jistá?“ zeptala se Ashley. „Paleobiologie není můj obor.“

„Ano,“ odpověděla Linda. „Podívej se sem, na to pruhování. Žádný moderní měkkýš je nemá takhle uspořádané. A podívej se na ty komůrky uvnitř. Takovou jedinečnou ulitu má jediný druh. Rozhodně to je amonit.“

Ashley se naklonila blíž. „Ale co dělá tady? Amoniti vymřeli spolu s dinosaury na konci křídového období. Tohle je sice stará ulita, ale nevěřím, že by jí bylo šedesát pět milionů let.“

„Já se podívám,“ řekl Ben a znovu vzal ulitu do ruky. „V hodně jeskyních se nacházejí dobře uchované fosilie, protože jsou tam chráněné před povětrnostními vlivy. Možná je tahle lastura prostě jenom dobře zachovalá.“

Linda přikývla. „Snad. Ale před začátkem expedice, když jsem se připravovala na naši cestu, jsem si četla o životě v Antarktidě. Na Seymourově ostrově nedaleko odtud vědci našli mnoho zkamenělin amonitů. Zkamenělin, které se datují až po křídovém vymírání.“

„Křídové vymírání?“ zeptal se Ben. „O čem to mluvíš?“

Odpověděla Ashley: „Zhruba před 65 miliony let, na konci křídového období, vyhladila z povrchu země nějaká velká katastrofa velký počet druhů včetně dinosaurů. Někteří výzkumníci se domnívají, že v tu dobu dopadl na Zemi velký asteroid, díky kterému se do atmosféry dostalo tolik prachu, že to zastínilo Slunce a ochladilo planetu.“

„Správně,“ dodala Linda. „A paleontologové studující Antarktidu teď věří tomu, že antarktický polární vír mohl vyvolávat dostatečně silné větry, které prachové částice, vyvržené do vzduchu dopadem toho asteroidu, udržely mimo tuto oblast, takže tento kontinent mohl být velkého vymírání ušetřen.“

Ben je přerušil. „To je všechno strašně dávno. Takže tihle šneci prostě přežili déle, než si lidi mysleli. No a co? Chci říct…“

„Lindo!“ zavolal Chálid. Během jejich rozhovoru poodešel kousek stranou a klekl si na okraj potoka. „Tady je další ulita.“ Sáhl do vody a ponořil do ní paži téměř po rameno. „Nemůžu na ni dosáhnout… ne, počkejte… tak…, mám ji.“ Vytáhl mokrou paži z vody a prsty měl sevřené kolem ještě větší ulity, než byla ta první. Narovnal se a držel ji nad hlavou jako nějakou trofej.

Ben zavrtěl hlavou. Ten se ale předvádí, pomyslel si. Už otevřel pusu, aby to nějak komentoval, když z ulity náhle vyrazila vlna zmítajících se chapadel. Linda zalapala po dechu.

Chapadla se sevřela kolem Chálidovy paže.

Pokusil se oliheň ze své ruky shodit, ale držela se houževnatě. Do koutků očí mu vhrkly slzy a tvář se mu zrůznila bolestí. „Ta zatracená věc mě kouše.“ Bylo vidět, jak mu po paži začínají stékat kapky krve. Se zasténáním máchl paží a udeřil ulitou o skalní stěnu za sebou – bezvýsledně. – Ben vytáhl z opasku nůž. „Drž klidně!“

Chálid ztuhl a obličej měl zrůzněný bolestnou křečí. „Dostaň tu věc pryč,“ procedil mezi sevřenými zuby.

Ben vsunul ostří nože mezi chapadlo a Chálidovu kůži. Moc se mu nevedlo, protože ramena toho tvora byla těsně přisáta k Chálidově paži. Ben projel nožem jedním chapadlem a z jeho odříznutého konce začala prýštit nazelenale černá tekutina. Zvíře sevřelo ostatní chapadla ještě pevněji. Chálid zasténal.

Ta příšera měla neuvěřitelnou sílu. Kdyby zabrala ještě o trochu víc, pomyslel si Ben, mohla by mu zlomit kost. Opatrně zasunul nůž pod druhé chapadlo a odřízl je. Tentokrát se oliheň zachvěla a uvolnila sevření. Když odřízl ještě dvě další chapadla, pustila se Chálidovy paže, dopadla na podlahu jeskyně, zakymácela se a zatáhla zbývající chapadla do ulity.

Chálid tiše zaúpěl a klesl na kolena. Druhou rukou si svíral ránu a mezi prsty mu prosakovala krev.

Ben sledoval ulitu, z jejíhož ústí odkapával černý hlen. Zamračeně se rozmáchl botou a vysokým obloukem odkopl ulitu do potoka. S hlasitým žbluňknutím jim zmizela z očí.

Ashley na něj zaječela: „Proč jsi to sakra udělal? Mohli jsme to prostudovat. Můj bože, vždyť to je vyhynulý druh.“

Ale Ben ukázal na Chálidovu zakrvavenou paži: „Vyhynulý, jen co je pravda.“

„Bude žít,“ řekl major Villanueva.

Ashley přihlížela, jak připevňuje obvaz k Chálidově paži kouskem vodovzdorné pásky. Villanueva vzhledem ke svému výcviku polního zdravotníka převzal Chálida, jakmile se vrátili do tábora. Vyčistil mu ránu a ošetřil ho lokálními i celkovými antibiotiky.

„Může s námi pokračovat v cestě?“ zeptala se.

Villanueva pokrčil jedním ramenem. „Není to nic víc než hluboký vpich do svalů předloktí a trocha škrábanců. Bude v pořádku.“

Přikývla a odvrátila se. Dobře. Strašně nerada by přišla o jednoho člena týmu ještě před tím, než vejdou na neprobádané území. Když šla kolem táborového vařiče, nabídl jí Halloway misku vlažných fazolí z pánve. Přijala ji s krátkým poděkováním a usadila se na své nafukovací matraci s miskou vyváženou v klíně.

Ben už svoji misku vyjedl do posledního drobečku a hladově se díval na její porci. „Tak jak vypadá Chálidova paže?“ zeptal se.

„Dobře. Nacpali ho antibiotiky a analgetiky.“

Ben odložil svou misku. „To byl zatraceně podivný tvor.“

Pokrčila rameny a odpověděla s pusou plnou fazolí. „Mluvila jsem s Lindou. Tvrdí, že jejich hlavní potravou byl jeden typ prehistorických humrů a že tyhle vody se nejrůznějšími korýši jen hemží. Takže předpokládám, že v tomhle prostředí ta oliheň přežila na podobném typu potravy.“

„To člověka nutí přemýšlet.“

„O čem?“

Kývl hlavou přes tábor, kde Michaelson rozebíral svou pušku na malé kovové díly a každý z nich prohlížel a čistil. „Co dalšího tady dole třeba ještě přežilo?“

Tu noc měl Ben znovu ten svůj sen. Procházel jeskyní ze svých dětských nočních můr, plnou sloupů, ze kterých odstupovaly větve s ovocnými plody. Světlo přicházelo ze všech směrů a on procházel hájkem, jako by ho něco táhlo kupředu a vábilo.

„Haló,“ zakřičel do prázdné jeskyně. „Kdo je tam?“

Lákalo ho to k jejímu severnímu konci a chtěl následovat píseň těch neviditelných sirén, ale stromy zhoustly a bránily mu v průchodu. Už nebyl schopen se dál protahovat mezi kmeny, mohl se mezi nimi jen dívat.

Severní strana jeskyně zářila jemným světlem, až na jeden černý otvor ve stěně. Ten vedl do malé jeskyně, jako byla ta skalní obydlí poblíž základny Alfa.

„Je tam někdo?“ zavolal s tváří vmáčknutou mezi dva kmeny.

Žádná odpověď. Čekal a tlačil se na kmeny, jako kdyby chtěl odtlačit jejich kamenné sloupy do stran. Zatímco se díval, někdo z té malé jeskyně vylezl na vrásčitých rukách a zkroucených kolenech. Na světle se stařec postavil. Tmavý obličej měl pomalovaný žlutými a červenými pruhy a byl oblečený jen do bederní roušky. Ta postava na něj mávla, aby přistoupil blíž.

Ben natáhl ruku a pokoušel se projít mezi kamennými kmeny. „Dědečku!“

S trhnutím se probudil, zmáčený potem. Sedl si na své nafukovací matraci. Spící tábor osvětlovala jediná svítilna. Villanueva, který seděl na kameni, se na něj podíval. Oba SEALové trvali na tom, že postaví hlídky, a po té příhodě s olihní se o tom s nimi nikdo nedohadoval.

Ben se znovu uložil a převalil se zády ke světlu. V jeho mysli doznívala ozvěna toho snu, jako kdyby se odrážela od okolních kamenných stěn. Pořád cítil nejasnou touhu pokračovat hlouběji do bludiště jeskyní. Přinutil se zavřít oči.

12. KAPITOLA

„Pojď sem,“ zavolal Ben na Ashley. „Podívej se na tohle.“

Otřela si ruce o zadní část své kombinézy a přešla k Benovi. „Co jsi našel?“ Po třech dnech cesty do nezmapovaného území si už začínala zvykat na Benovo neustálé klábosení. Pořád jí ukazoval neobvyklé jeskynní formace – psí tesáky, jeskynní perly – a často se zamračil, když nereagovala s patřičnou dávkou úžasu. Došla k němu a naklonila se přes jeho shrbená záda.

V ruce držel plechový hrnek, najedné straně promáčknutý a s odlomeným ouškem. Vypadal přesně jako ty, které nesli oni u svých polních láhví.

„Jo, a co má být?“ řekla.

„Není náš.“

Klekla si po jeho boku a vzala plecháček do ruky. „Jsi si jistý? Možná někomu z nás upadl…“

„Ne,“ odpověděl. „Je pokrytý starým bahnem. Byl v něm napůl pohřbený. Musel patřit někomu z té první skupiny. Myslím, že tady přenocovali. V téhle jeskyni je zdroj pitné vody.“ Ukázal k pramínku, který protékal středem malé jeskyně. „A podívej se, jak je tenhle kus bláta zdupaný. Vsadím se, že kdybychom hledali dostatečně pečlivě, našli bychom další stopy po jejich táboření.“

„Myslím, že máš pravdu.“ Povzdychla si. Od poslední včerejší křižovatky neviděli po předchozím výzkumném týmu žádné stopy. „Měli bychom to dát vědět Michaelsonovi. Od té doby, co jsme stopu původní skupiny ztratili, je neklidný jako zajíc v říji.“

Ben souhlasně odfrkl. „Tohle by ho mělo přímo rozdivočet.“

Přešli jeskyni, přeskočili malý pramínek vody, který si vyhlodal cestičku centrem místnosti, a procházeli mezi mnoha stalagmity, vyrůstajícími z podlahy. Ben šel jako první a světlo na Ashleyině přilbě mu osvětlovalo záda. Dívala se, jak přelézá malý val z kamenů a jak se mu napínají a uvolňují svaly pod těsnou kombinézou. Polkla a namířila světlo doleva, pryč od Bena. Otřela si rukou čelo. V těch zatracených jeskyních bylo horko jako v pekle.

Nalevo se něco pohnulo. Málem se vyděšeně pustila zablácených kamenů, kterých se právě přidržovala. Natočila světlo ve směru toho pohybu, ale viděla jen obvyklé stalagmity. Nic tam nebylo.

Ben si všiml, že se zastavila, a otočil se k ní. „Potřebuješ pomoct?“

„Ne. Jen mi připadalo, že jsem támhle zahlédla nějaký pohyb.“ Kývla směrem doleva. „Ale nic to nebylo. Myslím, že to byl jen stín z mojí svítilny.“

Ben předstíral strach a očima rychle těkal zprava doleva. „Nebo to je možná ten dravý šnek, který chce víc Chálidovy krve. Úplně to vidím: Upíří slimáci v Antarktidě.“

Postrčila ho dopředu. „Jdi dál.“

Během chvilky došli k další červí díře, kde byl shromážděný zbytek výpravy. Všichni byli rozesazení na kamenech. Linda prohlížela Chálidovu paži. Vypadali vyčerpaně, samozřejmě kromě těch dvou elitních vojáků. Možná bychom se dnes mohli zastavit dřív a utábořit se na noc, pomyslela si Ashley.

Rozhlédla se po Michaelsonovi a všimla si, že chybí. Skvělé – začal s pátráním na vlastní pěst? Nikomu o tom, že Michaelsonův bratr byl členem první skupiny, nepověděla. Řekla si, že když to chce udržet v tajnosti, je to jeho věc. Ale dívala se, jak se mu prohlubují starostlivé vrásky na čele a jak jich přibývá. Že by jim utekl…? Zavolala na Villanuevu: „Kde je Michaelson?“

Ukázal na tunel před nimi. „Aspoň myslím.“

K čertu s ním. Nevydrží sedět na místě. Pořád musí jít v čele a hledat stopy po svém bratrovi. „Nikomu jsem nedala svolení k tomu, aby pokračoval dál na vlastní pěst.“

Halloway pokrčil rameny. „Nebyla jste tady.“

„Ale teď tady jsem. A očekávám, že se vrátí, a to rychle.“

Znovu zachytila ten pohrdavý úsměšek na vojákově tváři. „Řeknu mu to, jakmile se vrátí.“

Bodla Hallowaye tvrdě prstem do hrudi. „Hned ho najděte.“

Vojákovy rysy obestřel černý mrak. Halloway se nad ní tyčil jako lev nad myškou.

Ashley ho zarazila, než stačil otevřít pusu. „To byl rozkaz, vojáku.“ Zavrtávala se do něj očima.

Halloway sevřel rty a pak se náhle studeně usmál. „Tak, majore Michaelsone, už pro vás jdu.“ Otočil se na podpatku a vmžiku zmizel chodbou dolů.

Tiše vypustila z plic dlouho zadržovaný dech.

Linda s Chálidem na ni zírali. Villanueva, na kterého jasně jejich výměna neudělala sebemenší dojem, jen pokrčil rameny a pokračoval v broušení svého nože.

Ben Ashley poplácal po zádech, až nadskočila. „Dobrá práce, kapitáne. Tak trochu děsivý chlápek, co?“

Nemohla se ubránit tomu, aby se neopřela o jeho paže. Po adrenalinovém návalu z té hádky se ještě celá chvěla. Pevně ji sevřel a odvedl ji několik kroků od ostatních. Tichým hlasem řekl: „Vedla sis dobře. Ale neudělala sis z něj přítele.“

Přikývla a jemně se odtáhla z jeho objetí. „Mám dost přátel. Ale díky, Bene.“

„Maličkost, Ash.“

Odvrátila se od něj a bojovala s pokušením vrhnout se mu znovu do náruče, aby ji utěšil. Seděli vedle sebe a jejich kolena se dotýkala.

Po dlouhém čekání Linda zvolala: „Podívejte se, to je major Michaelson.“

Ashley se podívala k červí díře a viděla, jak se u jejího ústí zrovna major staví na nohy. Z jeho zarputilého výrazu bylo zřejmé, že ho průzkum zklamal. „Michaelsone,“ řekla, „myslela jsem, že jsme všichni souhlasili s tím, že si tu uděláme přestávku.“

„Já vím, ale musel jsem zjistit, jestli ten původní tým šel tímhle směrem.“

„Kdybyste tak strašně nespěchal, abyste byl první, a místo toho prohledal pečlivěji tuhle jeskyni jako Ben, našel byste to, co jsme hledali.“

„Co tím chcete říct?“ V hlase mu zazněla stopa naděje. „Našli jste něco?“

Ben pokročil dopředu. „Jenom tohle.“ Ukázal promáčknutý plecháček.

Nebyla to žádná velká trofej, ale z reakce majora Michaelsona, jemuž se rozzářily oči jako žárovičky na vánočním stromku a vmžiku se mu narovnala svěšená ramena, by se dalo soudit, že se jedná o Svatý grál.

Jako obvykle ale své emoce ovládl. „Jste si jistý, že nepatří nám?“ zeptal se střízlivě.

Ben přikývl.

„Dobře.“ Otočil se, aby uložil svůj batoh na kámen. „Tak jdeme správně. Po téhle přestávce na odpočinek bychom měli vyrazit dál. Ještě je brzo.“

„Moment!“ řekla Ashley. „Byl to dlouhý den. A po tom objevu bychom možná měli vyrazit s čerstvými silami až ráno.“

Michaelson se zašklebil. „Nerad s vámi nesouhlasím. Ale moje výprava do další jeskyně odhalila překážku, kterou budeme možná chtít překonat raději ještě dnes než zítra.“

„Jakou překážku?“ zeptala se Ashley a uvažovala, jestli se jenom nepokouší táhnout skupinu co nejrychleji kupředu za svým ztraceným bratrem.

„Řeku, asi deset metrů širokou, dost rychlou, která teče napříč příští jeskyní. Budeme ji muset překročit. Říkal jsem si, že by to bylo lepší udělat ještě dnes. Abychom to měli za sebou. Bude to lepší, než se namočit hned po ránu a pak být celý den v mokrém.“

Linda zasténala a prošla kolem Chálida, aby se k nim připojila. „Dneska ne. Radši bych se do toho pustila až ráno. Stejně jsme celý den mokří. Co na tom změní ranní koupel?“

Chálid samozřejmě souhlasil. „Je pozdě. Já navrhuji, abychom založili tábor tady.“

Ashley se dívala, jak se rýhy na Michaelsonově čele prohlubují. Ten prohnutý plecháček v něm zjevně vyvolal ještě větší touhu rychle pokračovat po bratrových stopách. Cítila, že major potřebuje pokračovat kupředu. „Máte pravdu. Po přechodu řeky můžeme nechat oblečení přes noc uschnout. Dobrý plán, majore.“

S reptáním si sbalili věci a vytáhli z batohu svoje prkna. Ashley zavolala na Michaelsona. „Halloway na nás čeká dole?“

„Halloway?“ Michaelson povytáhl obočí a rozhlédl se kolem sebe.

Ashley se rozbušilo srdce. „Poslala jsem ho dolů za vámi. Myslela jsem si, že to byl právě on, kdo vás poslal sem zpátky nahoru.“

Michaelsonovi ztuhly rysy. „Nikoho jsem neviděl.“

13. KAPITOLA

JAKMILE ASHLEY PROSVIŠTĚLA VÝCHODEM Z ČERVÍ DÍRY, RYCHLE SE zvedla na nohy a ustoupila stranou, aby mohl hned za ní vyjet i Villanueva. Dobře. Ten byl posledním členem skupiny. Všichni si za pomoci svých baterek prohlíželi tuto novou místnost. Ben zahulákal Hallowayovo jméno. Ashley postoupila k Michaelsonovi. „Našli jste něco?“

Major zavrtěl hlavou. „Ne, a se všemi těmi zatracenými překážkami to bude dlouhé pátrání.“

Ashley se zašklebila. Čas byl drahý. Pokud byl Halloway zraněný, jakékoliv zpoždění mohlo znamenat jeho smrt. Namířila svou svítilnu dopředu a zasténala z pohledu, který se jí naskytl. Tohle může trvat hodiny.

Obrovské kulaté balvany barvy žlutavého okru byly rozesety po celé podlaze, některé z nich byly velké jako sloni, jiné jako celé domy. Řada z nich byla shluknuta do hnízd jako nějaká obrovská zkamenělá vejce. Jiné ležely samostatně jako nehybné mlčenlivé obludy. Kolem týmu se na všechny strany tyčil jeden kámen vedle druhého.

Potřásla hlavou. Velké balvany rozkouskovaly jeskyni na malá prostranství, takže světlo pronikalo jen kousek kupředu a hledání bylo obtížné. Zraněný Halloway mohl ležet za kterýmkoliv z těchto kamenů.

„Rozdělíme se do tří skupin,“ řekla Ashley a musela zvýšit hlas, aby byla slyšet ozvěnami hukotu řeky, která proudila hlubokým výmolem uprostřed jeskyně. „Budeme se muset podívat za každý z těch balvanů.“

Ben přejel nehtem po povrchu jednoho z kamenů. „Ke všem čertům! To jsou jeskynní perly!“ Ustoupil o krok zpět a poškrábal se na hlavě. „Ještě nikdy jsem neviděl žádné, které by byly takhle velké. Většinou velikostí nepřesahují grapefruity.“

„Bene, na tohle nemáme čas,“ řekla Ashley. „Máme důležitější starosti. Musíme…“

Zvedl dlaň. „Ne, tohle je důležité.“

„Proč?“ Povzdychla si a modlila se, aby byl stručný.

„Chápej, jeskynní perly vznikají z rozpuštěného vápence, který se vrstvu po vrstvě ukládá kolem nějakého oblázku nebo zrnka písku. Vytvářejí se jenom ve vírech proudící vody, takže to znamená, že tahle jeskyně kdysi byla zaplavena až ke stropu.“

„To je skvělé,“ řekla. „Takže co nám chceš říct? Myslíš si, že by se mohla znovu zatopit? Odříznout nám zpáteční cestu?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Tyhle perly jsou suché už celou věčnost. Vodní cesty se musely nějak změnit.“

„Bene, oceňuji tvoje znalosti jeskyní, ale teď se musíme soustředit na hledání Hallowaye.“

„Já vím. O to mi právě jde. Kdyby byl za jedním z těch balvanů, věděli bychom to.“ Ben rozsvítil baterku a položil ji na povrch jednoho kamene. Celý balvan se náhle rozsvítil jako velká lampa, žhnoucí jasně žlutou barvou. „Jsou průsvitné. I když ty zatracené útvary vypadají neprůhledně, světlo jimi prochází skrz naskrz. Jestli tu někde Halloway je, je bez světla.“

Ashley si povzdychla. Veškerá naděje, že by Hallowaye mohli rychle najít, mizela v nenávratnu. „Takže je buď zraněný, nebo se schválně schovává.“

Ben přikývl.

Linda, která přešla k zářícímu balvanu, náhle vykřikla: „Můj bože! Podívejte se dovnitř toho kamene!“

Ben si toho všiml jako druhý. Dlouze a tiše hvízdl.

Ashley nahlížela do balvanu. „V centru té perly není žádný oblázek.“

Ben položil dlaň na její povrch. „Jako zárodek pro jeskynní perlu může posloužit cokoliv.“ Mávl na Ashley, aby přešla k němu. „Potřebujeme víc světla, abychom se o tom ujistili.“

Ashley se k němu naklonila a zapnula svou baterku, jejíž paprsek namířila na střed kamene. Jeskynní perla teď zářila jasným bílým světlem. I přes nepravidelnosti jednotlivých vrstev krystalu si předmět v centru nebylo možné s ničím splést. „Je to lebka. Lidská lebka.“

Necelý metr od nich promluvila Linda. Chvěl se jí hlas. „Tady v té je taky lebka. Nemyslíte si, že by to mohl být ten ztracený tým, že ne?“

Ashley zavrtěla hlavou a oddálila svou svítilnu od balvanu. „Ne. Soudě podle mimořádné velikosti těchto kamenů se musely začít formovat před milionem let. Řekla bych, že to jsou ti naši jeskynní obyvatelé.“ Odstoupila od perly. Bože, jak ráda by trávila studiem tohoto nálezu celé hodiny, ale tato záhada bude muset počkat. Zatraceně! Po všech těch namáhavých dnech konečně našli stopu zmizelé civilizace a musejí ji ignorovat, přinejmenším dočasně. Hallowayova bezpečnost závisela na bezodkladném pátrání. Promluvila nahlas. „Všichni se připravte! Musíme vyrazit.“

Ostatní členové skupiny se vrátili ze svých obchůzek po okolních perlách. Michaelson dorazil jako první. „Myslím, že bychom měli začít systematickým pátráním na téhle straně řeky. Halloway může být zraněný nebo mohl spadnut do nějaké trhliny.“

Ashley přikývla, zatímco k nim přistoupili Chálid a Villanueva.

„Možná už překročil řeku,“ řekla pochybovačně Linda a podívala se na druhého SEALa.

Villanueva zavrtěl hlavou a přendal si svou vojenskou pušku CAR-1 z jedné ruky do druhé. „Neopustil by tým,“ řekl prudce.

Ashley se otočila čelem ke skupině. „Tak budeme pátrat tady. Linda s Chálidem zůstanou u červí díry pro případ, že se Halloway vrátí, až budeme pryč. Ben a Villanueva se vydají na sever a já s Michaelsonem zamíříme na jih. Tak bychom měli projít celou oblast.“

Ben jí skočil do řeči: „Myslím, že bych měl jít s tebou.“

„Ne. Chci, aby v každé dvojici byl aspoň jeden člověk ozbrojený. A budeme tu muset nechat jednu zbraň i Chálidovi.“ Odvrátila se od Bena.

Protože nikdo neměl další námitky, obě dvojice vyrazily. Když Ashley odcházela s Michaelsonem, zavolala: „Musíme být opatrní. Mít oči na stopkách – a chci, aby všichni rozsvítili svítilny. Teď není čas šetřit baterie.“

Dívala se, jak ve tmě vykvetla další světla. Dobře. Nechtěla, aby zmizel ve tmě ještě někdo další.

Michaelson jí pomohl přeskočit širokou díru, zase další překážku. Zatím byl jejich postup zpomalován tím, že se museli vyhýbat balvanům, často zacházeli do bludiště slepých cest a museli dávat velký pozor na nebezpečné trhliny v postranních uličkách. Nebylo divu, že se tu Halloway ztratil.

„Ksakru, bylo by to jednodušší,“ prohlásila Ashley, když opatrně obcházela puklinu v podlaze, „kdybychom byli vybaveni vysílačkami. Mohli jsme Hallowaye prostě zavolat rádiem.“

Michaelson odfrkl. „Je tu moc kamenů. To by nebylo proveditelné.“

Ashley si vzdychla a v tichosti pokračovala několik metrů, pak se zeptala potřetí: „Takže jste tu neviděl ani neslyšel nic, když jste tu byl?“

„Počkejte, až dorazíme k řece. Její hřmot je ohlušující. Klidně by se tu mohlo prohnat stádo bizonů, a nic bych neslyšel.“ Vypadal vyčerpaně. „Tahle zpoždění nenávidím. Už jsme měli být na druhé straně řeky a pokračovat v cestě. Zatracený Halloway!“

Ashley trochu zaskočila prudkost jeho výbuchu. „To není jeho chyba.“

„Co tím chcete říct?“

„Měl jste rozkazy. Zůstat u té červí díry. Sám od sebe jste se rozhodl, že se vydáte na vlastní pěst dopředu. Kvůli tomu jsem musela poslat někoho za vámi. Teď se ztratil Halloway.“

Michaelson zavrtěl hlavou. „Byl jsem na průzkumu. Hledal jsem možnosti, jak urychlit náš postup a vyvarovat se zbytečných zdržení.“

„To je pitomost, Dennisi.“

Po jejích slovech se zastavil s napjatými zády.

„Dennisi,“ řekla, „já vím, proč jste tady dole. Vím o vašem bratrovi.“

„Takže Blakely vám to řekl.“

„Nezáleží na tom, kdo mi to řekl,“ odpověděla. „Podstatné je, že vaše touha najít Harryho ohrožuje naši misi.“

Ztuhl ještě víc. „Toho jsem si nevšiml.“

„Já vím. Proto o tom mluvím. Někdo vám to říct musí. Přemýšlíte srdcem, a ne mozkem. Ženete se kolem stop – jako třeba ten prohnutý plecháček, například. Letíte vepředu před zbytkem týmu. Sám. Což je dost riskantní samo o sobě, ale teď jste navíc způsobil problémy i dalšímu členu skupiny.“

Napřímil ramena a ztišil hlas. „Ale já musím svého bratra najít.“

Ashley mu položila konejšivě ruku na rameno. Po jejím dotyku sebou trhnul. „Najdeme ho. Ale pracujeme jako tým.“

Několik okamžiků stál tiše, ale pak těžkopádně postoupil kupředu a kouzlo té chvíle bylo pryč. Odkašlal si. „Už jsme skoro u řeky. Je hned před námi.“

Ashley zavrtěla hlavou a následovala Michaelsona kolem dalšího balvanu. Cesta byla stále obtížnější, jak se blížili k hučící řece. Poslední metry k ní byly zablokovány hromadami jeskynních perel, přes které museli pracně přelézat.

Konečně dorazili zablácení k jejímu břehu. Mezi příkrými srázy pod nimi pěnila černá voda. Vodní tříšť, bohatá na sůl, je pálila v očích.

Ashley si otřela vlhkým kapesníkem bláto z čela, naklonila se k Michaelsonovi a zaječela mu přímo do ucha, aby překřičela řeku: „Nepokoušel by se dostat sám přes řeku.“

Michaelson přikývl. „Možná měli Ben s Villanuevou větší štěstí,“ zařval. „Měli bychom se…“

Hukot řeky byl přehlušen výkřikem, který se odrážel od stěn jeskyně.

Michaelson a Ashley se na sebe překvapeně podívali.

„Co to sakra bylo?“ vykřikla. „Znělo to, jako kdyby to vycházelo z druhého břehu!“

Michaelson se pokoušel protnout mlhu nad řekou svou baterkou. „Mohla to být ozvěna.“

„To se mi nelíbí. Měli bychom být všichni pohromadě.“ Obrátila se, aby se vrátila stejnou cestou zpátky, když se ozvalo druhé zaječení. Náhle zmlklo. „Měli bychom si pospíšit.“

Michaelson stál a světlem pátral v temnotě na druhém břehu řeky.

Ashley zaskřípala zuby. Popadla ho za paži. „Hned, vojáku. Mizíme odsud.“

Ben se podrbal za levým uchem. Co to trvá Ashley a Michaelsonovi tak dlouho? On s Villanuevou dokončili svoje pátrání už před patnácti minutami. Villanueva nasadil ostré tempo. Ben se vždycky považoval za člověka, který je ve slušné formě, ale když se ze všech sil snažil, aby stačil Villanuevovi, připadal si jako nějaká revmatická babička. Jeho příspěvek k pátrání spočíval především v tom, že tu a tam zakřičel na SEALa, aby zpomalil. Ale přes veškeré úsilí nenašli po Hallowayovi ani památky a vrátili se k Lindě a Chálidovi u červí díry bez jakékoliv nové informace.

Ben se podíval na Villanuevu. Voják rázoval sem a tam a jednu ruku držel na pouzdru s pistolí. Ten chlap byl napjatý jako struna. Zjevně zakoušel muka z toho, že musel čekat na návrat ostatních.

I Ben si začínal dělat starosti. Už by měli být zpátky. Klepl do kamene, který prve zkoumal svou svítilnou. Měl jít s ní. Věděl o jeskyních víc než Michaelson. Co když zmizela stejně jako Halloway?

Linda zavolala z místa, kde byla skrčená u jeskynní perly o velikosti nafukovacího míče: „Bene, pojď se na něco podívat.“

Ben k ní přešel a sedl si vedle ní na bobek. „Co je?“

„Posviť světlem dovnitř. V tom menším kameni jsou detaily zřetelnější.“

„Lindo, opravdu je teď vhodná doba na tohle?“ zabručel, ale udělal, oč ho žádala.

V jejím hlase se ozvalo rostoucí vzrušení. „Podívej se na ty nadočnicové oblouky. Vystupují moc zřetelně. A ušní otvory. Ty jsou na lebce moc nízko.“ Obrátila se k Benovi a blýskaly se jí oči. „To není lidská lebka. Nebo bych měla říct, že nepatří modernímu člověku. Velikost mozkovny naznačuje pokročilého hominida, ale ten kámen to příliš zkresluje, abych mohla poznat druh. Tohle musí vidět Ashley. Ta to bude vědět.“

Linda se najednou rozhlédla kolem a pojmenovala nahlas Benovy obavy. „Co jim trvá tak dlouho, že se ještě nevrátili?“

Jeskyní se náhle rozlehl výkřik. Ben i Linda vyskočili. Linda se přiblížila k Benovi. Benovi vyšplhalo srdce do krku a zůstalo tam. Ashley!

Villanueva už měl pozvednutou pistoli, stál nehybně a kužel jeho baterky sloužil jako hledáček pušky. Chálid přešel k Lindě a ta, jako malý satelit, který byl přitažen na jinou oběžnou dráhu, přešla z Benova do Chálidova stínu.

Druhý výkřik. Ben přešel k Villanuevovi. „Musíme jít za nimi,“ řekl mu. „Mají problémy.“

„Ne,“ řekl Villanueva. „Zůstaneme tady.“

„Zbláznil jste se? Někdo je napadl!“

Vojákova tvář byla jako z kamene. „Ne. Ten výkřik přišel z větší dálky. Z druhého břehu řeky.“

„Jak to můžete tak jistě poznat? Akustika v jeskyních je ošidná.“

Villanueva se pořád díval do temnoty před sebou. „Jsem si jistý.“

„To mě nezajímá. Jdu je zkontrolovat.“

„Jestli se pokusíte odejít, střelím vás do nohy.“ Nevzrušenost, s jakou ta slova pronesl, naznačovala, že nežertuje. „Kdo si sakra myslíte, že jste?“

„Jsem tu nejvyšší důstojník. Co řeknu, to platí.“

„Ale…“

„Tohle je určené místo setkání. Jestli jsou ostatní v problémech, zamíří sem. Dáme jim deset minut.“

„A pak co? Půjdeme se po nich podívat?“

„Ne. Vyrazíme zpátky.“

„A necháme je tady dole? To sakra ani náhodou!“

„Michaelson má vysílačku. Bez něho nemáme žádnou možnost navázat spojení se základnou. Jestli se nevrátí do deseti minut, zahájíme evakuaci.“

Ben zíral do černé opony, za kterou jeho představivost vytvářela strašné scény. Ashley, jak běží, schovává se a pronásledují ji slintající obludy. Ashley zraněná a krvácející. Během těch deseti minut téměř zadržoval dech. K čertu s tím zatraceným vojákem. Jestli se Ashley nevrátí…, věděl, jak se má o sebe postarat v jeskyních.

Villanueva nechal svou paži klesnout. Čerň rychle zaplnila prázdnotu po jeho svítilně a chamtivě se znovu přihlásila o dočasně ztracené území. „Balíme,“ řekl přes rameno. „Odcházíme.“

Ben přešlápl z nohy na nohu a pokoušel se proniknout temnotu pouhýma očima.

„Půjdeme, pane Bruste.“ Voják na něj ukázal svou zbraní. „Neztěžujte to.“

Ben dostal nápad. „Počkejte. Všichni zhasneme světla.“

„Cože?“ řekla Linda rozechvělým hlasem. „Zbláznil ses?“

„Udělejte to. Jestli neuvidíme ani známku po jejich světlech, tak odsud vypadneme.“

Villanueva si ho pozorně prohlížel přimhouřenýma očima. „Jednu minutu.“

Když zhasli svoje svítilny, schoulila se Linda blíže k Chálidovi.

Tábor pohltila temnota.

Trvalo to několik vteřin, než si Benovy oči přivykly na tmu. Do sítnice měl stále ještě vypálené odrazy táborových světel. Jakmile tyto poslední stopy zmizely, zůstala svítit jedna oblast, nalevo od nich. Jeho rozšířené zorničky se na ni pokoušely namáhavě zaostřit. Zářící jeskynní perla. Pak se záře přesunula k další jeskynní perle. Blíže u nich. Světlo se blížilo k nim. „Někdo přichází,“ řekl Ben a hlas mu překypoval ulehčením. „Jsou na cestě zpátky.“

Ozvala se Linda: „Ano, taky vidím světlo!“

Villanueva nechal rozsvítit světla. Tma byla vmžiku zahnána jejich baterkami. Během pár minut všichni spatřili, jak se k nim temnotou blíží světla. Villanueva stál s napřaženou pistolí. Jakmile byla světla dostatečně blízko, zvolal: „Stát! Identifikujte se!“

Ozval se rozzlobený hlas Ashley: „Kdo si sakra myslíte, že to asi je?“ Pak Michaelsonův hlas: „To jsme jenom my, majore. Pohov.“ Villanueva sklonil zbraň.

Ashley vpadla do tábora a těsně za ní Michaelson, který se stále ohlížel přes rameno směrem k řece. „Čí to byl skvělý nápad takhle zhasnout světla?“ zeptala se Ashley trpce. „Využívali jsme je na zpáteční cestě jako maják. Mysleli jsme si, že se něco stalo, a hnali jsme se sem. Málem jsem spadla do jedné trhliny.“ Linda ukázala palcem na Bena.

„Jenom jsme se po vás dívali,“ řekl a kývl hlavou k Villanuevovi. „Když jsme slyšeli ten výkřik, tady náš kamarád plánoval, že jestli se brzy neukážete, vylezeme nahoru s ocasama mezi nohama.“ Ashley se naježila. „Cože sakra?“

Michaelson ji přerušil zvednutím ruky. „Měl pravdu. Vysílačku jsme měli my. Oni ne.“

Ben polkl. „Ale opustit vás…“

Ashley si zamyšleně mnula spánky. Pak přikývla: „Má pravdu. Příště ho poslechni, Bene.“ Prošla kolem něj a obhlédla tábor. „Dobře, za daných okolností se musíme rozhodnout, jestli budeme pokračovat dál, nebo vyrazíme zpátky.“

Michaelson postoupil dopředu. „Navrhuji, abychom se s Villanuevou dostali přes řeku a podívali se, co se děje, zatímco vy ostatní zůstanete tady na místě.“

Ashley zavrtěla hlavou. „Ne. Zůstaneme pohromadě. Už jsme viděli, co se stane, když se rozdělíme.“

„Pak navrhuji evakuaci,“ prohlásil Michaelson odměřeně. „Nebudu riskovat životy dalších civilistů. Halloway znal rizika.“

Ashley se zamračila. „A co kdyby to vykřikl někdo z nás? Taky byste chtěl tak rychle odejít?“

Michaelson neodpovídal.

„Myslela jsem si to,“ řekla. „Myslím, že si Halloway zaslouží stejnou podporu jako kdokoliv z nás.“

Linda dodala: „Kromě toho může být jenom zraněný nebo v bezvědomí. Od těch prvních výkřiků byl zticha. Nemůžeme odejít, aniž bychom se aspoň pořádně podívali.“

Michaelson už otvíral ústa k námitkám, ale Ashley zvedla ruku. „Protože se jedná o naše civilní zadky, mělo by záležet na nás, jestli se rozhodneme pokračovat nebo vrátit.“

Ben a Linda přikývli, Chálid jen zíral.

„Říkám, že půjdeme dopředu,“ prohlásila Ashley. „Má někdo něco proti?“

Ostatní zůstali zticha.

„Fajn,“ uzavřela. „Během třiceti minut chci být na drahém břehu řeky.“

Ashley přecházela sem a tam po břehu řeky. Villanueva se svlékl do spodního prádla a opatrně se brodil olejově černou vodou. Kolem pasu měl uvázaný provaz, jehož druhý konec jistil zbytek skupiny na břehu. Michaelson ho ukotvil na nedalekém stalagmitu.

„Už jsme všichni mohli přeplavat na druhou stranu,“ řekla Ashley. „Tohle improvizování je jenom ztráta času.“

„Ne,“ odpověděl Michaelson a uvázal na laně uzel. „Ten proud je příliš silný. Kdybychom se pokoušeli plavat, někoho by mohl snadno odnést.“

„Tak jsme se mohli všichni jednoduše svázat tím lanem dohromady.“ Nechápala, proč byl tak tvrdohlavý. Copak si neuvědomoval, že každá promarněná vteřina mohla Hallowaye stát život?

Ben zavrtěl hlavou a pokusil se ji uklidnit úsměvem. „Je tak snadné se dostat do nepříjemností, drahá. To by byl dobrý způsob, jak někoho utopit.“

Hlasité šplouchnutí přilákalo její pozornost zpátky k řece, kde se Villanueva právě ponořil pod zpěněnou vodu a urazil polovinu vzdálenosti najedno nadechnutí, než se opět vynořil. Jeho silné paže brázdily vodu mocnými tempy, ale přesto ho řeka strhla daleko po proudu.

Linda popadla Ashley za paži a v panice ji tvrdě sevřela. „Podívejte!“

Ashley sledovala bioložčinu nataženou paži, která ukazovala proti proudu od místa, kde stáli. Prudkou vodu čeřila skoro metr dlouhá hřbetní ploutev, bílá jako albín, a pak se opět ponořila pod hladinu.

Ben si toho všiml taky a s otevřenými ústy vykřikl: „Ježíši Kriste!“

Michaelson, který měl jednu ruku zamotanou do Villanuevova kotvícího lana, se pokoušel osvobodit, ale provaz byl těsně stažen kolem jeho trupu. Uvolnil svou pušku a hodil ji Benovi, který byl v lepší pozici. „Střílej. Než se ta věc dostane k Villanuevovi.“

Ben si přiložil pušku k rameni a hledal ve vodě svůj cíl. Pak se přímo pod nimi objevila bílá špička ploutve a jeskyní zaburácel výstřel z pušky. Na hladině se objevil malý gejzír vody v místě, kde se náboj zaryl do řeky – dobrých několik desítek centimetrů od ploutve. Ben minul.

„Sakra,“ řekl Ben a vystřelil podruhé. Znovu netrefil.

Villanueva i přes hluk řeky zaslechl výstřely, zastavil se a otočil se k nim, aby se podíval, co se děje. Linda a Ashley na něj mávaly, aby pokračoval k druhému břehu. „Jeď! Zmiz tam odsud!“ vykřikla na něj Ashley.

Hřbetní ploutev se teď vynořila v celé své metrové délce a brázdila hladinu na polovině cesty mezi týmem na břehu a Villanuevou. Voják se obloukem ponořil pod hladinu směrem ke vzdálenějšímu břehu, až mu od mocně zabírajících paží i nohou odlétávaly kapky bílé pěny. Proud ale jeho postup zpomaloval; zdálo se, že je v pasti, jako moucha zalitá v jantaru. Nedostane se ke břehu včas, pomyslela si Ashley, zaťala pěsti a usilovně si přála, aby se mu to podařilo.

Ploutev se plynule obrátila směrem k zápasícímu vojákovi. Ben znovu zvedl zbraň a zase ji sklonil. „Zatraceně. Nemám jistý výstřel. Pod tímhle úhlem bych mohl, kdybych se netrefil, zasáhnout Villanuevu.“

Ashley popadla pušku a zvedla ji k rameni. Její první výstřel odtrhl kus masa z ploutve. Ke druhé ráně zamířila níže, pod ploutev. Když zmáčkla spoušť, udeřil ji do ramene zpětný náraz. Tentokrát byl gejzír vody, vyvolaný dopadem náboje, červený.

Ploutev se naklonila ke straně a zmizela z dohledu. Ashley zaskřípala zuby. Očekávala, že se zraněný tvor vynoří z vody a uchvátí Villanuevu. Pozorně se dívala a pažbu pušky měla stále přitisknutou k rameni. Villanueva dosáhl druhého břehu a vydrápal se na kluzké kameny. Na radostné výkřiky svých společníků zareagoval mávnutím ruky a odešel zpátky proti proudu.

Ben přešel k Ashley a vzal z jejích rozechvělých rukou pušku. „Myslel jsem, že nenávidíš zbraně.“

Třela si rameno. „Abys mohl něco nenávidět, musíš to dobře znát.“ Ben jenom přikývl a zjevně vycítil, že Ashley nechce v tomto rozhovoru pokračovat.

Dívala se přes řeku. Villanueva si odvázal lano od pasu a připevňoval jeho konec k silnému stalagmitu. Michaelson provaz napjal a zabezpečil svůj konec na této straně řeky, takže z lana vznikl jakýsi most, napjatý mezi dvěma stalagmity. Oba pracovali, jako kdyby se nic nestalo. Jako kdyby se nějaká příšera z noční můry právě nepokusila spolknout jednoho člena týmu.

Major zatahal za provaz, aby vyzkoušel pevnost mostu. Pak se spokojeně obrátil k ostatním. „Teď můžeme přes řeku.“

Ashley se zhluboka nadechla, a trochu tak zklidnila divoké bušení svého srdce. Hoď to za sebe, říkala si. Pořád ještě musíš vést tým a najít jednoho jeho člena.

Připojili se na napjaté lano horolezeckými karabinami a postupně přelezli po provaze na druhou stranu. Když se Ashley houpala na laně, pečlivě se snažila nedívat dolů. Nebyl by to hluboký pád, ale pomyšlení na to, co dalšího ještě může číhat pod černým odrazem hladiny, bylo ochromující.

Villanueva, který už byl znovu oblečen ve své kombinéze, jí poté, co se k němu dostala na druhou stranu, pomohl odhákovat se z lana. Když jí podával ruku, aby vstala, trochu se mu třásla. Jestli to bylo kvůli studené vodě nebo následným šokem po tak těsném úniku smrti, to Ashley nedokázala poznat.

„Díky,“ řekl rychle a v očích se mu objevil zahanbený pohled. „Máte to u mě.“

Pokusila se mu odpovědět, ale otočil se k ní zády a přesunul svou pozornost k Michaelsonovi, který přes řeku přecházel jako poslední.

Jakmile se major postavil na kamenitý břeh, svolala Ashley celý tým. „Tahle část jeskyně je podstatně menší, takže ji prozkoumáme všichni najednou jako jedna skupina. Vyrazíme. Mějte oči i uši nastražené. Ať už ty výkřiky způsobilo cokoliv, musí to být pořád někde tady.“

To pátrání je zbytečné, pomyslel si Chálid. Doloval malým nožíkem černé bláto zpod nehtů. Halloway musí být mrtvý. Kdy si to ti zatracení idioti uvědomí, abychom se pohnuli dál?

Díval se, jak Villanueva prozkoumává červí díru, kterou objevili. Po jejich chybějícím členovi nebyla nalezena žádná stopa. Hledali za každým oblázkem a v každé trhlině. Nic.

„Tudy to nemá smysl,“ řekl Villanueva, když si posvítil baterkou do otvoru. „Touhle dírou nikdo neprocházel už roky. Podívejte se na tu vrstvu bláta u vchodu. Nejsou tu žádné stopy bot ani saní.“

Ashley se shrbila po jeho boku a zabořila prst po kloub do vrstvy bahna. „Máte pravdu. Kdyby tudy někdo šel, zanechal by nějaké stopy.“ Znovu se narovnala a obrátila se čelem k týmu. „Musí tu být ještě jiný východ, který jsme přehlédli.“

„Možná,“ promluvil Chálid, který se pokoušel ostatní členy výpravy probrat a přimět je k tomu, aby se pokračovalo v programu, který je čekal. Měl svůj úkol, který bylo potřeba splnit bez ohledu na to, jestli se Halloway najde nebo nikoliv. „Možná se utopil v řece a ta ho odplavila pryč.“

Michaelson zavrtěl hlavou. „Ne. Ten výkřik byl daleko za řekou. Souhlasím s Ashley. Musí tu být nějaký jiný východ.“

Chálid potlačil úšklebek.

„Než odsud odejdeme,“ řekla Ashley, „myslím, že bychom měli poslat někoho tou červí dírou. Jenom pro jistotu. Dobrovolníci?“

Villanueva vytáhl saně. „Já půjdu.“

Přikývla. „Buďte opatrný. Jenom zkontrolujte, kam ta chodba ústí a vraťte se rovnou zpátky. Žádné samostatné akce.“

Přikývl a vklouzl do otvoru. Ashley se podívala na hodinky.

Chálid nad tím dalším zpožděním obrátil oči v sloup a přešel k Lindě, která nedaleko seděla na kameni a oběma pažemi se těsně objímala kolem prsou.

„Myslíš si, že ho najdeme?“ zeptala se Chálida tlumeným hlasem.

„Ne. Ať si major věří, čemu chce, podle mě ho odplavil proud.“

Linda se zachvěla. Chálid věděl, na co myslí. Ta ploutev byla bílá jako břicho nějaké larvy. Jako žraloci duch, který si přišel pro jejich duše. S lidmi a kameny se dovedl vypořádat, ale ti tvorové tady dole…

Nejdřív oliheň, která se mu pokoušela ukousnout paži, a teď tahle příšera. Z pohledu na tu ploutev mu naskákala husí kůže. Jako kdyby jim Příroda dávala najevo, jak jsou proti ní maličcí.

Pamatoval si, jak jako chlapec slyšel o té písečné bouři, která pohřbila tábor jeho matky v Sýrii a všechny zabila. Černá ruka Alláha, tak tomu říkali, ale on věděl svoje. Byla to jenom Příroda, ta lhostejná bohyně, která nedbá na lidské plány. Vedle její divokosti jsou všichni zranitelní. A Chálid pocit zranitelnosti nenáviděl.

Linda měla stále ještě ruce obemknuté kolem hrudníku a dívala se zpátky k řece. „Ten žraločí albín. Byl ohromný. Takový predátor potřebuje spoustu potravy. Vodní ekosystém tady dole musí být daleko rozsáhlejší, než si kdo kdy představoval. Kdyby nebylo Hallowaye, rozhodně bych nic nenamítala proti tomu, kdybychom se tu zastavili a já mohla udělat nějaké testy.“

Chálid se zachmuřil a třel si ruku v místě, kde se mu do ní zakousl ten amonit. „Já osobně bych se tomu ekosystému radši vyhnul a držel se suché země.“

„Něco jsem našel!“ zvolal Ben o několik metrů dál.

Chálid se k němu otočil. Ben stál u stěny jeskyně se zápalkou v ruce.

„Co se děje, Bene?“ zavolala na něj Ashley.

„Našel jsem další průchod.“

Z koho si dělá legraci? pomyslela si Ashley a prohlížela si úzkou štěrbinu, pohřbenou ve stínu nerovného zvlnění na povrchu skály. Štěrbina vedla od stropu k podlaze, ale byla sotva třicet centimetrů široká. Snadno ji mohli přehlédnout. „Tudy nikdo neprojde,“ řekla nahlas. „Je moc úzká.“

„Není, měřil jsem ji,“ odpověděl Ben.

„Čím?“

„Botou.“

Nechápavě se na něj podívala.

„To je takové stará jeskyňářská zkušenost: Je to širší než tvá bota? – Můžeš tam vlízt natotata.“

„To bych neřekla. Hlavně Halloway by tam nevlezl. To je velký chlap.“

„Bylo by to jen tak tak, ale vím, že by se tam taky vešel.“

„Kromě toho, kdo ví, jestli je něco na druhé straně?“

Místo odpovědi Ben přiblížil k štěrbině zapálenou sirku. Plamínek se ohnul směrem od otvoru. „Průvan,“ řekl. „Fouká odtud větřík.“

Ashley se dívala na plápolající plamínek. Snad…

Její pozornost teď ale upoutalo škrábání nesoucí se od červí díry. Z otvoru vyklouzly nohy. Byl to Villanueva. Postavil se a otřel si ruce o kolena.

„Je to zablokované,“ řekl a trochu odfukoval. „Asi třicet metrů od ústí došlo k závalu. Měl jsem co dělat, abych se dostal zpátky sem nahoru.“

Ashley zaklela. Jestli byla tato cesta zasypaná, zbývala jediná možnost, jak pokračovat dál.

Linda postoupila dopředu a dívala se do úzké štěrbiny. „Ale prošel by tudy Halloway?“ Zdálo se, že si otvor prohlíží se strachem v očích. „Chci říct, proč by vůbec překračoval řeku?“

Odpověděl Villanueva: „Kdyby na něj něco zaútočilo. Něco, co by nedokázal zvládnout. Pokusil by se to tak odlákat pryč. Aby nás to nepřekvapilo tak jako jeho.“

„Jak jste na to přišel?“ zeptala se Ashley.

Villanueva se jí podíval do očí. „Přesně to bych udělal já.“

Ashley se kousala do rtu. „Takže co navrhujete, abychom udělali?“

„Pokouší se nám dát časový náskok, abychom mohli uniknout. Já navrhuji, abychom ho využili.“

Zavřela oči. Vůbec se jí nelíbilo pomyšlení, že by ho tu měli opustit.

Ben zavolal ze svého místa od štěrbiny, do které se už kousek vsunul, aby ji blíže prozkoumal: „Pojďte se podívat na tohle!“

Když k němu Ashley dorazila, natáhl k ní z úzkého otvoru ruku. Jeho dlaň byla pokrytá krví. Čerstvou krví.

„Šel tudy,“ zamumlala Ashley. „Nedávno.“ Znovu se obrátila na Villanuevu: „Takže vy si pořád myslíte, že bychom měli zamířit zpátky?“

Zaťal zuby. „Vy jste vůdce.“

Ben se vyškrábal z trhliny. „Takže kdo projde jako první? Měli bychom si pospíšit.“

Ashley si povzdychla. Ben zjevně jejich rozhovor nevnímal. „Je to trochu komplikovanější.“

„Cože? Jsme těsně za ním.“

„Villanueva si myslí, že Halloway se od nás možná pokouší něco odlákat.“

Ben zlostně zvýšil hlas. „Nebo je možná sakra jenom zraněný! A hledá nějaké útočiště.“ Popadl ji za rameno. „Ash, přísahám, že je jenom kousek před námi. Nemůžeme ho opustit.“

Promnula si unavené oči a pak přikývla. „Dobře. Jdeme.“

Chvějící se Linda stála ve spodním prádle u stěny jeskyně. Svlékla si batoh i kombinézu. Aby bylo méně možností, za co se v té trhlině zachytit, jak řekl Ben. Tím se zúží profil. Otřásla se. Jak by mohla nacpat svoje tělo do takové štěrbiny? Vždyť by jí ty stěny vymačkaly vzduch z hrudi.

Čekali na Bena a na to, co jim poví o průzkumu tohoto průchodu. Vmáčkl se mezi černé skály již více než před třemi minutami. Ashley a Michaelson stáli po obou stranách jako hlídky, kterým postupně předával informace o svém postupu.

„Jsem na druhé straně,“ zavolal nakonec a jeho hlas se rozlehl po jejich jeskyni. „Ten průchod je jenom asi dva metry dlouhý a pak se náhle rozšiřuje do slušně velkého tunelu. Je to hračka. Je tu jenom jedno trošku těsnější místo těsně před koncem.“

Ashley se podívala na skupinu. „Jako dalšího posílám Villanuevu. Ten je z nás nejširší. Jestli projde on, projdeme všichni.“

Nikdo nic nenamítal.

Linda zadržela dech a doufala, že Villanueva neprojde; pak by ani ona nemusela čelit strašnému sevření stěn. Srdce jí pokleslo, když uslyšela Benův radostný pokřik.

„Prolezl! Trošku si odřel prsa, ale jinak to jde.“

Ashley si zamnula ruce. „Dobře. Tak pohyb!“

Jako další šel Chálid. Ještě než zmizel, stiskl Lindě ruku. Sotva si to uvědomovala. Dívala se, jak mizí a jak se za ním odvíjí lano, které měl přivázané kolem pasu. Až bude na druhé straně, přetáhnou pomocí toho lana na druhou stranu jejich zavazadla.

„Všechno v pořádku!“ hlásil Ben. „Teď pošlete zavazadla!“

Trvalo jim deset dlouhých minut, než všechny batohy a zásoby postupně přivázali a přetahali přes štěrbinu.

„Tohle je poslední,“ zavolala Ashley. „Jsi na řadě,“ řekla Lindě.

Ta se ale nehýbala, jenom se dívala na černý otvor. Snažila se přimět nohy k chůzi, ale nešlo to. Přes tlukot vlastního srdce a hvízdání svého dechu už téměř ani neslyšela hlasy ostatních.

„Lindo?“

„Já… já… já to nedokážu.“

„Ale dokážeš. Villanueva je dvakrát větší než ty.“

Zavrtěla hlavou, nasucho polkla a vymáčkla ze svého sevřeného hrdla slova. „Ne. Já nemůžu. Je to moc těsné.“

Ashley k ní přistoupila a objala ji paží kolem ramen. Linda se neovladatelně třásla. „Nemůžeme tě tu nechat.“ Ashley ji objala pevněji. „Povím ti, jak to uděláme. Já půjdu s tebou. Budu hned za tebou. Dokážeš to, Lindo.“

Ashley vykročila a přinutila Lindu, aby šla s ní.

„Já… já to zkusím,“ řekla Linda a vláčela za sebou nohy, jako kdyby byly z olova. „Ale prosím tě, drž mě za ruku. Nepouštěj mě.“ Hlas se jí na konci věty zlomil.

„Nepustím. Spolu to dokážeme.“

Linda se pokusila usmát, ale nešlo to. Nechala se vést za ruku směrem ke štěrbině. V ústech měla pocit, jako kdyby jí někdo nasypal do hrdla kbelík písku.

„Jenom miř svou přilbovou svítilnou směrem dopředu,“ řekla Ashley. „Opři se zády o levou stěnu. Podle Bena je hladší. Pak po ní prostě klouzej dopředu.“

Linda se natočila levým ramenem do trhliny a prsty na nohou jí mířily opačnými směry. Pomalu se zasunula do otvoru a snažila se zastavit to panické třepotání svého srdce a soustředit se jen na pohyb vpřed. Nahoře nad ní se světlo rozptylovalo v ohbí úzké štěrbiny. Jen pár kroků odtud na ni čekají ostatní.

Trhlina ji pohltila. Stěny se k ní tlačily tak blízko, že ani nemohla otočit hlavu, aby se podívala na Ashley, která byla hned za ní. Jediné, co mohla dělat, bylo posunout vždycky jednu nohu dopředu a pak k ní přitáhnout zbytek těla. Ve snaze myslet na něco jiného začala počítat kroky. Byl to trik, který se naučila v terapii.

„Vedeš si dobře,“ řekla za ní Ashley a stiskla jí pevněji ruku. „Ještě o kousek dál.“

Pět… šest… sedm… Dýchání se jí zklidnilo do pravidelného rytmu. S každým krokem jedno nadechnutí. Už viděla konec průchodu a obličej, který se na ní díval.

„Hodná holka,“ řekl Ben. „Jsi úžasná. Ještě tři kroky, a budeš tady.“

Na rtech se jí objevil náznak úsměvu. Ona to dokáže! osm… devět… des… Levá noha se posunula dopředu, ale když se pokusila natočit tělo, aby ji následovalo, hrudník jí těsně přilnul ke štěrbině. Z hrdla se jí vydralo vyjeknutí. V panice se pokusila silou protlačit dopředu, ale jenom se přitom zasekla ještě těsněji. Trhla sebou zpátky, aby se uvolnila, ale nepovedlo se jí to.

Prosím, takhle ne! modlila se. Nenech mě zemřít takhle. Teď už se začala zadýchávat, před očima se jí roztančila světýlka a podlamovala se jí kolena.

„Lindo,“ řekla Ashley. „Nezastavuj se. Už jsi skoro na druhé straně.“

„Zasekla jsem se,“ zapištěla vysoce posazeným, hrůzyplným hlasem.

„Bene,“ zavolala Ashley dopředu, „Linda se zachytila.“

„Sakra práce,“ odpověděl. „Namiřte mi sem víc světla!“

Štěrbina se okamžitě rozzářila jasným světlem.

„Už to vidím,“ řekl Ben. „Poslouchej mě, Lindo. Natáhni ke mně ruku. Podej mi ji. Tak. Teď tě za ni držím. Až napočítám do tří, chci, abys vydechla z plic veškerý vzduch, zatáhla hrudník a já tě vytáhnu ven.“

„Ne,“ zašeptala Linda a zavřela oči. Už teď se mohla sotva nadechnout. „Zase se zaseknu. Pak už nebudu vůbec schopná dýchat.“

Ticho. Octli se na mrtvém bodě. Pak Linda ucítila, jak Ben pouští její ruku a bere ji za ni někdo jiný. Poznala to sevření. Pomohlo jí už přes tolik překážek. Chálid, její jeskyňářský partner.

Egypťan promluvil tichým, uklidňujícím hlasem, skoro jako kdyby se ji snažil zhypnotizovat. „Lindo, víš, že tě nezklamu. Znáš sílu v mých pažích. Udělej to, co říká Ben. Přitáhnu tě k sobě. Důvěřuj mi.“

Lindino srdce divoce bušilo. Znovu otevřela oči; světélka se rozmnožila do malých souhvězdí. Věděla, že je blízko mdlobám. Přikývla. „Důvěřuji ti.“

„Počítám do tří,“ řekl Ben, stojící za Chálidem. „Jedna… dva… tři!“

Přes protesty svých plic Linda z prsou vytlačila veškerý dech. Paže jí vylétla kupředu a odtáhla za sebou její tělo o deset centimetrů dál, kde se opět zasekla. Teď už jí po tvářích stékaly slzy. Takhle tedy zemře.

Náhle jí celým ramenem projela ostrá bolest. Chálid jí znovu trhl paží, tentokrát jí téměř vykloubil rameno. Výkřik jí z plic dostal poslední zbytky vzduchu. Stačilo to. Vyletěla z trhliny jako zátka z protřepané láhve šampaňského. Byla volná.

„Jak je jí?“ zeptala se Ashley, když proklouzla zrádnou štěrbinou a všimla si, jak Lindu podpírá Chálid.

Ben přikývl. „Myslím, že dobře. Trochu to s ní otřáslo. Rameno ji sice bude bolet jako čert, ale bude to dobré.“

Ashley přikývla. „Takže zbývá Michaelson. Chci, aby byli všichni připraveni vyrazit, jakmile se objeví.“

Villanueva, který seděl na bobku o několik metrů dál v tunelu, na ně zavolal: „Halloway šel tudy.“ Posvítil baterkou na svůj zvednutý prst. Byl rudý od krve. Pak se obrátil a namířil kužel světla do tunelu. „Stopy pokračují tudy.“

Ashley neřekla ani slovo. Halloway byl pořád ještě schopný pohybu. „Chci, aby všichni měli zbraň,“ řekla tichým hlasem. „Hned!“

Při škrábavém zvuku, který se za ní ozval, se otočila zrovna včas, aby spatřila Michaelsona, jak se s roztrženým tričkem prodírá ven ze štěrbiny. Ashley mávnutím svolala celou skupinu k sobě. „Připravte se. Vyrážíme za dvě minuty. Chci, aby měl každý v ruce pistoli nebo pušku.“

„Možná bychom měli prostě odejít,“ řekla Linda, která měla tváře pořád mokré od slz a chvěl se jí hlas.

Ashley ji položila konejšivě ruku na rameno. „Už jsme zašli příliš daleko. Musíme držet všichni při sobě.“

Linda se zhluboka nadechla, aby se psychicky připravila na další cestu. Když znovu promluvila, její hlas zněl o poznání vyrovnaněji. „Máš pravdu.“

Ashley jí stiskla rameno a obrátila se ke skupině. „Vyrážíme.“

Nikdo nic nenamítal. Během několika okamžiků už všichni mířili dál do tunelu. Villanueva a Ben šli v čele a zkoumali terén pár metrů před ostatními.

„Drž se v dohledu,“ křikla na Bena Ashley, když se pustil příliš dopředu. „Musíme se držet těsně při sobě.“

Chodba se rozdělovala na dvě. Kudy teď? Ashley se tázavě podívala na své průzkumníky. Villanueva ukázal svou baterkou. „Stopy od krve vedou tudy,“ řekl.

Ashley na ně mávla pistolí, aby pokračovali v cestě, a napůl očekávala, že za každou zatáčkou už mohou najít zhroucené Hallowayovo tělo.

Každým krokem se ocitali hlouběji v chodbě a neustále zrychlovali. Ashleyina skupina teď opatrnějším průzkumníkům doslova šlapala na paty. „Mám tě hned za zády, ženská!“ zasyčel Ben na Ashley. „Hallowayovi nijak nepomůžeme, když se zřítíme z nějakého útesu.“

„Promiň, ale je tu tolik krve.“

„Jdeme tak rychle, jak je to bezpečné.“

Villanueva ukončil jejich diskusi pevným pohybem paže. Ukázal za další roh. Ashley se připlížila k němu a vyhlédla za ohyb tunelu. Před nimi se chodba rozšiřovala do velké jeskyně. „Myslím, že bych měl pokračovat sám,“ řekl Villanueva. „Zkontrolovat okolí.“

„Ne. Tentokrát ne,“ řekla Ashley pevně. „Chci mít celý tým pohromadě. Chci víc očí na to, abychom si hlídali záda, a víc prstů na spouštích, které nám ta záda ochrání.“ Villanueva pokrčil rameny.

Celá výprava pokračovala do jeskyně pohromadě a na všechny strany od ní odstupovaly kužely světla jako paprsky kola. Jeskyně se podobala těm ostatním, kterými na své pouti sem procházeli. Ze země vyčnívaly stalagmity a od stropu do místnosti bodaly stalaktity. Až na jednu novinku. Ashley si z víčka setřela sněhovou vločku. „Zatraceně. Tady sněží.“ V paprscích světel se k zemi snášely přívaly jemných vloček. Linda natáhla ruku a jedna z vloček se jí snesla na dlaň. „Nejsou ani studené, ani mokré.“

Ben se protlačil vedle Ashley a několik vloček si smetl z ramene. „To je špatné.“

„Proč?“

„To není sníh. To jsou krystalky sádry.“ Ukázal baterkou k větvím sádrových krystalků, zdobících strop jeskyně jako nějaké sedmimetrové bílé lustry. „Jsou to křehké, jemné struktury. Tělesné teplo způsobuje, že zeslábnou a odlomí se.“

Ashley si také ometla vločky z ramene jako nějaké lupy. „Pořád nechápu, v čem spočívá to nebezpečí.“

„Aby došlo k takové chumelenici, jakou tu teď vidíme, muselo tudy nedávno projít hodně tělesného tepla. Rozhodně víc, než kolik může vydávat jeden raněný voják.“

Ashleyiny oči se rozšířily, když si uvědomila, co to znamená. „Nejsme tady dole sami.“

Chumelenice sádrových krystalků houstla, jak tým procházel napříč jeskyní. Jejich svítilny křižovaly všemi směry a kolem nich se míhaly různé stíny. Ashley si přitiskla k nosu a ústům kapesník, aby krystaly nevdechovala. Podívala se na ostatní – všichni byli zahaleni do kapesníků jako skupinka banditů, která se plíží k nic netušící oběti.

Villanueva byl pořád v čele a přikrčeně přebíhal z jednoho úkrytu k druhému, než na ně vždycky zamával a ukázal jim vztyčený palec na znamení, že vzduch je čistý. Nikdo moc nemluvil, všichni se báli toho, co se tu ještě kromě nich plíží temnotou.

Ben šel vedle Ashley a zbraň měl neustále připravenou k výstřelu. Namířil světelný paprsek na podlahu jeskyně. „Krvavých stop ubývá,“ zašeptal.

Jejich večerní hlášení na základnu Alfa už bylo o hodinu opožděné, ale teď svoje pátrání nemohli zastavit. Trvalo by to půl hodiny, než by rozbalili součástky vysílačky z jejich vodotěsných obalů, než by ji složili a ohlásili se. Docházel čas, stejně jako Hallowayova krev.

Jejich pozornost odlákalo od krvavých stop Villanuevovo vzrušené zasyknutí. Všichni ztuhli ve skrčených polohách. Ashley byla poslední, kdo stál vztyčené. Ben ji stáhl k sobě dolů. Pořád ji držel za ruku.

Villanueva, skrčený za základnou širokého balvanu, si podržel před ústy prst a pokynul Ashley, aby šla k němu… tiše. Doplížila se k jeho předsunuté pozici.

Villanueva jí přitiskl rty k uchu a rychle řekl. „Došli jsme ke druhé straně té jeskyně. Jsou tu dva východy. Velký tunel a malá červí díra.“

„Takže? Půjdeme dál. Kterým směrem vedou stopy krve?“ Zavrtěl hlavou. „Tím si nemůžu být jistý. Bláto je tu moc podupané na to, abych viděl jasné stopy.“

„Tak prostě prověříme oba ty východy,“ řekla a odklonila se od něj. „Počkejte. Kvůli tomu jsem vás sem nezavolal.“ Ukázal za balvan. „Vystrčte trochu hlavu za roh a poslouchejte.“

Ashley povytáhla obočí a natáhla krk naznačeným směrem. Ve skále proti sobě spatřila další tunel s hrubými stěnami, podobný tomu, který je přivedl do této jeskyně. Nejprve přes svoje vlastní přerývané oddechování neslyšela nic. Možná neměla tak bystré uši jako Villanueva. Když už se k němu otáčela, aby se ho zeptala, co tím myslel, zaslechla to taky. Praskání a křupání, jako když někdo chodí po suchých větvičkách. A hlasité srkání. Tělem jí proběhlo zachvění. Zvuky vycházely z té chodby před nimi.

Zvedla svoji baterku, aby si do tmy v chodbě posvítila, ale Villanueva jí strhl ruku zpátky.

„Ne,“ zasyčel. „Ať už je tam, co chce, zatím to neví, že jsme tady.“

„Třeba je to Halloway,“ řekla vážně, ale ani ona sama svým slovům nevěřila.

„Blbost,“ odpověděl Villanueva.

„Tak co tedy uděláme? Budeme tady jenom sedět a čekat?“

Zezadu k nim dolehlo hlasité kýchnutí. Ashley se prudce otočila. Chálid omluvně pokrčil rameny a ukázal na padající sádrové vločky, zatímco druhou rukou potlačoval druhé kýchnutí.

Ashley se otočila zpátky k Villanuevovi a zatajila dech. „Už to neslyším,“ zašeptala.

Voják přikývl. Měl zavřené oči. „Ani já ne.“

Sakra! Ať už bylo v tom tunelu cokoliv, teď to vědělo, že tady jsou. Už nemělo smysl se dál schovávat. Vstala a pistoli teď držela v obou rukách. „Bene, Villanuevo. Oba budete se mnou. Michaelsone, vy zůstaňte v krytu za kameny s ostatními.“

Michaelson vykročil dopředu. „Tohle je vojenská záležitost. Měla byste zůstat tady. Je to bezpečnější. Já půjdu s Benem a Villanuevou.“

„Ne,“ odpověděla a zkontrolovala si pistoli. „Chci, abyste zůstal tady. Abyste nám hlídal záda. A chránil ostatní. Možná se budeme muset rychle stáhnout.“

Dívala se, jak major přežvykuje v hlavě její rozhodnutí. Zjevně v něm nemohl najít žádnu chybu a nakonec přikývl. „Buďte opatrní.“

Zvedla pistoli. „Jdeme.“

Její skupinka přešla na přední stranu balvanu, s hlavněmi namířenými do ústí tunelu.

„Navrhuji zahájit palbu,“ řekl tiše Villanueva. „Nejdřív tu chodbu vystřílet a pak se teprve ptát.“

„Ne,“ zasyčela Ashley. „Pořád existuje naděje, že tam je Halloway.“

Villanueva pozvedl svou pušku. „Měli bychom využít výhody, dokud můžeme.“

Odstrčila mu zbraň ramenem a pokročila dopředu. „Hallowayi!“ vykřikla. „Jestli jste tam vevnitř, dejte nám nějaký signál!“

Proti nim nadále zelo jen černé ústí chodby.

„Spokojená?“ Z Villanuevova hlasu přímo čišelo pohrdání. Znovu zaujal svoji polohu se zbraní přiloženou k líci a sklonil hlavu blíže k hledáčku pušky. Jeskyní se rozlehla ohlušující střelba, když začal naslepo pálit do tmavého oka tunelu. Celou jeskyni rozechvěly ozvěny výstřelů.

Ashley v uších Villanuevova střelba doznívala ještě dlouho. Z otvoru do chodby se vyvalil oblak kouře a prachu.

Ben zúžil světlo své baterky a pokusil se s ním zavrtat hlouběji do inkoustové černě tunelu, ale nepodařilo se mu to. „Zatraceně.“

Z ústí tunelu náhle vyrazilo naříkavé zařvání, připomínající trochu křik sokola, ale daleko hlubší a chraplavější. Při tom hluku sebou Ashley trhla. Pravěká část její osobnosti na něj chtěla zareagovat přikrčením a útěkem, ale místo toho si klekla na jedno koleno a zvedla pistoli ještě výš.

Pak se něco vykutálelo do hlavní jeskyně.

„Ježišikristezatracenázkurve…,“ vychrlil ze sebe Villanueva proud kleteb a o krok ustoupil.

Byl to Halloway. Jeho hlava. Odtržená hlava bývalého SEALa se dokutálela asi na metr od nich, její oči se upíraly vzhůru a na oční víčka se jí jemně snášely sádrové vločky.

14. KAPITOLA

JASON SEBOU PLÁCL DO SVÉHO KŘESLA V KANCELÁŘI A VYDAL ZE SEBE povzdechnutí, dostatečně hlasité, aby upoutalo pozornost jeho „vychovatele“. Čekal už pět minut. Pět minut! Opozdí se na svou lekci karate.

Roland vzhlédl od svých papírů; brýle se mu posunuly až ke špičce jeho dlouhého nosu. „Ach, Jasone. Ještě jsi tady? Myslel jsem, že jsi už odešel do tělocvičny.“

„Víte, že nemůžu.“ Pečlivě vyslovoval každou slabiku.

„Proč?“

Jason obrátil oči vzhůru. „Doktor Blakely říkal, že nesmím vyjít z žádné budovy bez pitomého vychovatele.“ Nakrabatil obličej a napodobil nosovou výslovnost dr. Blakelyho. „Je to pro mou vlastní bezpečnost.“

„Ale to je přece pošetilé. Tělocvična je hned vedle. Buď hodný chlapec a zaběhni si tam. Musím tu ještě zapsat a označit indexy celou řadu zpráv.“

Jasonův obličej se rozjasnil. Výborně! Odstrčil dozadu svoje křeslo, které přitom hlasitě zaskřípělo, a vyrazil pryč. Proběhl chodbou a vyšel ven ze dveří. Jeho sportovní taška ho bouchala do nohy. Tryskem uháněl těch deset metrů k vedlejší budově. Poručík Brusserman už tam na něj pravděpodobně čeká. Jakmile vběhl dveřmi dovnitř, zaútočil na Jasona známý pach tělocvičny. Zpocené bavlněné oblečení, lak na podlaze basketbalového hřiště a pach dezinfekce.

Podíval se do oddělení aerobiku, ale poručíka Brussermana nikde neviděl. Prošel tělocvičnou a zamířil do šaten. Zastavil se, aby pozoroval hru jednoho proti jednomu na basketbalovém hřišti. Jason poznal majora Chana, se kterým si včera vyjel na loď.

Major Chan zasignalizoval na svého protihráče přestávku a přešel ke stojícímu Jasonovi. Byl udýchaný a mluvil přerývaně mezi jednotlivými nádechy. „Nazdar, Jasone. Poslouchej, poručík volal. Dneska nebude moct, ale mám ti vyřídit, že se omlouvá. Uvidíte se zítra.“ Major hravě naznačil výpad proti Jasonovi a pak se vrátil ke své hře.

Jason ztratil naději. „Ale co mám…“ Major už se ale vrátil ke hře a zrovna bránil pod svým košem.

Zatraceně! Co teď? Zpátky do Rolandovy kanceláře se mu nechtělo. Musel by si zase listovat těmi nudnými časopisy o životě v námořnictvu.

Otevřel dveře a vyklouzl ven. Minula ho skupina výzkumníků ve špinavě bílých oděvech, kteří mířili do svých ložnic, žertovali a smáli se.

Jason seděl na schodech a prohledával svou tašku, jestli by v ní nenašel něco, čím by se zabavil. Jeho videohra? Nakrčil nos. Ne – to je nuda. Na chvíli sevřel ruku kolem komiksu Spidermana, ale ten už měl přečtený.

Povzdechl si a prohrábl se dalším obsahem. Zacinkalo několik mincí a na zem vypadl balíček žvýkaček. Zamračil se, zvedl žvýkačky a zasunul je do postranního oddílu své tašky. Přitom rukou nahmatal tvrdý kulatý předmět, který byl v té postranní kapse ukrytý.

Vytáhl jej. No jasně! Prsty si pohrával s tím starým červeným ohňostrojem. Rachejtle. Usmál se, když si vzpomněl, jak ji vyměnil s Billym Sandersonem za komiks X-menů. Skoro už na tu věcičku zapomněl. Rozhlédl se kolem sebe s rošťáckým třpytem v očích a uvažoval, jestli by se neměl kousek odplížit a vyzkoušet ho.

Zrovna v tu chvíli prošel kolem nedalekého rohu jeden vědec v bílém a vyrazil jeho směrem. Rychle vrátil ohňostroj do úkrytu. Možná by měl spíš počkat, až se vrátí do Států. Kdyby na jeho malý poklad přišla máma…, ne, radši bude předstírat, že se nic neděje.

Zapnul tašku a pořád nevěděl, co by měl podniknout se svým nečekaným volnem.

Stoupl si a scházel ze schodů. Tašku si přehodil do druhé ruky. V tom okamžiku kolem přešla skupinka důstojníků, kteří vyšli zpoza chaty, a jeden z nich byl vyzdobený tolika medailemi, že by zadusily slona.

Dekorovaný muž si sundal čepici a otřel si čelo. „Je tady dole pořád takové zatracené horko?“

Jeden z jeho společníků odpověděl: „To není horkem, ale vzdušnou vlhkostí.“

„Je to horkem, poručíku,“ řekl ten muž autoritativně.

„Ano, pane, ano, admirále.“

Jason, na kterého udělalo dojem, jak velký strach ten muž umí vyvolávat, zůstal stát jako přikovaný.

„Kde je ten chlápek Blakely?“ zeptal se admirál a posadil si zase čepici na hlavu.

„Tudy, pane.“ Poručík roztržitě odvedl admirála za roh.

Páni! Musí se dít něco důležitého. Jason nahlédl za roh. Muži zmizeli v jedné z budov, postavených z betonových tvárnic.

Jason tu budovu znal. Bylo to komunikační centrum. Byl v něm už třikrát, když mu dovolili, aby si vždycky ráno dvě minuty promluvil s matkou. Obvykle jejich rozhovor spočíval v tom, že ho máma vyslýchala, jestli poslouchá svoje „vychovatele“. Stejně ale bylo dobré slyšet její hlas, pomyslel si s povzdechem.

Poškrábal se za uchem a přemítal, co ten hlavoun může chtít dr. Blakelymu. Zaťal zuby. Možná se mu to podaří zjistit. Věděl, že jeho matka nesnáší, když tajně poslouchá za dveřmi, ale takové příležitosti nedokázal odolat. Kromě toho by se mohl něco dozvědět o své matce.

Odkradl se za roh a připlížil se ke dveřím. Nikdo nebyl v dohledu. Sekretářka Sandy také nebyla za svým stolem. Tomu říkal štěstí! Vklouzl dovnitř. Když se natahoval po dveřích do hlavní chodby, jejich klika se otočila a dveře se otevřely dokořán.

Před ním stála Sandy s poloprázdnou konvičkou na kávu.

„Á, Jasone!“ řekla, zazubila se na něj a zasunula si pramen uvolněných blond vlasů za ucho. „Nevěděla jsem, že sem přijdeš.“

Jason se kousl do rtu a o krok ustoupil, připravený prásknout do bot. „Já… já jsem jenom chtěl něco říct doktoru Blakelymu.“

Postavila konvičku na stůl a prstem vytáhla nový filtr. „Je mi líto, zlato, ale doktor má zrovna moc práce. Nemohla bych mu to vyřídit já?“

„Ne!… Víte,“ koktal a měl přitom vykulené oči, „je to něco osobního… soukromého.“

Stiskla rty a pak se usmála. „Aha. No, v tom případě, co kdyby ses posadil a počkal, až bude mít doktor Blakely čas?“

Přikývl. Takhle se nikam nedostane. Možná by mohl odejít a říct, že si s Blakelym promluví později. To by bylo rozumné. Z pusy mu ale vyšel jiný nápad. „Potřebuju na záchod.“

„Dobře, drahoušku. Jsou to ty dveře hned nalevo.“

To už samozřejmě věděl. Důležitější ale bylo, že záchod byl taky hned vedle hlavní komunikační místnosti. Odkráčel ke dveřím. „Díky.“

Sandy se na něj usmála ze svého místa za počítačovou klávesnicí a mrkla na něj.

Jason zadržel dech a vešel do chodby. Tenisky mu vrzaly po navoskovaném linoleu. V chodbě nikdo nebyl, ale z různých kanceláří slyšel bzukot hlasů. Stoupl si na špičky a plížil se chodbou tak tiše, jak jen byl schopen. Došel ke dveřím, které vedly do hlavní komunikační místnosti.

V polovině kroku ztuhl a naslouchal. Blakelyho hlas byl jasný a odměřený. „Proč si sakra myslíte, že jsem chtěl tuhle komunikační síť? Z mých hlášení zatraceně dobře víte, že je tu dole nějaké blíže neurčené nebezpečí. Potřebujeme…“

Admirálův hlas mu skočil do řeči. „Ať je to jak chce, večerní hlášení vašeho týmu se zatím opozdilo jen o hodinu. Myslím, že bylo předčasné spustit červený poplach.“

„Major Michaelson by se nikdy neopozdil s hlášením ani o vteřinu, pokud by mu v tom nezabránilo něco opravdu důležitého.“

„Major je na téhle misi příliš osobně zainteresován. Bere to jako osobní věc. Nikdy jste mu neměl dovolit, aby se té výpravy zúčastnil.“

„Tohle jsme už probírali. Už se stalo. Teď chci vědět, co s tím hodláte udělat.“

„Nic.“

Velká rána. „Tak poslouchejte, pohybové senzory nám začaly bláznit. Včera jsme ztratili dalšího muže v sektoru čtyři. Teď se můj tým opozdil se svým pravidelným hlášením. A co uděláte vy? Budete sedět na zadku a čekat, až zmizí další moji lidé?“

Následující slova byla tak chladná, až se Jason zachvěl. „Ne. Washington mě sem poslal, abych udělal jednu jedinou věc: abych se na základě svého uvážení rozhodl, jestli jste schopen zůstat ve vedení této mise. Usnadnil jste mi rozhodování. Od tohoto okamžiku jste postaven mimo službu.“

Ticho, pak se ozvala prudká slova: „Vy pitomci jste to plánovali celou dobu, že ano? Nikdy jste neměli v úmyslu uchovat to jako civilní projekt. Kdy se mi ho armáda rozhodla odebrat? Když se ztratil ten minulý tým? Nebo to plánovali od samého začátku?“

Následovalo hrobové ticho.

Než Jason stačil zareagovat, dveře se rozletěly dokořán. Blakely se s doširoka rozevřenýma očima vyřítil do chodby a chlapce porazil. „Jasone!“

„Já… já… já…“

„Co tady děláš?“

„Chtěl jsem… totiž…“

„To je jedno,“ Blakely se předklonil a pomohl Jasonovi na nohy. „Pojď.“

Jason, postrkovaný zezadu, klopýtal ke dveřím. „Co se děje? Je máma v pořádku?“

Starý muž ho ignoroval. „Musím tě dostat někam do bezpečí. Nikdy jsem neměl dovolit, abys přišel sem dolů.“

Admirál vyšel do chodby. „Jestli to je Jason Carter, nechte ho být. Teď už jsem za něj zodpovědný já.“

„Táhněte do horoucích pekel!“ zaječel na něj Blakely a odtáhl Jasona dveřmi z chodby.

Jason se vpotácel do přijímací haly. Byl příliš vystrašený na to, aby přemýšlel, a tak se jen snažil držet o jeden krok před zuřícím doktorem. Narazil do venkovních dveří.

Sandy s ústy otevřenými překvapením vstala od svého počítače. „Co se děje?“

Nikdo jí neodpověděl. Blakely stále s rukou na jeho rameni chlapce protlačil dveřmi před budovu. Teď už Jasonovi stékaly po tvářích slzy; k prsům si tiskl svou sportovní tašku.

Na volném prostranství se zdálo, že se Blakely trochu uklidnil. „Promiň, Jasone. Nechtěl jsem tě vystrašit. Ale měl bys vědět…“

Jeskyní se rozlehl jekot sirény, tak pronikavý, že se Jason přikrčil a přikryl si dlaněmi uši. „Co to je?“ zakřičel.

„Senzory na okraji základny. Základna právě byla napadena. Honem.“ Blakely popadl Jasona za paži.

15. KAPITOLA

ROZHOSTILO SE TICHO. OD OKAMŽIKU, KDY Z TUNELU ZAZNĚL TEN ŘEV, uběhlo deset dlouhých vteřin. Tmavý vchod do chodby se začal po Villanuevově palbě projasňovat. Zabili to? Ashley ztěžka polkla a dívala se podél hlavně své pistole. Koutkem oka viděla Hallowayovu hlavu; pořád ležela asi metr od jejích nohou a dívala se na ni, jako kdyby se jí ptala, proč dovolila, aby se něco takového stalo.

Odvážila se rychle pohlédnout na Bena po své pravici. Ten jí pohled oplatil a pokrčil rameny. Ať už Hallowaye zabilo cokoliv, bylo to snad mrtvé. Možná měli štěstí…

Vzápětí to s řevem vyrazilo z tunelu.

Zaleskly se pilovité zuby, ostré jako jehly.

„Kristepane!“ vyjekla Ashley. V šoku klopýtla dozadu a nazdařbůh vystřelila.

Ben ji srazil ke straně, z cesty čelistem, které se proti ní vrhaly, a odtáhl ji za hromadu balvanů.

Někde z dálky zaslechla Lindin křik.

„Co to sakra…,“ začala Ashley, ale Ben ji umlčel dlaní přes ústa.

Jejich úkryt zaplnil odporný mrtvolný puch a přes okraj skály se naklonila masivní plazí hlava s dlouhými čelistmi, připomínající hlavu krokodýla. Seděla na šupinatém krku a její doširoka rozevřené nozdry nabíraly vzduch. Zvíře je hledalo. Lebka a čelisti byly potaženy olejově černou kůží. Pak tlama té obludy vyrazila k nim a natočila jejich směrem černé oko bez víčka, vypadající jako kus vyleštěného obsidiánu.

Ben se vedle Ashley pokoušel uvolnit svou pušku a otočit ji hlavní proti zvířeti, ale zabránil mu v tom příliš úzký prostor za balvany.

Ashley chtěla zvednout svoji pistoli, ale měla prázdné ruce. Pistole jí musela vypadnout při pádu. Sakra!

Villanueva zůstal stát na svém místě úplně tiše a nehybně, protože se bál, že jakýkoliv pohyb by toho tvora mohl vyrušit a on by nemohl zamířit tak přesně. Pozorně si prohlížel svůj cíl a hledal nějakou slabinu.

Co to ke všem čertům bylo?

Prohlížel si to přes hledáček své pušky. Bylo to přes tři metry vysoké, černé jako asfalt, stálo to na dvou svalnatých zadních nohách a rovnováhu to udržovalo pomocí silného ocasu. Přední končetiny byly v porovnání s podsaditými zadními vytáhlé a končily zahnutými drápy, které jako by patřily nějaké divoké kočce. Viděl, jak se tomu střídavě vysunují a zatahují drápy, ostré jako žiletky, a škrábou do povrchu balvanu.

Sledoval, jak se to pohupuje dozadu a dopředu, s hlavou schovanou za kamenem. Zahnuté šavle na zadních nohách rozdíraly podlahu jeskyně.

Jak to má zabít? Vypadalo to, že tvor má na hrudníku vrstvy bláta a šupin, tvrdé jako ocel. Pronikl by výstřel z pušky hrudníkem až k srdci? Možná. Ale bylo to riskantní. Bude mít jediný pokus. Přesunul hledáček kupředu. Bude to muset být rána do hlavy.

Tvor pořád ještě prozkoumával prostor za hromadou kamenů, kam utekl Ben s Ashley, a Villanueva tak stále neviděl jeho hlavu. Náhle se jeho tělo napjalo a ocas se přestal chvět. Tvor za balvanem něco objevil a Villanueva mohl hádat, co to bylo – buď Ben, nebo Ashley.

Pak to vydalo hlasité zasyčení. Jako útočícímu vzteklému psu se tomu zježily podél páteře na krku špičaté štětiny, jejichž pruh se táhl podél celého těla.

Ukaž mi svou hlavu, ty zkurvená potvoro, pomyslel si Villanueva. Dej mi jednu čistou ránu.

Zaskřípal zuby. Výstřel, který by nebyl smrtelný, by to zvíře jenom rozdráždil, takže druhá rána by už nebyla možná. Pokoušel se mu vnutit svou vůli, aby se pohnulo. Bezmocně přihlížel, jak se tomu stahují svaly, aby to skočilo na svou kořist.

Musí nějak odlákat jeho pozornost!

Villanuevovi zbělely kotníky prstů, jak pevně svíral svoji pušku.

Ustoupíme, pomyslel si Michaelson. Měl odpovědnost za Lindu a Chálida.

Krčil se za zástěnou balvanu. Nenáviděl pomyšlení, že opustí ostatní, ale nebyl skutečně v pozici, kdy by mohl nabídnout nějakou opravdovou pomoc. Podíval se na Lindu, která se stále chvěla v Chálidově objetí. Museli ustoupit na nějaké místo, které půjde lépe bránit.

Odsunul se od kamene a doškrábal se k nim. „Seberte si věci. Jdeme pryč.“

Linda zvedla od Chálidova ramene bílý obličej. „Ale co ostatní?“

„Hned!“ odpověděl chraplavě a podal jí její zavazadlo.

Chálid si hodil svůj batoh na rameno a pomohl Lindě s jejím. „Má pravdu. Nemůžeme jim pomoct.“

Michaelson s puškou v ruce odváděl své dva svěřence zpátky. Když procházeli kolem prvního balvanu, otevřel se před nimi panoramatický výhled na celou nálevkovitou jeskyni. Tady se Michaelson mohl rozhlédnout po svažujícím se údolí, které právě před hodinou prošli.

„Kruci!“ řekl a zastavil se.

Chálid se zastavil u jeho lokte. „Co je?“

„Támhle. Hned za dalším valem z kamenů.“

Chálid se podíval, kam Michaelson ukazoval, a pak řekl něco ošklivého ve svém rodném jazyce. Linda přitiskla tvář k jeho rameni.

Michaelson si pozorně prohlížel výhled před sebou. Nad balvany posetou podlahou se kolébaly čtyři plazí hlavy s krky nataženými vzhůru a zíraly jejich směrem. Jako zlí prérijní psi. Zatímco se na ně díval, jedna hlava zmizela za kameny.

Nedalo se nijak určit, kolik jich tam bylo, ale jedna věc byla jistá: pokus o průchod jeskyní by byl sebevraždou. Ústupová cesta byla odříznutá. Pevně zaťal zuby a ještě silněji sevřel řemínek své zbraně.

Koutkem oka zahlédl nějaký prudký pohyb.

Otočil světlem doleva. Deset metrů od něho stál podsaditý stalagmit, jako tisíce jiných, kolem kterých prošli po cestě sem. Teď se tam nic nehýbalo. Zaťal zuby a sevřel pušku těsněji. Bylo za tím sloupem něco? Najednou ze stalagmitu vyrašil svíjející se ocas a hlava s mohutnými čelistmi, dokonale splývající s olejovitou skálou. I na světle se dalo jen těžko rozeznat, kde začínal kámen a kde končilo zvíře.

Černé oči se natočily jeho směrem. Zvíře otevřelo tlamu a odhalilo jednu řadu zubů vedle druhé.

Ashley se zděsila, když se tlama otočila jejím směrem. Zvíře zasyčelo a Ashley ucítila jeho dech, páchnoucí krveprolitím. Slepě zašmátrala po nějaké zbrani a ruka jí padla na baterku, kterou měla připnutou k opasku. Možná by ho mohla odehnat údery. Popadla baterku za silnou rukojeť a máchla s ní dopředu.

Ben se vzdal pokusů o vyproštění své pušky. „Rozsviť to!“ zaječel. „Naplno!“

Automaticky poslechla jeho příkaz a rozsvítila baterku na plný výkon. Kopí světla vyrazilo z jejich úkrytu a zabodlo se zvířeti přímo do oka.

Tvor s řevem odvrátil hlavu.

Když se vyklonil nad úroveň balvanu, ozval se výstřel z pušky. Villanueva, pomyslela si. Pořád tam ještě je. Vzepřela se na kolena. Druhý výstřel, tentokrát odněkud zezadu. Ashley se podívala tázavě na Bena.

„Běž!“ vykřikl.

Postavila se na nohy a skočila několik kroků dál, takže udělala prostor Benovi, zrovna v okamžiku, kdy zepředu zazněla další rána z pušky.

Jeskyní se rozlehl řev syčivé zloby, následovaný hlasitým nárazem do balvanů.

„Pozor!“ Ben do ní strčil zezadu.

Ashley padla dopředu, převalila se na bok a spatřila kaskádu kamenů, valících se mezi ní a Bena, na místo, kde právě stála. „Bene!“

Zpoza stěny z kamenů se ozvalo: „Nic mi není!… Ale nevidím žádnou cestu, jak bych se k tobě mohl dostat!“

„Tak to zkus k Michaelsonovi!“

„K čertu s tím, přece tě tu nenechám!“

„Běž!“

Dál už nečekala, protože se bála o Villanuevu, a tak se opatrně odplížila a vyhlédla přes okraj balvanů.

Oči se jí rozšířily hrůzou.

Výstřel byl pro Villanuevu zklamáním, minul hlavu a neškodně se zvířeti odrazil od krku. Stačil ale k tomu, aby přilákal jeho pozornost.

Zaútočilo na něj jako podrážděný had.

Jeho tlama se sevřela na místě, kde stál voják ještě před chvilkou, ale mezitím uskočil o několik metrů dozadu. Zvíře, jehož oči se v matném světle odrážely červeně, otevřelo čelisti a vyrazilo další zařvání. Villanueva ustoupil o další váhavý krok. Zvíře sklonilo hlavu níže k podlaze, přikrčilo celé tělo, rozechvělé napjatými svaly.

Chystalo se ke skoku.

Villanueva zamířil od pasu a zmáčkl spoušť pušky přesně v okamžiku, kdy zvíře vyrazilo směrem k němu. Tato rána neminula cíl a trefila zvíře do ramene, ze kterého vytryskla krev.

Ani se nezarazilo a pokračovalo v útoku na něj.

Villanueva uskočil stranou.

Tentokrát byl příliš pomalý.

Jak se pokoušel otočit, ucítil trhnutí za paži, které jím mrštilo na tvrdý kámen. Náhle ho zvíře chňaplo čelistmi za paži a Villanuevovo tělo mu viselo z tlamy. Hrozilo, že voják kvůli palčivé bolesti upadne do bezvědomí.

Pevně zaťal zuby a pokoušel se uchopit svoji pušku, jejíž řemínek měl stále omotaný kolem předloktí. Zbraň se ale houpala těsně mimo jeho dosah. Za řemínek si ji vytáhl k hrudi a pokoušel se ji uchopit jednou rukou.

Zrovna v okamžiku, kdy ji nahmatal prsty, s ním zvíře zatřáslo jako pes s hadrovou panenkou. Vykloubilo se mu rameno.

Kost praskla.

Jeho vědomí zaplavila vlna černoty.

Puška mu vypadla z ochablých prstů.

Michaelson odstrčil Lindu za sebe. „Vraťte se.“ S pozvednutou puškou, kterou kryl jejich ústup, se přikrčil za další balvan. Zvíře je stopovalo a zatlačovalo ke stěně jeskyně. Podle zvuků výstřelů byli hnáni ve směru skupinky, bojující s druhou stvůrou.

Chytrý tah, pomyslel si. Pokoušelo se je to nahnat zpátky do čelistí toho druhého zvířete. „Chálide, pohni se sem,“ vykřikl. „Chci, abys kryl svou zbraní tenhle směr. Potřebuju znovu nabít.“

Žádná odpověď.

„Chálide!“

Podíval se přes rameno.

Chálid nikde. Linda nikde. Kde byli?

Otočil se zpátky, aby se podíval na cestu. Dva metry od něj za kamenem vykoukla hlava asi tak velká, jako má býk. Malými chlopněmi na nozdrách, rozevřenými jako čínské vějíře, zkoumalo zvíře vzduch při stopování své kořisti. Uhnulo před Michaelsonovým světlem, ale pak vystoupilo přímo před něj. Kráčelo vzpřímeně po dvou mohutných svalnatých nohách. Mělo pootevřenou tlamu, takže to skoro vypadalo, jako když se usmívá. Sklonilo hlavu ke kamenné podlaze a hledalo jeho stopu. Na nahrbeném hřbetu si Michaelson všiml pruhu zvednutých ostnů.

Zasraná příšera. Zvedl pušku a namířil hledáčkem do jejího ohavného obličeje. Pochmurně se usmál a stiskl spoušť.

Cvak.

Úderník dopadl na prázdnou komoru.

Ashley se plížila kupředu. Prosím…, buď ještě naživu.

Villanueva bezvládně visel v čelistech zvířete. To s jeho tělem ještě naposledy zatřepalo a pak je pustilo na kamenitou podlahu.

Ashley zděšeně zatajila dech. Celé tělo měl pokryté krví. Sakra! Nehýbal se.

Zvíře naklonilo hlavu ke straně a prohlíželo si svůj úlovek, jako to dělají ptáci s chyceným červem. Soustředilo se na svou kořist a přítomnost Ashley si neuvědomovalo.

Opatrně, pomyslela si. Nesmíš přilákat jeho pozornost. Shrbila se a pečlivě vážila každý krok. Její pistole byla tři metry odtud. Polkla a udělala další krok.

Už tam skoro byla.

Sevřela rty do úzké čárky a natáhla se po pistoli.

Zvíře si pořád ještě pohrávalo s Villanuevou. Jedním drápem převrátilo vojákovo tělo na druhou stranu. Slyšela, jak očichává jeho krev.

Sáhla po pistoli, ale když už její prsty svíraly zbraň, ztuhla.

Za ní se ozvaly hlasy.

„Je to hned tady.“ Poznala Chálidův silný přízvuk.

„Jsi si jistý?“ zaslechla Lindin nervózní hlas.

Zvíře prudce otočilo hlavu přímo směrem k Ashley. Ztuhla strachy a modlila se, aby ten tvor měl slabý zrak.

„V červí díře budeme v bezpečí. Je příliš úzká, aby se do ní na nás mohli dostat.“ Hlasy se blížily k místu, kde byla Ashley. „Doběhneme do ní.“

Zvíře natáhlo krk dopředu, s hlavou nakloněnou k jedné straně. Stále nehybně jako kámen naslouchalo hlasům a zvukům blížícího se pohybu. Možná…

Ashley zvedla zbraň a pohybovala se s mučivou pomalostí. Žádné prudké pohyby, které by přilákaly jeho pozornost.

Zamířila hlavní pistole. Pokoušela se zacílit na obsidiánové oko, ale chránil ho mohutný kostní val. Nemohla se do něj trefit, pokud nenakloní mírně hlavu.

Za jejími zády vykřikla Linda: „To je Ashley!“

Zmlkni, naléhala Ashley v duchu na Lindu, která zjevně neobešla ten balvan úplně, a proto neviděla, co dalšího ji tam čeká.

Ashley slyšela, jak podpatek Lindiny boty zašramotil o uvolněnou břidlici. „Chálide, Ashley musela mít ten samý nápad jako – Ach! Bože!“

Zvíře škublo hlavou Lindiným směrem a Ashley teď spatřila jeho oko. Aniž by si všímala Lindina výkřiku, dvakrát za sebou rychle stiskla kohoutek; zpětný náraz ji odhodil dozadu.

Nebyla si jistá, jestli trefila svůj cíl, a proto se vyškrábala zpátky do přikrčené polohy. Očekávala, že spatří zubatou tlamu, chňapající teď po ní.

Zděsila se, když zvíře natočilo svou hlavu, nárazem kulek odhozenou dozadu, opět jejím směrem. Z jednoho oka mu zbyl jen kráter.

Postoupilo o krok dopředu a pronikavě syčelo. Ashley se odsunula dozadu a narazila do Lindy.

„Ustup!“ vykřikla Ashley a pokoušela se znovu zvednout zbraň. Než mohla zamířit, zvíře na ni zaútočilo. Ashey uhnula do strany.

Ne však Linda.

Zvíře popadlo bioložku za batoh, zrovna když se chystala utéct. Když jí táhlo kolem Ashley, viděla na Lindině tváři zmrazený výkřik.

Namířila pistoli, ale Lindino houpající se tělo jí znemožňovalo vystřelit.

Přiběhl Chálid: „Dělej něco!“

Držela před sebou zbraň oběma rukama, ale nemohla zamířit. Lindiny oči, prosebné a vyděšené, se setkaly s jejíma. Pořád neměla jistou ránu.

Vzduchem otřásla hlasitá exploze. Všichni ztuhli. Pak, jako marioneta, které někdo přestřihl vodící provázky, se zvíře zřítilo na zem. Ashley, která se teď celá chvěla, pořád mířila na jeho tělo. Leželo nehybně.

Za rozměrným tělem zvířete spatřila Villanuevu, celého zakrváceného, jak sedí a ve zdravé ruce drží svou pušku, z jejíž hlavně stoupal proužek kouře. Voják zasténal a padl naznak.

Přispěchala k němu. Pokoušel se zvednout, ale Ashley ho přidržela u země.

„Nehýbej se,“ řekla mu a zamrkala. Nebylo snadné se na něho dívat. Z paže mu trčel úlomek kosti a z tržných ran proudila krev.

„Zachránil mi život,“ zašeptala Linda, která přišla za Ashley, klekla si vedle něho a vzala jeho poškrábanou ruku do své.

Villanueva se pokusil o úsměv. Z rozbitého nosu mu stékaly dvě stejné kapky krve. „Mám pocit, jako kdyby mě čelně srazila lokomotiva.“ Oči měl skelné od hrozícího šoku. Tlumeně zakašlal.

„Nezkoušejte mluvit,“ řekla Ashley a obrátila se k Chálidovi. „Dojdi pro batohy. Potřebuju lékárničku.“

Chálid, který pořád stál několik stop od nich, se podíval k ústí červí díry a pak zpátky na ni. „Nemáme čas…“

Linda si stoupla. „Nemůžeme ho tady nechat, Chálide. Jestli nedojdeš pro batohy ty, půjdu já.“ Vykročila.

Zamračeně ji následoval.

Ashley obrátila svou pozornost zpátky k Villanuevovi zrovna v okamžiku, kdy z druhé strany jeskyně zazněla další palba z pušky. SEAL zavřel oči. „Jdou sem další,“ zamumlal. „Chálid má pravdu. Musíte se dostat odsud. Jen mi tu nechte mou pušku.“

„Nemluvte. Z téhle zatracené jeskyně odejdeme všichni. Každý z nás.“ Obrátila se a pátrala očima po setmělé jeskyni.

Slyšel jsi to, Bene? pomyslela si. To platilo i pro tebe.

Michaelson znovu trhl za spoušť. Další prázdná komora. Neměl čas zasunout další zásobník.

S rozzlobeným syčením se na něj zvíře vrhlo.

Použil pušku jako baseballovou hůl a udeřil je dřevěnou pažbou do měkké tkáně na konci čenichu, zrovna když po něm chňapalo. Zvíře zavrčelo a ustoupilo o krok. Přejelo si čenich útlou tlapou.

Michaelson na nic nečekal a vyrazil pryč. Děkoval přitom bohům za svoje roky v baseballové lize v Nebrasce.

Za běhu si sáhl do náprsní kapsy pro další zásobník. Díky chvilkové nepozornosti mu noha zajela do díry. Zapotácel se, ale podařilo se mu udržet rovnováhu. Nohou mu ovšem projela ostrá bolest z kotníku. Několik kroků odskákal po jedné noze. Nedokázal říct, jestli je kotník zlomený nebo vymknutý.

Kulhal dál. Po několika bolestivých metrech si uvědomil, že tenhle závod nemůže vyhrát. Zastavil se a ohlédl se za sebe. Zatím byl vzduch čistý. Bude si muset najít nějaké lepší stanoviště. Oči stále upíral na cestu za sebou a pokoušel se silou zasunout zásobník na své místo, ale držel ho obráceně. K čertu s tím vším.

Otočil zásobník správným směrem a zaklapl ho do komory, zatímco se bokem natočil za jeden balvan a neustále přitom mířil na cestu. Tak pojď ke mně, ty hnusnej sráči.

Slyšel, jak se něco opatrně blíží.

Mezi dvěma kameny pár kroků před ním se náhle vynořil stín. Michaelson vyděšeně trhl prstem na spoušti. Výstřel prosvištěl kolem postavy.

„Co si sakra myslíte, že děláte?“ řekl Ben a přikryl si ohlušené ucho.

„Promiňte. Myslel jsem…“

„Příště bude stačit jenom, prosím, uhněte.“

Hned za Benovým pravým ramenem si Michaelson všiml povědomé tlamy, vyčnívající za ohybem cesty. Znovu zvedl pušku. „Uhněte!“ Ben si bez váhání stoupl vedle Michaelsona a připravil se rovněž k výstřelu.

Když se jim ve výhledu objevila celá hlava, Michaelson zamířil a stiskl kohoutek. Zvíře trhlo hlavou zpátky a z tlamy mu vystříkla krev. Tělo se zřítilo na cestu a ocas ještě chvíli křečovitě bil do země, než konečně znehybněl.

„Ježíši Kriste! Kolik jich tam ještě je?“ zeptal se Ben a ztěžka oddychoval.

„Všiml jsem si nejméně čtyř.“

„Musíme si pospíšit,“ naléhal Ben. „Ashley a Villanueva ještě pořád bojují s tím prvním.“

Jako kdyby byli domluveni, rozlehl se výstřel z pistole, jasný jako zvon, a vzápětí následoval další. „Jdeme,“ řekl Ben. V očích se mu odrážela starost.

„Zranil jsem si kotník. Nemůžu se pohybovat moc rychle.“

Ben se kousl do spodního rtu. „Tak půjdete první. Já nám budu krýt záda. Vyrazíme zpátky, jak nejrychleji to půjde.“

„Ne, jděte sám. Já se tam dostanu, až budu moct.“

„Na to zapomeňte,“ řekl Ben. „Nenechám vás tu zraněného. Tak jdeme. Ztrácíme čas.“

Tvrdohlavá strnulost Australanových ramen Michaelsonovi napověděla, že dohadování by nebylo k ničemu. Odrazil se od kamene a zamrkal, když se jeho kotník dotkl země. Střídal dva skoky na zdravé noze s jedním na noze zraněné.

Benova další slova jeho skákání urychlila: „Máme společnost.“

Ashley ležela na svých saních a vyhlížela z ústí červí díry. S každým výstřelem zamrkala. Během posledních patnácti minut se tu a tam ozývaly výstřely. Pět ran za sebou, pak minutu nic, pak opět další palba. Ale během posledních dvou minut bylo v jeskyni ticho. Neozýval se žádný zvuk. Ticho bylo trýznivé.

No tak, Bene, tak už se sem dostaň.

Ze vzdálenější části červí díry slyšela, jak Villanueva něco mumlá. Po morfiu začal mluvit nesouvisle. Obvázala mu paži a připevnila mu ji k hrudi. Chtělo to pořádnou dávku analgetika a prudké trhnutí jeho paží, aby mu ramenní kloub zaskočil zpátky na místo. Pak Villanueva upadl do neklidného spánku. Sakra, byl to silný chlapík.

Stejně ovšem potřeboval lepší pomoc, než mohla poskytnout lékárnička první pomoci. Jakmile budou někde v bezpečí, požádají vysílačkou o asistenci v podobě pořádných zbraní. Nejlepší by byly bazuky.

Linda a Chálid přenesli batohy a pomohli odsunout Villanuevu hlouběji do tunelu. Ashley čekala u východu a pozorovala jeskyni. Kde jsi, Bene? Namáhala si oči ve snaze proniknout stěnou temnoty.

Za sebou uslyšela vrzání koleček po skále. „Vidíš něco?“ zeptala se Linda.

Ashley se ohlédla přes rameno. Lindin obličej byl pod přilbou bledý a dýchala přerývaně. „Ne,“ odpověděla, „a je tady taky zatracené ticho.“

„Ashley, musím na chvíli ven.“

„V červí díře to je bezpečnější.“

„Ne… já nemůžu dýchat. Potřebuju vzduch.“

Ashley to konečně došlo. Kruci, příznaků tu bylo dost. „Ty máš klaustrofobii, že ano?“

Linda neodpověděla a pak jen nesměle špitla: „Prosím.“

„Dobře. Půjdu s tebou.“

Ashley vyklouzla jako první, uchopila baterku a osvětlila bezprostřední okolí. Obrátila se, aby mávla na Lindu, že může ven, ale ta už stála za ní a trochu se jí třásly nohy.

Ušla několik kroků a zhluboka se nadechovala.

Ashley si prohlížela jeskyni. Pořád žádné stopy po lidech ani po těch zvířatech.

Linda za ní chvějícím se hlasem pronesla: „Takže…, co si myslíš o… tom zvířeti?“

Ashley se k ní obrátila. Linda stála vedle zhrouceného těla zvířete, jehož temeno bylo jen krvavou hmotou. Bioložka do něho dloubla špičkou nohy.

Ale Ashley neměla náladu se o tom bavit, alespoň ne teď, když Ben byl pořád ještě někde tam venku, a tak pokrčila rameny: „Nevím.“

Linda si klekla vedle obrovské mrtvoly a štítivě nakrčila nos kvůli zápachu. Přejela prstem po kostěném valu nad zdravým okem. „Ta očnice je na plaza divná. Zygomatický oblouk není správný. Vypadá spíš jako savčí. A stavba pánve je taky zvláštní. Vezmi si, že se to pohybovalo vzpřímeně; kloubní spoje a nohy má jako ptáci.“ Mluvila jako ve snu, jen napůl si uvědomovala, co říká. „Nikdy jsem nic takového neviděla.“

Ashley znovu pokrčila rameny a přejela světlem po nedalekém balvanu. „Sakra, byli tu izolovaní po dlouhé věky. Těžko říct, jaké evoluční tlaky stvořily takovou příšernost,“ zamumlala nepřítomně. Veškerou její pozornost zaměstnávala jediná myšlenka: Kde jsi, Bene?

Linda pokračovala v prohlídce těla zvířete a přešla k jeho rozvaleným nohám. „Hmm, pojď se na to podívat.“

Ashley se k ní otočila a namířila jejím směrem svoje světlo. Bioložka vytáhla a uložila několik ostnů, které se zvířeti ježily podél páteře. „Tohle nejsou šupiny. Jsou to srostlé chlupy.“ Ashley zvědavě pokročila dopředu.

„Opatrně,“ varovala Linda. „Myslím, že by ty ostny mohly být otrávené. Podívej se na tu lesklou kapku na každé špičce a na žlázku u každé základny. Dej pozor.“ Linda uhnula stranou a pokračovala v prohlídce další části těla.

Ashley si klekla vedle poškozené lebky a opatrně zvedla jeden osten prstem v rukavici. Pak si sedla na bobek. „Třeba je to nějaký neznámý druh dinosaura. Vidím tu řadu původních plážích znaků. Dokonce i ty šupiny jsou podobné šupinám plesiosaura, ale co s tím zbytkem? Temporomandibulární kloub je příliš nízko na lebce, takže spodní čelist je zavěšena podobně jako u hadů a umožňuje mu otevřít tlamu tak, že by na jedno polknutí pozřel malé prase. A neznám taky žádného dinosaura, kterému by rostly chlupy.“

„Ashley, pojď se podívat na tohle.“

Ashley se sklonila vedle bioložky. „Co jsi našla?“

„To není dinosaurus. Ani plaz. Ani běžný savec.“ Linda se teď zaměřila na břicho zvířete. Odhrnula kožní záhyb a odhalila na břiše vak. „Patří mezi monotremata.“

Ashley ten termín znala, ale protože se nedokázala pořádně soustředit, nemohla si ani vybavit jeho přesný význam. „Cože to je?“

„Ptakořitní savci. Vejcorodí. Jako australský ptakopysk. Ten druh má jak plazí, tak i savčí znaky. Jsou to primitivní savci, kteří nemají placentu, stejně jako vačnatci. Předpokládalo se, že se jedná o slepou vývojovou větev.“

V chodbě za Ashley otupěle zasténal zraněný Villanueva.

„Pěkná slepá větev,“ řekla Ashley.

Velká Berta byla pořád za ním. Z několikametrové vzdálenosti Ben pozoroval největší z trojice oblud, která šla po jeho stopě. Sklonila se k zemi a drápem zvedla jednu z prázdných nábojnic z jeho pušky. Strčila k ní čenich, zafrkala a odhodila ji. Ostatní dvě zvířata se zastavila těsně za ní, dokud je neodehnala zasyčením o kousek dál.

Ben se odkulil za balvan. Tři proti jednomu. To nejsou dobré počty. Možná neměl tak spěchat a posílat Michaelsona napřed. Jeho plán odvést trojici těch potvor stranou, aby major měl více času na únik, mu teď připadal zatraceně hloupý.

Výstřely z pušek tu skupinku opravdu odlákaly za ním, ale ti parchanti byli čím dál chytřejší, krčili se za kameny a dali se těžko zasáhnout. A bez ohledu na to, jak rychle Ben utíkal, vždycky jeho tempo vyrovnali. Zrovna před minutou ho jedno zvíře málem převezlo, když ho překvapilo ze strany. Šťastná rána, která se odrazila od kamene, ho trefila do ocasu a zpomalila natolik, že Ben mohl proklouznout kolem.

Odrazil se od balvanu a dal se do běhu. Potřeboval nějak odlákat jejich pozornost a získat tak pro sebe trochu času na to, aby jim unikl. Slyšel charakteristické odfukování, jak ho zvířata pronásledovala.

Mysli, zatraceně! Jsi chytřejší než nějaká zpropadená jeskynní příšera.

Pak ho osvítil nápad jako blesk z čistého nebe. Možná by to mohlo vyjít…

Zrychlil a hledal vhodné místo. Pro jednou měl štěstí na své straně. Vyběhl na volnější prostranství mezi skupinou balvanů. V duchu si připravil plán.

Kdyby stál támhle, schovaný za tím zásypem z kamenů… sakra, to by mohlo fungovat.

Sáhl si rukou k opasku, aby nalíčil past.

Jakmile byl hotový, vtěsnal se do mezery mezi dvěma kusy rozpadlého kamene, opatrně, aby si nechal volnou ruku se zbraní. Ze svého výhodného postavení měl výhled na celý otevřený prostor. Baterku nechal ve štěrbině poblíž, aby osvětlovala prostranství a on přitom zůstal ve stínu.

Zvedl pušku a čekal, počítal každý tep srdce. Jeskyně byla tichá jako hrobka. Pak se ozvalo jemné zafrkání, následované výbuchem rozzlobeného sykotu. Velká Berta vkročila do kruhu světla, opatrně, s nízko skloněnou hlavou. Vyrazila kupředu. Sakra, ta ale byla rychlá. Během jediného mrknutí skočila do středu prostranství, přilákaná lesklým předmětem. Dva ostatní, kteří se zdáli být mladší, se připlížili za ní. Velká Berta zvedla balíček nábojů do pušky, které Ben slepil dohromady.

Ben se opíral lící o pažbu pušky a držel zvíře na mušce. Dopřál si letmý úsměv, který mu přeběhl po rtech. Zvědavost zabíjí.

Berta zvedla náboje k nosu a očichávala je. Ben na svazeček nábojů zamířil a zmáčkl spoušť. V následující vteřině jeskyní otřásla mohutná exploze.

Tam, kde dříve byla Bertina pravá přední končetina, teď zbýval jen krvavý pahýl, ze kterého crčely proudy černé krve. Její čumák teď byl jen ruinou kostí a chrupavek. Zakymácela se a pak se zřítila k zemi, svíjejíc se v smrtelných křečích.

Ostatní dvě zvířata v panice uskočila, jedno vyskočilo na vrcholek vysokého balvanu. Křičela na sebe navzájem a zuřivě máchala ocasy. Ben využil jejich zmatku, vyklouzl ze svého úkrytu, popadl svou baterku a dal se do běhu.

To by je mělo na chvíli zaměstnat…, doufal. Pádil co nejrychleji pryč. Po deseti metrech riskoval jeden pohled přes rameno. Jeho směrem zíraly dvě plazí hlavy. Už nesyčely jedna na druhou. Prohlédly jeho úskok a věděly, kde je viník.

Otočil se zase dopředu a snažil se přimět svoje nohy, aby běžely ještě rychleji. Kratičké ohlédnutí přes rameno mu ukázalo, že jejich hlavy už zmizely.

Hon začal.

Ashley zírala na kapsu na břiše zvířete. „Takže je to něco jako vačnatec? Jak je to možné?“

Linda pokrčila rameny. „Existovaly nejrůznější druhy vačnatců. Svého času obydlovaly všechny typy ekologických nik: predátoři, kořist a tak dále. Řekla bych, že tohle je nějaký raný prototyp. Něco, co nakonec v evoluci vyhynulo. I když…“

Náhle ji přerušil zvuk blížících se kroků.

Ashley prudce otočila hlavu. Několik metrů od nich se za jedním balvanem objevila svítilna, která se nepravidelně houpala. Ashley tím směrem obrátila svou baterku.

Kulhal k nim Michaelson s bolestným výrazem v obličeji.

Ashley se mu stále dívala přes rameno. „Kde je Ben?“

„Byl za mnou a kryl mi záda.“ Michaelson se ustaraně ohlédl do černé jeskyně za sebou. „Ale už chvíli jsem ho neviděl ani jsem neslyšel žádné výstřely. Jenom tu hlasitou explozi.“

„Takže jste ho tam prostě nechal? Samotného?“

„Trval na tom, abych…“

Zastavila ho zvednutou rukou. „Později. Teď chci, abyste oba vlezli do červí díry. Tady venku jsme příliš na ráně.“

Michaelson zavrtěl hlavou. „Já zůstanu tady a budu hlídat vchod, dokud nedorazí Ben.“

„Ne,“ řekla Ashley. „S vaším zraněním – zůstanu tu já.“

Zamračeně poslechl její rozkaz.

Za chvilku Ashley stála sama s pistolí v jedné ruce a s baterkou v druhé, a srdce jí bušilo tak nahlas, že si byla jistá, že ho bylo slyšet až na druhé straně jeskyně. No tak, Bene. Nenechávej mě čekat.

Z červí díry se ozval Michaelsonův hlas: „Nějaké známky po Benovi?“

Ashley stála u vchodu. „Ne. Jen zajeďte dál. Řeknu vám, když něco uvidím.“ Teď už měla tak zpocené dlaně, že jí v nich pistole klouzala. Uplynulo deset minut od chvíle, kdy dorazil Michaelson. Ben už by jistě měl být zpátky. Myslí jí probíhaly všechny možné hrůzy, které se mu mohly přihodit. Prostě se sem dostaň, prosila ho v duchu.

Pak se na druhé straně otevřeného prostranství objevila druhá divoce se zmítající baterka. Díky bohu, pomyslela si a zvedla svou svítilnu. Ben k ní pádil plnou rychlostí. Hodil si pušku přes rameno a mával na ni, aby uhnula.

„Utíkej!“ zaječel.

Za ním se na volném prostoru objevila dvě obrovská těla s krky, které se kývaly dopředu a dozadu, jak zvířata stopovala svou unikající kořist.

„Zalez dovnitř!“ křičel na ni.

Zděšeně se otočila, aby ho poslechla, ale pak se zarazila. Jak se Ben…? Prudce se obrátila zase zpátky, zastrčila si pistoli za opasek, popadla jeho saně a zaječela na něj: „Chytej!“

Hodila mu prkno a dívala se, jak ho Ben chytil v letu. Pak udělala tu nejtěžší věc ve svém životě. Otočila se k Benovi zády a zanořila se po hlavě do díry.

Zadržela dech a rychle ujížděla chodbou. Jakmile byla v bezpečné vzdálenosti, zabrzdila a ohlédla se přes rameno. Z tohoto úhlu viděla, jak Ben sprintuje k otvoru a v těsném závěsu za sebou má čelisti toho plaza. Honem!

Skočil k otvoru, se saněmi přitisknutými k hrudi. Zděsila se. Mine ústí a narazí do zdi.

Místo toho ale přistál a zajel hladce do tunelu.

Dokázal to! Povolila zaťaté pěsti a úlevou dlouze vydechla.

Ben do ní narazil a usmál se na ni, ale v jeho výrazu byla současně nervozita i ulehčení. „Tomu říkám intimní kontakt.“

Jeho drsné ruce ji držely za nohy. Přála si, aby ji ty ruce pevně objaly. Natáhla se k němu a stiskla mu ruku.

Náhle se chodbou ozvalo vzteklé zařvání. Jeden z pronásledovatelů vrazil hlavu do otvoru za nimi a široce rozevřel čelisti.

Ben ji odstrčil dopředu. „Je načase jít!“

Začala se přitahovat rukama dopředu, když tu zaslechla Benovo vyjeknutí, které ji přimělo, aby se otočila.

Ujížděl od ní pryč, zpátky k ústí díry. Zvíře ho popadlo za botu a teď ho vytahovalo zase ven. Ben ho druhou podrážkou kopal do čenichu.

Ashley se překulila na záda, přičemž obětovala svoje saně, jen slyšela, jak odjíždějí pryč od ní, a popadla svou pistoli. „Lehni si k podlaze, Bene! K zemi!“

Ben se podíval do hlavně, přitiskl se k zemi a zakryl si rukama hlavu.

Držela zbraň pevně jako skála. Nad vy výšeninou Benových zad spatřila oko zvířete a stiskla kohoutek. Hluk výstřelu byl v těsném prostoru tunelu ohlušující.

Okamžitě následovalo bolestné zaječení. Během okamžiku už Ben zase ujížděl na prkně k ní. Než mohla zareagovat, jeho ústa spočinula na jejích a drtila její rty. Náhle se odtáhl, jako kdyby překvapil sám sebe. Mrkla na něj a ústa měla stále mírně pootevřená.

„Sakra,“ řekl.

„Jau!“ Ben pod ní pohnul bedry: „Drtíš mě.“

Jela na jeho zádech a cítila, jak se mu během jízdy na saních napínají svaly. Svářely se v ní emoce: opojná úleva z jejich těsného úniku, strach z toho, co bylo před nimi, a rostoucí touha po muži, který byl pod ní. „Promiň,“ řekla, svezla se o kousek dozadu, položila mu hlavu na levé rameno a rukama ho obejmula v pase. Z jeho těla vyzařovalo teplo jako z pece, bylo pevné a horké. Zavřela či a přejela mu tváří po zátylku.

Ben řekl: „Vidím před námi světla.“

Zvedla bradu, aby se podívala dopředu. „To jsou ostatní. Řekla jsem jim, aby zůstali v tunelu.“

Jeli dál. Michaelson byl poslední v řadě. Zkroutil své velké tělo v chodbě, aby se na ně mohl otočit. Na tváři měl podivně dojemný výraz nefalšované úlevy.

„Ježíši Kriste,“ řekl. „Už jsme si dělali starosti. Nejdřív ten křik a výstřel, a pak k nám dojely prázdné saně.“

„Rozhodli jsme se cestovat jedním vozidlem,“ usmál se Ben. „Šetří to benzin a je to dobré pro životní prostředí.“

Ashley ho štípla do zápěstí, takže na jeho tváři vyvolala bolestný výraz. Zaklonila krk, aby se podívala na Michaelsona. „Jak je na tom Villanueva?“

„Pořád je otřesený, ale stabilizovaný. Už dýchá pravidelně. Puls má dobrý.“

„Dobře. Tak se tu na chvíli zastavíme. Pokusíme se spojit se základnou Alfa. Můžete se dostat k vysílačce?“

Michaelson přikývl. „Už jsem to zkoušel.“

„A?“

„Jenom šumění.“

Nakrabatila obočí. Jestli se jim nepodaří s někým spojit a získat nějakou pomoc… „Možná jsme tu moc odříznutí. Kolem je samá skála.“

„Ne, v tom by neměl být žádný rozdíl. Tady dole jsme všude obklopeni samými skálami.“

„Tak v čem je problém? Je vysílačka rozbitá?“

„Ne, funguje bezchybně a v komunikačním centru na základně by měly být nepřetržité služby. Když nereagují na naše volání…“ Váhavě se zarazil.

„Tak co?“

„Musí se tam dít něco zatraceně vážného.“

16. KAPITOLA

„Běž,“ Řekl Blakely a zezadu Jasona postrčil. „Do mé kanceláře.“

„Ale…“

„Honem!“

Blakely pádil do své kanceláře, předběhl chlapce a táhl ho za paži za sebou. Jason, stále ještě v šoku z toho rozruchu, se vděčně nechal táhnout.

Sirény kvílely Blakelymu v uších a ztěžovaly mu přemýšlení. Kolem nich běhali muži i ženy. Po stropě jeskyně se míhalo tisíce kuželů pátracích reflektorů. Podle zvuků střelby to vypadalo, že k útoku na okrajích základny dochází ze všech stran.

Blakely vyběhl schody do administrativní budovy. Jason klopýtal za ním a popruh jeho sportovní tašky se mu zamotával kolem nohou. Proběhli dveřmi a chodbou a okamžitě vpadli do Blakelyho soukromé kanceláře.

Roland cpal plnými hrstmi do kufříku dokumenty. Aniž vzhlédl, řekl: „Slyšel jsem. Jsem skoro připravený.“

„Dobře. Nezapomeňte vzít hlavně dokumenty o výzkumu z mého šuplíku. Ti armádní pitomci můžou zabrat mou základnu, ale ať se propadnu, jestli dostanou i moji práci.“

„Co ten poplach?“ zeptal se Roland. „Co se děje?“ Přejel si rukou po řidnoucích vlasech. „Je to plný poplach na celé základně. Mám pocit.“

Budovou otřásla obrovská exploze. Jason si přitiskl svou tašku těsněji k hrudi. Oči se mu zalily slzami.

Roland začal cpát papíry do kufříku rychleji. „To znělo jako muniční sklad na jižní straně.“

Blakely přikývl. „Zbytek tu nech. Okamžitě evakuujeme.“

Otevřel zásuvku a vytáhl automatický kolt ráže 11 mm. Zkontroloval, jestli je nabitý, a podal ho Rolandovi spolu s náhradním zásobníkem. „Vezmi si to.“

Roland vypadal, jako kdyby mu Blakely právě nabídl nějakého jedovatého hada. Zavrtěl hlavou.

Budovu rozechvěl další výbuch a hned poté se k zemi začal snášet prach ze stropu.

Roland popadl pistoli.

Blakely drobným klíčkem otevřel zamčenou zásuvku, vytáhl z ní brokovnici s upilovanou hlavní a otevřel ji. V komoře byly připraveny dvě červené nábojnice. S klapnutím ji zase zavřel.

Otočil se a vrazil do Jasona. Jejich srážka způsobila, že se chlapec teď už úplně přestal ovládat. „Moje… maminka…,“ vzlykal přerývaně a po tvářích se mu koulely slzy.

Blakely si k němu klekl a položil mu ruce na ramena. „Jasone, potřebuji, abys teď byl silný. Pokusíme se doběhnout k výtahu a dostat tě nahoru.“

Ze vzdálenosti jen několika metrů od nich se ozval rachot automatické pušky.

„Nejvyšší čas,“ řekl Roland, v jedné ruce držel kufřík a kolt v druhé. „Půjdeme zadem. Tudy je to k výtahu blíž.“

„Dobře,“ odpověděl Blakely, stoupl si a stále držel jednu ruku na chlapcově rameně. „Jdi první. Já nám budu krýt záda.“

Roland se otočil a vyrazil ke dveřím. Následovali ho, přičemž Blakely svíral oběma rukama brokovnici.

Venku už sirény ztichly, ale všude se stále ozývala palba. Ozbrojení muži běhali všemi směry. K malé nemocnici směřovali dva muži s nosítky, na jejichž plátně se svíjela přikrytá postava. Z pokrývky vyklouzla zakrvácená paže a vláčela prsty po zemi.

Blakely se rozhlédl po pobíhajících mužích. Potřeboval informace. Zpoza rohu do jejich skupinky zacouval vojín se šíleným výrazem v očích. Ztratil helmu a zbraň se mu třásla v rukou. Blakely poznal jeho červené vlasy a ty pihy.

„Vojíne Johnsone,“ řekl Blakely a vložil do svého hlasu tolik autority, kolik jen bylo možné. „Podejte hlášení.“

Johnson měl na tváři zmrazený výraz paniky a z rány na čele mu kapala krev. Podařilo se mu zachovat jakési vojenské dekorum a vzchopit se do roztřesené napodobeniny pozoru. „Pane, obrana byla prolomena. Přišli ze všech směrů. Vyskakovali z děr a hrnuli se z tunelů. Moje… moje rota byla přemožena. Smetena.“ Když podával hlášení, jeho oči se rozšiřovaly a skelnatěly, a stále viditelněji se chvěl.

„Kdo, vojíne? Kdo útočí?“

Johnson s divokým pohledem v očích vyhrkl: „Oni… oni jdou sem. Musíme se odtud dostat.“

„Kdo?“ Blakely se pokusil muže chytit za rameno, ale vojín uhnul a utekl pryč.

Roland se postavil vedle Blakelyho. „Výtah je od nás na jih. Jestli jsme o něj přišli, tak…“

„Je to jediná cesta odsud,“ mumlal Blakely. „Budeme se o to muset pokusit a vyhnout se těm nejtěžším bojům.“

Roland přikývl. Jason se postavil těsně vedle Blakelyho pobočníka.

Opatrně postupovali a kličkovali mezi jednotlivými oblastmi palby. Proklouzli kolem setmělého kovového skladiště a Blakely vrazil do Rolanda, který se náhle zastavil a naznačil mu, aby vyhlédl opatrně zpoza rohu.

Na prostranství mezi dalšími dvěma budovami ležela čtyři roztrhaná těla, jejichž končetiny byly odervány od trupů a střeva se válela po zemi jako stužky z večírku. Náhle se jedno tělo začalo trhavě posunovat do temné uličky za budovou, taženo čímsi skrytým ve stínech.

Blakely potlačil výkřik, když i jeho něco strhlo zpátky. Byla to ale jenom ruka jeho asistenta, která ho odtáhla z dohledu té věci. Jen několik metrů od nich se ozvalo zavytí, divoké a nelidské. V odpověď na ně zaznělo jiné zařvání, tentokrát za nimi. Blízko.

Roland vyzkoušel dveře do skladu, u kterého stáli; panty zavrzaly rzí a dveře se otevřely dokořán. Rychle vešli dovnitř, v obavách, že by tím hlukem mohli upoutat upoutat něčí pozornost. Blakely za nimi dveře opatrně zavřel, tak tiše, jak to bylo možné, a zasunul závoru. Skupinku pohltila temnota.

Rozsvítil tužkovou kapesní svítilnu, kterou měl připevněnou na řetízku s klíči; nevrhala víc než matnou záři. V šeru viděli, že po celé délce budovy jsou vyrovnané řady krabic. Jejich těsně srovnané sloupy sahaly od podlahy ke stropu. Nikde žádný nepořádek, nikde žádný potenciální úkryt. Ale měl by tu být ještě jeden východ na opačném konci skladiště.

Blakely ukázal svou baterkou. „Tudy! K těm druhým dveřím…“

Zaduněla mohutná rána, jak něco těžkého narazilo do dveří. Následovalo nesouhlasné zařvání. Pak znovu mohutný náraz do dveří. Tentokrát se dveře zkroutily a kov zasténal, ale závora stále držela.

„Další náraz už nevydrží!“ zaječel Blakely do toho hluku. „Běžte!“

Roland vyrazil dopředu. Blakely popadl Jasona za ruku, strhl chlapce s sebou a pak sprintovali mezi řadami krabic.

Skladištěm se rozezněla ozvěna třetího úderu do dveří. Ozvalo se zaskřípání kovu a místnost zalilo světlo. Blakely se zajíkl, když se něco obrovského protlačilo do budovy a na okamžik to zastínilo svit venkovních světel, takže skladiště zase pohltila temnota.

Nejdřív ho udeřil ten zápach. Hnilobný pach márnice. Pak ten zvuk. Škrábání a šoupání. Rozhodně to neznělo jako kroky, které by byl už někdy slyšel. Vmžiku to vrazilo do uličky mezi krabicemi a se syčením to postupovalo v jejich stopách podél budovy.

Blakely v panice trhl Jasonem dopředu, takže chlapec vyjekl a zapotácel se. Než dopadl na podlahu, Blakely ho zachytil za tričko a zase chlapce postavil na nohy. Ale už bylo příliš pozdě…

K zemi se zřítila hromada krabic těsně za nimi a ozvalo se vzteklé zařvání. Bedny létaly všemi směry jako dětské hračky. Za okamžik to bude u nich. Blakely viděl, jak se Roland blíží k druhým dveřím. Popadl Jasona a pokoušel se běžet dopředu, ale jeho stará kolena už chlapcovu váhu nemohla unést. Dech ho pálil v hrudníku.

Jason to zřejmě vycítil a kroutil se. „Dejte mě na zem. Já můžu utíkat.“

Blakelymu nezbýval dech, aby se s chlapcem přel, a tak ho jednoduše postavil na podlahu a doufal, že poběží co nejrychleji. Chlapec byl čiperný jako králík, dal se do běhu okamžitě, jakmile se jeho tenisky dotkly země.

Sotva Blakely udělal první krok za ním, srazila ho dopředu k zemi padající bedna a přimáčkla mu nohy. Když dopadl na podlahu, vydal hlasitý výkřik. Zápasil oběma pažemi a pokoušel se osvobodit nohy. Jason se zastavil několik metrů od něj a otočil se. Chlapec vykročil k němu.

„Ne!“ křičel Blakely. „Běž! Já vás dohoním!“

Ozval se praskot tříštěného dřeva a do uličky za nimi vnikla plazí hlava a chňapala po prázdném prostoru mezi Jasonem a Blakelym. Syčela a otáčela krk po směru Blakelyho tužkové svítilny; mohutnými rameny se pokoušela protlačit dál stěnou z krabic. Blakely se drápal po své brokovnici, ale odlétla mu z dosahu konečků prstů. Když se po něm to zvíře vrhlo, uhnul ke straně tak daleko, jak jeho přimáčknuté nohy dovolovaly. Naštěstí to stačilo.

Čumák zvířete mu přejel po rameni a minul ho. Hlava narazila do bedny na jeho nohách a odhodila ji stranou. Blakely na nic nečekal a odkulil se stranou. Instinktivně se snažil vecpat mezi krabice, ale nepovolily. Byl v pasti a chystal se, že se pokusí o zoufalý úprk za ostatními.

Vrčící a syčící zvíře ustoupilo, aby se připravilo na další výpad. Ve chvíli, kdy napnulo krk, aby zaútočilo, skočil před ně Jason a roztočil kolem sebe svou sportovní tašku.

Zvíře překvapeně ztuhlo.

Chlapec využil síly celého svého trupu, prudce se taškou ohnal a praštil zvíře pořádně do nosu. Silou úderu zvířeti odletěla hlava dozadu.

Blakely nečekal. „Běž!“ Adrenalin mu rozpumpoval srdce, poháněné nyní čistou panikou. Vystřelil kupředu a do jedné ruky popadl svou brokovnici. Utíkal uličkou mezi bednami, zatímco Jason, pohyblivý jako opice, pelášil před ním. Zvíře za nimi sebou mlátilo, jak se pokoušelo osvobodit z hromady krabic. Blakely pořád běžel a nedbal na své vyčerpání. Pohled měl upřený dopředu.

Před ním vybuchla jasná světla.

Mezitím Roland dorazil k druhému východu. Jak na ně mával, odrážela se proti obdélníku světla jeho silueta. „Rychle!“ křičel, „blíží se to!“

Blakely se pokusil zrychlit, ale začaly se mu podlamovat nohy. Zhroutil se na kolena. Zvuk tříštících se krabic se k němu přiblížil. Blakely se zvedl na nohy, omámený a roztřesený. Pak se mu v hrudi rozvinula bolest, palčivá jako žluč, která mu vystřelovala do levé paže. Jeho srdce.

Místnost se naklonila…, pokoušela se ho pohltit temnota…

Náhle byl u něj Roland a podpíral ho. Nechal svého asistenta, aby ho odtáhl pryč, ačkoliv věděl, že by měl protestovat a trvat na tom, aby ho tam nechali. Ale byl příliš slabý na to, aby ze sebe vydal jakýkoliv zvuk. Východem prošli společně ven.

Jason za nimi kopnutím zavřel dveře.

Belhali se dál, ale z plechového skladiště za nimi se ozvalo vzteklé zařvání. Do kovu škrábaly obrovské drápy, jak se za nimi zvíře snažilo prodrat.

Blakely rozechvělou rukou ukázal dopředu. „Ten hluk přiláká další.“

Odspěchali zpátky ke středu tábora a vzdali se jakékoliv naděje, že se jim podaří dosáhnout výtahu. Kolem nich se sporadicky ozývala střelba. V jeskynním vánku se převalovala mračna kouře. Poblíž severního okraje tábora hořel oheň a plameny šlehaly až do poloviční výšky stropu. Klopýtali přes tábor a skrývali se před každým zvukem.

Když se zastavili v chráněném vchodu do jedné budovy, Roland poprvé od jejich úniku ze skladiště promluvil: „Kam půjdeme? Útočí ze všech směrů.“

„Ne,“ zašeptal Blakely chraplavě. „Útočí jenom ze země.“ Hvízdavě oddechoval a ukázal k jezeru.

Jeho asistent přikývl. „Mohlo by tam být bezpečněji. Kdybychom získali nějakou loď a dostali se na vodu…“

„Co když umějí plavat?“ řekl Jason.

Blakely se pokusil zažertovat. „Tak to abychom si radši našli nějaký rychlý motorový člun. Jdeme.“ Odrazil se od schodiště. Pomalý postup základnou mu stačil, aby se zotavil natolik, že mohl pokračovat sám. Roland šel v čele a Blakely s chlapcem ho následovali. S trochou štěstí…

Pak jeden z těch plazů vyrazil zpoza rohu, tentokrát menší a zjizvený jako nějaký pouliční rváč. Už byl jen dva metry od nich. Nahrbil se a zasyčel na ně, se zježenými ostny na zátylku.

Blakely zvedl brokovnici a vystřelil proti němu. Tvor zavyl a o krok ustoupil. Z pravého boku měl vyrvaný kus masa. Roland vystřelil a odtrhl mu horní končetinu, která odlétla pryč.

„Rychle!“ vykřikl Roland a popadl Blakelyho za rameno a Jasona za paži. Tlačil je dopředu úzkou uličkou mezi jídelnou a dřevěnou noclehárnou. „Běžte!“

Blakely se namáhavě rozběhl pryč a za sebou slyšel rychlé výstřely Rolandovy pistole, následované hlasitou ránou tříštícího se dřeva. Pak nastalo ticho.

Vmžiku byl za nimi Roland a Blakelyho podepřel paží, aby se mohli pohybovat rychleji. „Srazil jsem ho, ale znova vstává…“

Do zad je udeřilo zaržání běsnícího vzteku.

„Sem,“ řekl Blakely, jen co nabral dech, a ukázal na noclehárnu.

„Může se probourat dovnitř. Dostali bychom se zase do pasti.“

„Ne, pojďte za mnou.“ Blakely je vedl do noclehárny, v níž bylo prázdno a ticho kromě rádia vyhrávajícího starý hit. „Tudy.“ Belhal se přes místnost a mávl na ně, aby ho následovali.

Stál tu prázdný kulečníkový stůl s protrženým zeleným plátnem a ze strany se o něj opíralo tágo, jako kdyby si hráč jen odskočil zakouřit. V rohu cinkal a blikal hrací automat na pinball.

„Kam jdeme?“ zeptal se Roland.

„Do motoparku… pro nějaký dopravní prostředek.“ Kývl k chodbě vedoucí z místnosti.

Jeho asistent přikývl. „Jdeme.“

Za nimi vybuchlo okno a všude se rozlétla sprška střepů. Zvíře, které je pronásledovalo, krvácející z mnoha ran, dopadlo se zaduněním na podlahu. V cestě mu stál rozbitý kulečníkový stůl, který na okamžik odpoutal jeho pozornost a poskytl jim vteřiny, potřebné k tomu, aby unikli do chodby. Zvíře zaútočilo na stůl jako na zraněnou kořist a roztrhalo ho zuby a drápy na kusy.

„Tudy,“ zašeptal Blakely a otevřel postranní dveře. Garáž čpěla spáleným olejem a rozlitým benzinem. Jeho drobná tužková baterka osvětlovala jen prázdný prostor. Pak na posledním stanovišti spatřili osamělý Ford Bronco. Zbývala tu ještě jedna obyčejná dodávka z doby, než sem dopravili Muly. Díky bohu. Pořád by ještě mohli mít Šanci.

Roland ho postrčil temnotou dopředu.

Blakely se podíval k zemi a pocítil záchvěv strachu. Vůz neměl žádné pneumatiky! Přední náprava byla prázdná. Není divu, že byl pořád ještě tady. Pokoušel se protestovat, ale Roland ho prakticky hodil do vozidla. Rezignovaně se opřel a Jason vletěl na zadní sedadlo. Klíčky byly naštěstí pořád v zapalování.

„Bude to pěkně házet,“ řekl Roland a ťukl do dálkového ovládání vrat garáže. „Zapněte si pásy.“ Kovové dveře garáže s rachocením vyjely vzhůru – až příliš pomalu. Všichni zadrželi dech, jak dveře stoupaly stále výš a odhalovaly vnější svítilny. Cesta vpřed se zdála být volná.

„Hluk motoru,“ řekl Roland, když přidával plyn, „je přiláká jako myš kočky.“ Zařadil první rychlostní stupeň, dupl na plyn a automobil se vyřítil dopředu. Prázdné kovové obroučky nápravy se zakously do kamene a vysílaly kolem sebe spršky modrých jisker.

Zrovna když opouštěli noclehárnu, zvíře za nimi vpadlo dveřmi do garáže a s dychtivým řevem skočilo k dodávce. Vrhlo se na ně i přes svá zranění.

Jason, proti němuž vyrazily ostré zuby, se stáhl od okénka. Drápy seškrabovaly lak ze dveří. „Jeďte!“ vykřikl chlapec.

Roland zařadil dvojku a sešlápl pedál plynu až k zemi. Zdálo se, že se dodávka na okamžik zarazila, takže zvíře mohlo zaútočit na okénko a způsobilo na něm pavučinu tenkých puklinek. Jako kdyby toto poškození automobil pobídlo, vyrazil prudce kupředu.

I přes hluk motoru uslyšeli vzteklé zavytí, které ale za nimi brzy ztichlo. Vůz poskakoval mezi budovami, stany a chatami. Tu a tam viděli, jak z úkrytu vykukují popelavě šedé tváře opozdilců.

Roland si pohrával s vysílačkou a pokoušel se s někým spojit, ale ozývalo se jenom šumění. Když se valili přes most na jeho severní stranu, kus před nimi poblíž okraje základny vybuchla záplava granátů. „Zdá se, že se jednotky zase daly dohromady,“ řekl Roland s nádechem naděje v hlase. „Vyvíjejí organizované úsilí. Možná se jim podaří dobýt základnu zpátky.“

„Možná,“ řekl Blakely, kterého stále bolelo na prsou. „Ale nemůžeme to riskovat. Voda je pořád sázkou na jistotu.“

Roland ukázal dopředu. „Projedeme zatraceně blízko toho boje. Možná bychom si měli v té dodávce lehnout na zem. Budeme tu aspoň trochu v bezpečí…“

Vyjeli zpoza rohu a málem vrazili do vozidla, které leželo na boku na okraji cesty. Jeho dveře byly vytržené a střecha roztrhaná na zkroucené proužky. Vedle vozu ležela na zemi utržená paže a pořád ještě svírala pistoli.

„Zapomeňte na to,“ řekl Roland.

Ale Blakely, když pomalu projížděli kolem vraku vozu, se zachmuřil. Nemohl z vraku spustit oči, jako kdyby se jednalo o nějakou krvavou automobilovou nehodu. Rozpáraným kovem viděl vnitřek vozu, postříkaný kousky tkáně. Odvrátil od masakru hlavu. Rozbolely ho zuby, jak je tiskl k sobě.

Pokusil se soustředit na přední světla a zjistil, že přímo před nimi jim jedno ze zvířat odřízlo cestu vpřed. Bylo obrovské, velké jako sloní samec, asi dvojnásobné ve srovnání s těmi, které dosud viděli. Nohy, silné jako kmeny stromu mělo zakončené srpovitými drápy a jeho čelisti by dokázaly najednou spolknout celé tele.

Roland se ohlédl dozadu a pokoušel se zařadit zpátečku.

Jason seděl na zadním sedadle a oči upíral před sebe. „Jeď, jeď, jeď…,“ mumlal.

Se skřípotem, který jim pronikal až do morku kostí, začalo auto couvat, ale další obří zvíře si stouplo za ně, takže museli zůstat tam, kde byli. Obě stvoření sklonila čumáky k zemi a zařvala směrem k dodávce, mrskala ocasy ze strany na stranu a připravovala se k útoku.

„K čertu s tím!“ zaklel Roland a znovu zařadil jedničku. Obě zvířata vypadala, že by si dokázala s jejich vozem pohazovat jako s dětskou hračkou. Roland uhodil pěstí do volantu.

Panické dýchání Blakelymu rvalo hrudník.

Náhle se dodávka s trhnutím rozjela kupředu. Zdálo se, že se Roland pokusí proklouznout kolem prvního zvířete, ale Blakely věděl, že to nevyjde. Ty zatracené obludy byly příliš velké a příliš rychlé.

Jason vyjekl, když Roland zamířil přímo proti té příšeře. Těsně před nárazem ale strhl volant doprava a přejel prázdnou obroučkou nápravy zvířeti přes tlapy, takže se mu ocitly mezi ostrým kovem a hrubou skálou.

Zvíře trhavě nadskočilo s krkem nataženým jako pružina a zavylo ke stropu jeskyně. Vytrhlo poraněný pařát zpod dodávky a téměř ji převrátilo. Vůz se chvíli kymácel na dvou kolech a pak s žuchnutím dopadl na zem.

Roland nečekal a poraněné zvíře objel. Bolest z rozdrcených tlap rozpálila jeho vztek. Vyrazilo proti automobilu a uštědřilo mu pořádnou ránu, která jej odhodila skoro metr doprava, málem až do stěny plechového skladiště.

Teď Roland zápasil s volantem a pokoušel se udržet dodávku v pohybu. Po chvilkovém boji vůz zvířeti ujel. Zařvalo sice na protest, ale díky svému zranění je nemohlo pronásledovat. Brzy jeho bolestné vytí nechali za sebou.

Když se přiblížili k jezeru, blíže k bojům, byl Roland nucen zpomalit. Z explozí a ohňů tu byl tak hustý kouř, že ani světla dodávky nedokázala proniknout temnotou dál než na několik metrů.

„Míříme správným směrem?“ zeptal se Roland.

„Myslím, že ano.“ Blakely se naklonil dopředu a nosem se téměř dotkl předního skla. Jenže výhled byl tak zamlžený, že to bylo těžké poznat. „Když se vyhneme tomu peklu nalevo od nás, měli bychom mířit přímo do jezera.“

Blakely se podíval do zpětného zrcátka. Jason stále seděl ztuhlý ve svém pásu. „Jak se držíš, Jasone?“

Chlapec zůstal potichu; pohnuly se jenom jeho oči a střetly se s Blakelyho pohledem v zrcátku. „Tohle léto stojí za houby,“ řekl a posunul si na klíně svou sportovní tašku.

To tedy opravdu stojí, pomyslel si Blakely. Kývl na chlapce a znovu se soustředil na cestu před nimi.

Náhlý poryv jeskynního vzduchu vyčistil úzký tunel od dýmu. Blakely se narovnal. Těsně před tím, než se tunel opět zahalil do množství kouře, to spatřil.

Šplouchající voda. Jezero! Dokázali to.

Roland ho taky viděl. Velký hrbol na cestě způsobil, že všichni nadskočili několik centimetrů nad sedadla.

„Doufám, že umíte řídit loď líp než tuhle dodávku,“ řekl Blakely nevýrazně.

Vozidlo náhle narazilo na levou stranu. Volant se protočil Rolandovi pod rukama.

„Držte se!“ podařilo se Rolandovi vykřiknout, než auto vrazilo do stěny budovy a porazilo přitom stojan svítilny.

Blakelymu se zaryl pás do ramene, jak jím setrvačnost mrštila ke straně, a udeřil se o dveře. Dotkl se šrámu na hlavě a zasténal.

Roland si odepnul svůj bezpečnostní pás a natáhl se k němu. „Jste v pořádku?“

„Přes co jste to přejel?“ zeptal se Blakely.

Jason zezadu vykřikl: „Pozor!“ Už měl odepnutý svůj pás a přelézal za nimi na přední sedadlo.

Zadní okénko dodávky se prolomilo a dovnitř vrazila jakási krokodýlí hlava. Bezpečnostní potah skla udržel tabuli skla pohromadě, takže zůstala zvířeti na čelistech. Pokoušelo se ji setřást.

„Ven!“ rozkázal Roland. „Utíkejte k vodě!“

Jasona vytáhl za sebou. Blakely se protáhl přes řidičovo sedadlo a vylezl z automobilu.

Vyrazili k vodě obklopeni dýmem. Blakely zoufale doufal, že se nemýlil a že je molo opravdu nedaleko. Ohlédl se na zvíře, které stále ještě zápasilo s tím, aby si uvolnilo hlavu z jejich dodávky, a zoufale vřískalo. Jakmile se osvobodí, bude u nich během několika vteřin.

Zastavil se.

„Co to děláte?“ otočil se k němu Roland.

„Utíkejte. Vezměte toho chlapce. Já to zdržím.“

„Zbláznil jste se? Jste ve špatném stavu.“ Roland postrčil chlapce k němu. „Vezměte Jasona. Já vás můžu dohnat. Nechte mi svou brokovnici.“

Blakely zaváhal. Mohl mu to dát rozkazem.

Roland mu vytrhl pušku z ruky a namířil ji na Blakelyho. „Hněte sebou!“

Blakely věděl, že by nevystřelil, ale dohadováním ztráceli čas. Zabarvení řevu zvířete se změnilo. Už bylo volné. „Nastartujeme motor.“

Blakely vrávoravě běžel za Jasonem. Vzduch za nimi rozčísl výstřel z brokovnice. Blakely se modlil za svého přítele.

Jason běžel několik kroků před ním. „Vidím to!“

Zakouřeným vzduchem probleskovala světla mola. Díky bohu. Během okamžiku už přebíhali po dřevěných prknech přístavní hráze.

Z dálky k nim dolehl zvuk dalších výstřelů.

Na levé straně mola byl dvěma provazy připoután nafukovací člun.

„Naskoč,“ zasípal Blakely, ale chlapec už byl na palubě. „Já nastartuji motor. Chci, abys byl blízko provazu. Až řeknu, abys tahal, trhneš koncem provazu a tím nás uvolníš.“

„Já vím,“ řekl Jason a díval se zpátky k molu.

Blakely se otočil k šňůře zapalování a zatáhl za ní. Motor zakašlal, ale nechytil. Znovu s ní trhl. To samé. Sakra.

„Už běží Roland!“

Blakely vzhlédl. Jeho asistent k nim utíkal ze všech sil; přes kouř byl sotva vidět. Znovu trhl za šňůru. Tentokrát motor téměř naskočil a trochu déle kašlal, než opět ztichl. Blakely pozoroval Rolanda, jak pádí k molu, a modlil se.

Z kouřové přikrývky vystřelila plazí hlava a popadla Rolanda za rameno. Jeho rozběhnuté tělo se vzneslo do vzduchu a setrvačnost ho donesla až na prkna mola. Dopadl vedle lodi a při nárazu bylo slyšet prasknutí kostí. Z natrženého ramene mu volně tekla krev.

Blakely se k němu vydal s úmyslem vtáhnout ho na loď.

Zvíře se zastavilo na okraji mola a podezřívavě se dívalo na hladinu vody.

Rolandovi z úst kapala krev, ale když se pokusil vstát, zase upadl. Obrátil se k Blakelymu a zavrtěl hlavou. Zdravou rukou uvolnil zbývající lano. Loď odrazila od okraje mola.

„Jeďte,“ zasípal. Namáhavě si sundal prstýnek z levé ruky a hodil ho směrem k lodi.

Blakely ho zachytil a poznal v něm prsten od Rolandova partnera v Seattlu.

„Řekněte Ericovi…, že ho miluji.“ Ve chvíli, kdy zvíře opatrně položilo dráp na prkna, vytáhl Roland z opasku pistoli.

Blakely škubl provázkem a motor s řinčivým zavytím naskočil. Otevřel přívod paliva a příď se zvedla, jak se loď začala rychle vzdalovat od mola. Blakely se díval, jak příšera váhavě postupuje po molu a se syčením se přibližuje k jeho příteli.

Roland se pokoušel pevně zamířit svou pistolí, ale rychle slábl. Jeho první výstřel skončil úplně mimo. Zvíře už bylo nad ním. Roland si zvedl pistoli k čelu.

Blakely odvrátil pohled.

Zazněl výstřel, jehož ozvěna se rozlehla nad hladinou.

Když se Blakely otočil zase zpátky, kouř zatáhl mezi nimi a molem oponu. Polohu břehu označovala jen nejasná záře, prosvítající kalným vzduchem.

Nad vodou se náhle rozlehl zklamaný řev. Zvířeti bylo odepřeno zabít si svou kořist.

17. KAPITOLA

„CO TÍM CHCETE ŘÍCT, ŽE LINDA JE PRYČ?“ ZEPTALA SE ASHLEY A ZVEDLA svůj nos od vysílačky. Ani jí se s nikým nepodařilo navázat spojení. „Proč nedokáže nikdo zůstat na místě? Všem jsem řekla, aby zůstali uvnitř tunelu.“

Michaelson sbalil vysílačku a ukázal za sebe. „Promiňte. Otočil jsem se k nim na vteřinu zády, a už byli s Chálidem pryč. Tunel ústí o dalších sto metrů před námi.“

Za Ashley se ozval Ben: „To je ta klaustrofobie. Tady je moc těsný prostor.“

„V břiše některého z těch predátorů je to sakra ještě těsnější.“

„Chálid už prozkoumal další místnost,“ řekl Michaelson. „Neviděl jsem ji, ale říkal mi, že je bezpečná. Vstupuje do ní jenom další červí díra. Žádná z těch oblud se tam nemůže nikudy dostat.“

„Jo,“ řekla Ashley, „ale co ostatní predátoři? Takoví, kteří mohou cestovat červími dírami?“

Michaelson pokrčil rameny.

„Fajn. Vyrážíme za nimi. Chci, aby tým držel pohromadě.“ Ashley pomohla Michaelsonovi se spícím Villanuevou; když s ním pohnuli, zasténal. Položila mu dlaň na čelo. Bylo vlhké, ale horečku neměl. Potřeboval brzy odbornou pomoc. K čertu s tím pitomým rádiem.

Michaelson odjel nazpět tunelem a táhl SEALa za sebou. Ashley ho tlačila zezadu, a než se před nimi objevilo světlo ústí, měla otlačená kolena. Ben jejich skupinu uzavíral a táhl s sebou batohy. Zabrali naposled a vysunuli Villanuevu do otevřeného prostranství. Ashley se svalila ven za ním – do přírodní říše divů.

„Sakra!“ řekl Ben, když vylezl z chodby. „Já jsem asi zemřel a teď jsem v nebi.“

Ashley tu užasle stála. Před ní se otevírala místnost o velikosti malého plesového sálu. Byla téměř útulná. Krystaly, hrající duhovými barvami, některé tak malé jako nehet palce, jiné jako zralé vodní melouny, tvořily povlak stěn i podlahy a odrážely zpátky světlo jejich baterek ve sprškách jiskérek. Všude se míhaly duhy. Ashley nesměle našlapovala po nerovné zemi a s otevřenými ústy se rozhlížela kolem sebe.

„Víš, co to je?“ zeptal se Ben a chytil ji za ruku.

Jenom zavrtěla hlavou. Linda s Chálidem se skláněli o několik metrů dál a s nosy u sebe zkoumali jeden z krystalů.

„Jsme v gigantické geodě,“ řekl Ben.

„Co to je?“ zeptala se, ale dávala pozor jen napůl, protože se nedokázala odtrhnout od přírodní krásy kolem sebe.

„Už jsi je viděla. Takové ty duté kameny, které se prodávají v obchodech s přírodninami a jejich dutiny jsou lemovány čistým křemenem nebo nachovými krystaly ametystu. Tvoří se především v sopkách a obvykle jsou vyvrženy během erupce.“

„Jo, ty jsem viděla, ale ty jsou zřídkakdy větší než plážové míče.“

„Já vím.“ Mávl rukou kolem sebe po místnosti. „Nic takového ještě nebylo objeveno. Ale k čertu, taky jsme kilometry pod aktivní sopkou.“

Podívala se mu do tváře, brunátné v odráženém světle, se silnou bradou zvednutou ke stropu, který si právě prohlížel. Jeho vzrušení bylo nakažlivé. Stiskla mu paži.

Přikročil k nim Michaelson a přerušil je. „Jestli to je křemen, jeho obrovská hmota možná nějak ovlivňuje vysílačku. Ale pochybuji o tom.“

Na to nepomyslela. Zaplavila ji naděje. Snad…

„To není křemen,“ zavolal na ně Chálid.

„Cože?“ zeptala se, překvapena, že se Chálid zapojuje do jejich rozhovoru. Obvykle byl tak nemluvný. „Tak co to tedy je?“

„Jsou to diamanty.“

Ben se zasmál. „To určitě.“

„Kdo je tu geolog? Podívejte se na úhel lomu těch krystalů. Jsou to diamanty.“

Všichni se užasle rozhlédli po té čisté mase kamenů kolem. U Chálida vyvolalo jejich překvapení úsměv.

Linda zvedla kus diamantu o velikosti softbalového míče. „Můj bože“ Ashley si vzpomněla na tu diamantovou sošku. Kolik jiných, podobných místností, tady dole bylo? Takové bohatství.

Ryzí vzrušení však otupila starost. Potřásla hlavou a pustila Benovu ruku. „Než si všichni začnou počítat svoje drobné, musíme se odsud především dostat. Michaelsone, vyzkoušejte ještě jednou tu vysílačku. Všichni ostatní připraví tábor na noc.“

Teď, když to řekla, na ni konečně dolehlo její vyčerpání Pálil ji každý sval. Každý čtvereční centimetr kůže jako kdyby byl poškrábaný. Připadalo jí, že utíká už po celé dny. Podívala se na hodinky. Bylo po půlnoci.

„Pořád žádná odpověď,“ řekl Michaelson a vypnul vysílačku. Ben se ozval od své připravené nafukovací matrace. Měl otevřený svůj geopoziční kompas. „Tohle taky nefunguje. Možná měl Michaelson pravdu v tom, že ten systém něco ruší. Můj kompas využívá rádiový maják na základně jako referenční bod, od kterého se odečítá naše poloha.“ S klapnutím kompas zavřel. „Ta zatracená věc pořád vyhledává, ale nedokáže ten maják zaměřit.“

Přikývla, ale byla příliš vyčerpaná na to, aby mohla jasně myslet a také velice znepokojená kvůli Jasonovi. „Možná na základně vypadl proud Zkusíme to znovu zítra ráno,“ řekla a mnula si oči. V mysli se jí pořád vynořoval před očima Jasonův obličej. Kdyby na něj začala myslet příliš dala by se do pláče. A stejně nemohli nic dělat. Zítřek přijde dost brzy. Přistoupil k ní Ben, který jí už dofoukl matraci. „Vaše lože vás očekává.“ Svá slova doprovodil hlubokou úklonou.

Vzala si od něj matraci a unaveně se usmála. „Díky, Bene.“

„Támhle jsem našel poměrně ploché místo. Je ho tam akorát dost pro dva lidi.“ V koutcích úst mu pohrával úsměv, jeho pozvání bylo jasné V odpověď přešla k označenému místu a položila na něj svou matraci. S každým jejím krokem se jeho úsměv rozšiřoval. „Kdo si vezme hlídku jako první?“ zeptala se. „Hlídku?“ řekl Ben.

Přikývla. „Jsme tady dole v neprozkoumaném světě. Masožraví šneci, žraloci velcí jako velryby a teď vejcorodí predátoři. Nevíme co dalšího se tu může potulovat. Pro všechny případy musí někdo stát na stráži… Budeme se na hlídce střídat.“

Ozval se Michaelson: „Já si beru hlídku první, ale vzhledem k tomu, že do jeskyně vedou dva vchody, doporučuji, aby na každé hlídce byli dva lidé.“

„Dobrý nápad. Nějaký dobrovolník, který se přidá k Michaelsonovi na první hlídku?“ Dívala se přímo Benovi do očí.

Chviličku jejímu pohledu odolával, pak si povzdychl a zvedl ruku. „Páni, úplně cítím, jak nabírám druhý dech.“

Když se domluvili na službách, odebrali se ti, kdo zrovna neměli hlídku, do svých postelí. Ashley klesla na svou matraci jako do milencova objetí. Brzy zhasla všechna světla kromě jediného. Ashley očekávala, že ji pohltí tma, a tak zavřela víčka. Co to…? Znovu se posadila. Jenomže místnost nepotemněla, ale pořád zářila.

Ben se postavil a řekl: „Sakra práce, tohle nám ušetří baterie.“

Linda se posadila. „Vychází to ze stěn,“ řekla bioložka a rozhlížela se kolem sebe. „Odráží se to od diamantů.“ Vyhrabala se na nohy a přešla k jedné stěně, kde odpadl kousek vrstvy diamantů. Zaškrábala do ní ostřím svého nože, studovala ji a pak se obrátila k ostatním s pozvednutým nožem. Jeho špička zářila jemně žlutým světlem. „Jsou to houby.“

Skvělé, pomyslela si Ashley. Přitom, jaké máme štěstí, to pravděpodobně vydává nějaké jedovaté záření.

„To je nález!“ Linda se usadila na své matraci a otřela ostří nože do pytlíku na vzorky. Celá se usmívala a při práci rychle hovořila. „To je už pátý fosforeskující druh, který jsem tady dole zatím našla. Dokonce i ty ryby na základně Alfa zářily díky nahromadění nějakého typu houby na jejich šupinách. Ale tohle…“ Mávla paží kolem. „Tohle skoro stojí za to pronásledování těmi příšerami.“

Michaelson se zase posadil a položil si pušku do klína. „A stojí to za něčí smrt?“

Lindin úsměv pohasl, zatímco pečetila svůj pytlík se vzorkem houby.

Po majorových slovech tým vystřízlivěl a vyčerpání překonalo úžas. Všichni se znovu uvelebili na svých lůžkách.

Ashley se natáhla a obalila si kolem nahých chodidel svou vlněnou přikrývku, takže připomínala kuklu. Podívala se na Benovu prázdnou matraci. Slyšela, jak si ti dva muži na hlídce něco spolu potichu špitají. Zavřela oči a dotkla se jazykem rozbitého spodního rtu. Vzpomněla si na jejich polibek a pak upadla do bezesného spánku.

Ruka na jejím rameni ji ale vzbudila příliš brzy. Odvalila se od světla baterky.

„Probuď se, Šípková Růženko. Máš hlídku.“ Benovy rty jí přejely po uchu. „Dokonce jsem udělal nějakou kávu.“

Zasténala a narovnala se. Promnula si oči, které jako kdyby měla plné písku. Svaly měla ztuhlé jako kameny. „Díky, Bene…, kafe, to zní skvěle.“

Pomohl jí vstát. „Chutná jako bláto, ale otevře ti to ta tvoje krásná oční víčka.“

Trochu se na něj usmála. Všimla si, že Michaelson se už zachumlává do své pokrývky. „Měl bys jít spát, dokud můžeš. Do rána zbývá jenom několik hodin.“

Přikývl, sedl si na matraci a stáhl si boty. „Budu v limbu, jakmile se kebulí dotknu polštáře.“

Záviděla mu. Její schumlaná přikrývka ještě nikdy nevypadala tak lákavě. Zívla a přešla ke strážnému stanovišti vedle táborového vařiče. Překvapilo ji, když tu našla sedět vedle Chálida Lindu. „Proč jsi vzhůru?“ zeptala se jí, když k nim došla. „Tohle by měla být moje a Chálidova hlídka.“

„Já vím,“ odpověděla Linda a sedla si kousek stranou, aby Ashley udělala místo vedle nich na kameni. „Ale nemohla jsem spát. Jsem moc rozrušená. Chtěla jsem udělat několik testů. Kromě toho jsem si na chvilku zdřímla a to mi většinou stačí.“

Ashley si všimla, že bioložka má před sebou na poměrně plochém kameni rozloženou svou testovací soupravu. Linda zvedla před světlo svítilny malou lahvičku a zatřásla s ní. Fosforescence v lahvičce zesílila. „Úžasné,“ řekla a napsala si poznámku do notesu.

Ashley se podívala na Chálida. V levé ruce držel pistoli a pravou opatrně zvedal horkou konvici kávy z vařiče. Trochu sirupovité tekutiny přelil do svého plechového hrnečku.

Linda nepřítomně zvedla svůj plecháček, aby jí také dolil, aniž by třeba jen pohlédla jeho směrem. Skoro jako starý manželský pár při snídani.

Jakmile měla nalito, usrkla si a zašklebila se. „To je strašné.“ Ale napila se a pak si znovu vzdychla. Narovnala se a podívala se na Ashley. „Když jsem tak jako tak vzhůru, nechtěla bys jít zpátky do postele?“

Tahle možnost jí nenapadla, ale dávalo to smysl a byl to zatraceně lákavý nápad. „Předpokládám, že když tu opravdu budeš…“

Linda přikývla. „Potřebuješ se vyspat. Měla bys vidět svoje oči. Jsou krvavě červené.“

A tak je taky cítila. Ashley se ohlédla směrem, kde chrápal Ben. Linda svou nabídku nemusela opakovat dvakrát. „Uvidíme se ráno.“

„Ale ještě než půjdeš,“ ozvala se za ní Linda, „je tu jedna otázka, která mi vrtá v hlavě.“

Ashley se neochotně otočila; vábení matrace bylo příliš silné. „Jaká otázka?“

„Ta vejcorodá zvířata. Zjevně jsou masožravá. Kde ale něco takového vezme dostatek potravy?“

Ashley pokrčila rameny. „To nevím.“

„Tím chci říct, že ta zvířata musejí být na špičce místního potravního řetězce. Ale co je pod nimi? Vezmi si lvy v Africe. Aby se uživila třeba i malá smečka lvů, je zapotřebí obrovké zásoby býložravců – antilopy, zebry. Z biologického hlediska budou tahle zvířata potřebovat obrovský přísun kořisti.“

Ashley si promnula bolavé oči. „Jo, řekla bych, že ano.“

„Tak kde tedy je?“ Linda se znovu napila kávy. „Kde je jejich kořist?“

Chálid si odfrkl. „K čertu, vím jedině to, že nechci, abysme to byli my.“

Ashley přikývla. Ta otázka byla zajímavá. Co tady loví? Z toho, jak spolu při lovu spolupracují – což předvedli v minulé jeskyni – bylo jasné, že mají nějakou základní inteligenci. Ta zvířata byla skoro vychytralá.

„Nejsem si jistá. Je to záhada, kterou bude muset vyřešit budoucí tým.“

Linda přikývla. Zvedla druhou lahvičku se žlutou fosforescencí. „Tady dole je tolik záhad…“ Podívala se na poznámku ve svém notýsku a stiskla rty.

Ashley se s nimi rozloučila a vrátila se ke své matraci. Zavrtala se do přikrývky, která byla ještě teplá po jejím nedávném spánku. Vzdychla si a zavřela oči, ale Lindina otázka jí také začala vrtat v hlavě. Čím se vlastně živí?

Ben se ve spánku převaloval s vědomím, že je to sen, ale nebyl schopen jej zastavit. Zase byl v té zatracené jeskyni. Procházel mezi stromy s rostoucím ovocem, s pokleslými červenými dužnatými dýněmi.

„Haló,“ zakřičel do hájku stromů.

Žádná odpověď.

Když byl tady dole naposledy, spatřil obraz svého dědečka. V jeskyni. Takže kde to jenom bylo? Zamířil směrem, který se mu zdál povědomý. Protáhl se kolem nízkého chumlu listoví s drobnými modrými rostlinkami. Neprošel kolem tohoto křoví už předtím? Bylo to, jako když se vracíte do svého rodného města poté, co jste tu celá desetiletí nebyli. Vypadalo to, že si jeho chodidla pamatují své původní kroky.

Když se přibližoval ke vzdálenější stěně, věděl, že jde správně. Dokonce viděl i tu černou díru v zářící skále. Zářící? Byly to ty samé houby, které rostly v té geodě. Zvláštní.

Pokračoval směrem ke stěně a očekával, že stromy zase zablokují jeho trasu, stejně jako při první návštěvě. Tentokrát ho ale žádné stromy nezastavily. Ušel dalších pár kroků, až se ocitl před stěnou a obklopila ho sladce pižmová vůně. Houby vytvářely spory, připomínající tobolky o velikosti špendlíkových hlaviček. Přejel dlaní po skále. Vůně ještě podstatně zesílila a začala ho přemáhat. Mysl mu vířila. Před očima mu blýskaly výbuchy barev. Klesl na kolena a pokoušel se bojovat, aby zůstal při vědomí, ale viděl víry fantastických barevných odstínů a struktur. Sesul se k zemi a při dopadu na zem mu explodoval týl.

Za ním se ozval hlas. „Beníku, už bylo dost toho zatraceného nesmyslu.“

Znal ten hlas ze svého dětství. Patřil jeho dědečkovi.

„Ježíši, prober se z toho, kamaráde.“

Zrak se mu projasnil, když mu dědeček mával pod nosem ohnutým listem. List voněl jako máta se špetkou třešní. S každým mávnutím byly víry barev odháněny pryč, jako kdyby je list vymetal. „A je to, Beníku. Je načase, abys pohnul svým zatraceným zadkem sem dolů.“

Jistě, snil – ale zdálo se mu to tak skutečné. Na špičce dědečkova nosu viděl pavučinku popraskaných krevních vlásečnic. Viděl i chomáče bílých chlupů na okrajích jeho uší. Ten neustále přítomný smích v jeho očích. „Dědo?“

„A kdo sis myslel?“

„No, vzhledem k tomu, že jsi pohřbený šest stop pod australskou půdou, jsem nečekal, že na tebe někdy v nejbližší době narazím.“

Namáhavě se vztyčil do sedu, ale pižmová vůně byla stále dost silná, takže se obával, že ho opět přemůže. „Proč jsi tady?“

„Poslali mě, abych tě varoval.“

„O těch černých potvorách už víme. Jdeš trochu pozdě.“

„O těch břídilech? Nepouštěj si ty otrapy k tělu.“

„Otrapy? Ti otrapové málem spořádali celou výpravu.“

Dědeček si k němu přisedl a zkřížil nohy. „Beníku, musíš pokračovat dolů. Nevracej se nahoru.“

„Ale…“

„Dolů, Beníku. Dolů.“

Pižmový pach opět sílil a roztíral mu přes obraz jeho dědečka široké vzorky nachové a oranžové barvy. „Nerozumím…“ Cítil, že se zase propadá do bezvědomí.

A jak se vzdaloval, následoval ho jen dědečkův hlas: „… dolů…, dolů…“

„Vzbuď se, Bene.“ Ashley překvapená tím, jak hluboce Ben spí, mu položila ruku na rameno. Ostatní už byli vzhůru a na nohou. Ben zůstával jako poslední ve své posteli. Dokonce i Villanueva už seděl, paži měl v provizorní pásce a vypadal mnohem lépe.

Zatřásla Benovým ramenem. „No tak, snídaně už je skoro hotová.“ Podívala se směrem k Michaelsonovi, který se skláněl nad táborovým vařičem. Jak se mu podařilo změnit vajíčka v prášku v něco zatraceně podobného denverské omeletě, to byla záhada, která by zmátla i Betty Crockerovou. V reakci na vábivou vůni osmažené cibule a šunky z konzervy jí zakručelo v žaludku.

Ben zasténal, překulil se na záda a pootevřel oči. „K čertu, co to je za vůni?“

„To je snídaně, a jestli si nepospíšíš, budeš mít jenom studené obiloviny.“

Zvedl se na lokty a rozhlížel se na všechny strany. Podrbal se pod pokrývkou. „Kruci, hlava mi třeští, jako by se mi chtěla rozskočit. To není fér mít kocovinu bez toho, že člověk strávil hezký večer v hospodě.“

Ashley mu starostlivě položila ruku na čelo. Horečku naštěstí neměl. „Je to jenom bolest hlavy. Dám ti pár aspirinů.“

„A co takhle plnou hrst?“ zeptal se s unaveným úsměvem.

Přešla k batohu, který obsahoval lékárničku, a z malé plastové lahvičky vyklepala tři aspiriny.

Villanueva si sedl vedle lékárničky. „Ben nevypadá moc dobře.“

Ashley si nedokázala pomoct a musela se jeho poznámce usmát. To říká muž, jehož tričko je pořád ještě nasáklé vlastní zaschlou krví a kterému právě málem odtrhli paži od těla. „Jsem si jistá, že Benovi bude dobře. Zato vy potřebujete odpočinek. Neměl byste sedět.“

Podíval se na ni naprosto bezvýrazně, jako kdyby mluvila nějakým cizím jazykem.

Michaelson si stoupl vedle něj a podal mu misku, z níž se kouřilo. „Kuřecí vývar,“ řekl, když Villanueva povytáhl obočí. „Ztratil jste hodně krve. Potřebujete hodně náhradních tekutin. Vypijte to.“

Ashley přešla k Benovi a na rtech měla pořád mírný úsměv. Major Michaelson se měnil v opravdovou milosrdnou sestru.

„Díky,“ řekl Ben, když mu podávala aspiriny, „ale už se cítím o hodně líp. Jakmile vstanu a rozhýbu se, budu čipernější než klokan s plnou kapsou.“

„Stejně si vezmi ty aspiriny.“ Vmáčkla mu tabletky do ruky a podala mu hrnek vody. „Máme pořád před sebou velký den.“

Našpulil pusu, ale pilulky spolkl. „Poslechni, neříkala jsi před chvílí něco o snídani? Vždycky jsem si přál, aby mi někdo naservíroval snídani do postele.“

„Jestli jsi hladový, tak jsi dost zdravý na to, aby sis došel pro jídlo sám. Kromě toho se potřebujeme všichni sejít u snídaně, abychom si promluvili o našich dalších možnostech, a já chci, abys u toho byl taky.“

„No dobře. Ale je to dobrý způsob, jak u každého vyvolat ošklivý případ poruchy trávení.“

Pomohla mu vstát. „Přestaň remcat.“

S předstíraným zachmuřením s ní došel k táborovému vařiči, kde Michaelson už nakládal plné talíře omelety a opečených brambor.

„Tak tomu říkám bašta, kamaráde,“ uznale podotkl Ben a vzal si od majora plechový talíř.

„Protože jsme neměli od včerejší snídaně nic teplého, myslel jsem si, že by si každý dal něco pořádného.“ Michaelson vyklopil na Benův talíř obsah naběračky.

Ashley si vzala menší porci a sedla si na plochý balvan. Chálid s Lindou už seděli u vařiče a dychtivě se ládovali plnými vidličkami, zatímco Villanueva srkal svůj vývar a chtivě se díval na jejich mastné jídlo.

Jakmile si k nim Michaelson přisedl, Ashley promluvila. „Musíme rozhodnout o dalším postupu. Máme zásoby už jenom na osm dní.“

Jedinou odpovědí bylo pokyvování a žvýkání; ostatní čekali, až to rozvede.

„Naše možnosti jsou takové, že můžeme jít zpátky a pokusit se projít tou jeskyní s obludami; nebo můžeme zůstat tady a doufat, že za nějaký čas absence rádiového spojení povede k vyslání pátrací skupiny; nebo můžeme pokračovat dál a snažit se najít alternativní cestu vzhůru, i s vědomím, že na nás mohou čekat ještě další nepříjemnosti.“

Linda položila lžíci. „Myslím, že bychom měli zůstat tady. Nakonec se nás někdo vydá hledat.“

„Možná,“ řekl Michaelson, „ale vzpomeňte si na předchozí tým. Byli jsme vysláni tri měsíce po něm. Mohlo by to být dlouhé čekání.“

„To je pravda,“ řekl Ben, „a ta zvířata budou čekat i na ně. Není to fér, žádat po někom, aby nakráčel do jámy lvové bez varování. A vrátit se stejnou cestou zpátky není možné. Já navrhuji, abychom pokračovali dál.“

Ashley přikývla. Cítila to stejně, ale byly tu ještě další starosti, které se musely brát v úvahu. Ukázala na Villanuevu. „Máme tu zraněného člena týmu a dalším cestováním riskujeme také další zranění.“

Villanueva oddálil misku od rtů. „Já to zvládnu. Vím, jak daleko můžu zajít.“

Ashley se na něj podívala. „Tím jsem si jistá. Ale co když se dostaneme do dalších problémů? Vaše zranění jsou závažnou komplikací pohyblivosti naší skupiny.“

„Dojde-li k něčemu takovému, nechte mě být. Ať kvůli mně neriskuje celý tým.“

„To jsou vznešená slova, ale podle nich bychom vás měli opustit. A to bych já nikdy neudělala.“

„Já taky ne, kámo. Když se dostaneme do průšvihu, vyjdeme z něj všichni, nebo nikdo.“

Villanueva zavrtěl hlavou a zvedl si vývar opět k ústům. „Civi-listi…,“ zamumlal nad kouřící miskou.

Ozval se Chálid: „Takže co tedy uděláme? Půjdeme dopředu, nebo ne? Vypadá to, jako že jsme ztracení, ať už se rozhodneme jakkoliv.“

„Já mám návrh,“ řekla Ashley. „Rozdělíme se. Linda s Chálidem zůstanou tady s Villanuevou v bezpečí. My ostatní budeme pokračovat dál. Pokusíme se najít cestu nahoru a vrátíme se se záchranným týmem.“

Všichni ztichli a uvažovali o jejím plánu, pak Michaelson přikývl. „To je rozumný plán. Výkonný tým má dobrou šanci vyjít zpátky nahoru. Ale, Ashley, není tu žádný důvod, proč bys měla jít s námi. Ben a já…“

Ben mu skočil do řeči. „Major má pravdu. Dva se pohybují rychleji než tři.“

„Blbost. Já se pohybuji stejně rychle jako vy a jsem lepší střelec. Kromě toho víc očí víc vidí. Jdu taky.“

Oba muži se ji tvrdohlavě pokoušeli odradit svými upřenými pohledy, ale Ashley neustoupila. Nakonec se Ben otočil k Michaelsonovi. „Je to ztracený případ, kámo. Máme s sebou ženskou společnost. Budeme si muset dávat pozor na jazyk a na to, kam pliveme.“

„Dobře,“ řekl Michaelson. „Takže se rozdělíme o zásoby a vyrazíme. Budeme muset cestovat nalehko. Vezmeme si jenom nezbytnosti: zbraně, vysílačku, polní lahve, provazy.“

Ashley zvedla pouzdro s pistolí. „A spoustu munice.“

Chálid stál stranou, zatímco se ostatní připravovali na cestu. Zpod hustého obočí pozoroval, jak Ben s Michaelsonem balí zásoby. Villanueva se snažil být co platný, a tak rozebral vysílačku a zabalil klíčové součástky do vodotěsných balíčků. Chálid si SEALa pečlivě prohlížel a zvažoval, kolik mu asi zbývá sil.

Linda si stoupla za něj. „Podívej se na tohle!“

Otočil se k ní.

„Tady je fosforeskující druh plísně, který vlastně roste uvnitř toho diamantu.“ Držela v dlaních diamant a naklonila ho blíže k Chálidovi. Stínila přitom okolní světlo a její vlasy ho pošimraly na lících. „Podívej!“

Krystal o velikosti golfového míčku jí mezi dlaněmi zářil jemným žlutým svitem. „Nechceš si ho přidat ke svým vzorkům?“

Vzorkům? Trvalo mu okamžik, než jí porozuměl. Pak si uvědomil, že Linda má na mysli jeho sbírku diamantů o velikosti pěstí, které si uložil ve svém batohu. Řekl jí, že to jsou geologické vzorky k vědeckému výzkumu.

„Ano, to udělám,“ odpověděl a přijal její dárek. Otevřel svůj batoh a opatrně uložil diamant mezi ostatní. Přejel po nich prstem. Bylo jich dvanáct.

Bez ohledu na přání svého zaměstnavatele tu jeskyni neopustí s prázdnýma rukama.

Linda přihlížela se smíšenými pocity, jak ostatní odcházejí červí dírou. Kolísala mezi nervozitou z toho, že se tým rozděluje, a úlevou, že je bezpečně usazená v jeskyni, kde nejsou ti predátoři.

Všimla si, že Chálid už zase pokračoval ve studiu diamantů; zdálo se, že ho bohatství, které je kolem, fascinuje, a neustále se vracel ke sběru dalších uvolněných fragmentů. Villanueva klímal nedaleko na své matraci.

Jen ona sledovala, jak Benovo světlo slábne za ohybem tunelu. Uvažovala, jaké nové objevy učiní a o jaké zázraky ona sama přijde díky tomu, že zůstala tady. Malá jiskřička závisti začala vykvétat v plamen, ale hrůzy, které mohou čekat vepředu, její lítost mírnily.

Rozhlédla se po malé jeskyni, která v záři jejich svítilny hrála všemi duhovými barvami, a usmála se při pomyšlení, že ona, Linda Furstenburgová, mimořádná klaustrofobka, je šťastná, že je uvězněná v nevelké místnosti kilometry pod zemským povrchem. Ať nové zázraky odhalují ostatní. Tady aspoň nebude něčí večeří.

Přešla k miniaturní laboratoři, kterou si tu postavila. Kromě toho bylo plno věcí ke zkoumání přímo tady. Sedla si a dvakrát překontrolovala svoje čísla, pak sledovala růst nových houbových vláken pod mikroskopem. Vytáhla sklíčko se starší houbou a také ho studovala. „Můj bože, že to je chloroplast,“ zamumlala.

Villanueva, který dřímal opodál, otevřel oko. „Říkala jste něco?“

Linda se začervenala. „Ne, promiňte. Já jen, že ta plíseň je fascinující.“

Villanueva, zjevně pořád slabý, ale také unuděný, se posadil. „Co jste našla?“

„Nejdřív jsem si myslela, že to je dimorfní druh, jedna houba se dvěma různými formami. Ale teď už si to nemyslím. Myslím, že to jsou dva různé druhy, které přežívají v symbióze. Jeden udržuje při životě druhý.“

„Teď už vám přestávám rozumět, doktorko.“

„Jeden typ plísně – ten se zářícími vlákny – získává energii ze sirovodíku ze stopových vulkanických plynů, ale rychlost jeho růstu je příliš vysoká v porovnání se zdejšími koncentracemi sirovodíku. Navíc spotřebovává hodně energie na to světélkování.“

„Takže jak to tedy dělá?“

„To je právě ono! Je protkaný druhým druhem houby. A ta druhá houba je napěchovaná nějakým typem chloroplastů!“ Ukázala na mikroskopické sklíčko jako na důkaz.

Villanueva pokrčil rameny. „A?“

„A ta druhá houba používá vyzářenou energii té první, stejně jako rostliny využívají sluneční světlo. Živí se touto energií a na oplátku nejen sama roste, ale také produkuje sirovodík, kterým se živí její protějšek.“

„Takže ty dvě plísně se vzájemně živí.“

„Přesně! Ale zjevně tu musí být ještě něco. K udržení tohoto vztahu je zapotřebí více energie. Buď to je z geotermálních zdrojů, nebo využívají něco z těch kamenů tady, anebo získávají energii z tlení nebo ještě z něčeho jiného. Nevím. Je tady toho tolik ke studování. Mohla bych strávit celé roky výzkumem jenom tohoto konkrétního vztahu.“

Zdálo se, že Villanueva o její objevy ztrácí zájem. „Mhm. Já bych se pořád radši dostal ven.“

„Já taky, ale ty houby toho hodně vysvětlují.“

„Co třeba?“ zívl Villanueva.

„Jako třeba to, proč ti predátoři tady dole pořád mají oči. Proč tak dobře splývají s pozadím kamenů. Bylo by to divné, proč by stvoření izolovaná po tisíciletí v neustálé temnotě měla mít pořád oči a měla splývat s pozadím. Většina izolovaných jeskynních druhů je slepých a bez pigmentů, díky věčné tmě, ve které žijí.“

„Hmm. Takže tím chcete říct, že ta zvířata tráví většinu času v osvětlených oblastech.“

„Nebo alespoň na jejich okrajích.“

„To je dobré vědět. Takže kdekoliv jsou ty houby, můžou být i predátoři.“

„Přesně!“

Hned jak vyšli z jeskyně tou nejnovější červí dírou, všimla si Ashley dvou věcí. Bylo tu sakra větší teplo a houby rostly hustěji a dávaly jasnější světlo, čím klesali níž.

Už cestovali půl dne a zastavovali se pravidelně jen kvůli tomu, aby vyzkoušeli vysílačku. Nikdo na jejich volání ale ani jednou neodpověděl.

„Měli bychom radši šetřit bateriemi, dokud můžeme,“ řekl Ben. „Zdejší záře je dostatečně silná, abychom od ní viděli.“

Měl pravdu. I když zhasli všechna světla, viděla dobře. Otřela si čelo. V jeskyni před nimi byla řada bublajících tůněk s vodou, z níž stoupala pára, a v místnosti bylo vedro jako v sauně. Jeskyně páchla po zkažených vejcích.

Ben jí nabídl lok ze své polní láhve. „Musíme být už blízko horkého sopečného hnízda.“

Přikývla. „Musíme najít nějakou cestu nahoru. Co nejdřív!“

Michaelson na ně zavolal z několikametrové vzdálenosti. „Tvoje přání bylo splněno, Ashley. Tady je trhlina. Vypadá schůdně a zdá se, že vede nejmíň sto metrů nahoru. To by mohla být cesta, kterou hledáme.“

Ashley k němu přispěchala. Vyšplhala by klidně i na strmý útes, aby se dostala z tohoto sirnatého horka. Znovu rozsvítila svou baterku a posvítila si do trhliny nahoru. Štěrbina byla hrbolatá, se spoustou výstupků, kterých se bylo možné chytit nebo si na ně stoupnout. Vršek mizel ve tmě. Výtečně.

Ben k ní došel také. „V jižní stěně je další červí díra. Míří zase dolů.“

„No a co? My půjdeme tudy.“

Ben vzhlédl. „Já nevím,“ zamumlal.

„Co tím chceš říct?“ věnovala mu zmatený pohled. „Tohle je dokonalé.“

„Nemůžeme vědět, kam to vede. Kdo říká, že to ústí do nějaké místnosti? Třeba se to prostě postupně vytratí.“

„Bene, cítíš ten průvan? Prakticky tě to vysává tou dírou nahoru. Neříkal jsi, že to znamená, že tu jsou nepřerušované průchody?“

„Asi ano.“ Jeho hlas byl pouhým šepotem.

Podívala se na něj a uvažovala, čemu se tolik vzpírá. Určitě ne tomu šplhání. Podle ní to vypadalo jako hračka. „Bene?“

Zavrtěl hlavou, jako kdyby oklepával z čela pavučiny. „Samozřejmě máš pravdu. Všichni si připněte horolezecké karabiny a popruhy. Jdeme nahoru.“

Ashley na Australana upřela pohled. Znala ho teprve krátkou dobu, ale už rozlišovala jeho nálady. Něco ho znepokojovalo. „Bene, ty jsi tady odborník…“

Připnul si provaz na místo a přešel ke skalní stěně. „Všechno je v pořádku. Jenom jsem měl takové nutkání…“ Znovu zavrtěl hlavou. „K čertu s tím, na tom nesejde. Jdeme.“

Pozorovala, jak se mu levá ruka chvěje, když se chytal za první skalní výčnělek.

Linda se s trhnutím probudila a bušilo jí ve spáncích. Chálid ležel na nedaleké matraci a hlasitě chrápal. Bylo to právě jedno z těch zachrápání, co ji vylekalo. Podívala se na hodinky. Uplynuly čtyři hodiny od okamžiku, kdy se oba po obědě natáhli k malému odpočinku. Podívala se na Villanuevu. I on tvrdě spal.

To je divné. Ona nikdy nepatřila mezi lidi, kteří si přes den zdřímnou, o několikahodinovém spánku vůbec nemluvě. Sedla si a protáhla se. Jistě, současné okolnosti byly neobvyklé. Poté, co včera celý den utíkali před těmi obludami, si její tělo zasloužilo odpočinek.

Vstala a místnost se s ní zatočila; na sítnici jí vyskákaly jiskřičky světélek. Zapotácela se a málem klesla znovu na kolena a omdlela. Po několika nejistých vteřinách se místnost uklidnila. Musela si stoupnout příliš rychle, pomyslela si a potřásla hlavou. Srdce jí nahlas bušilo v uších, každý tep cítila ve spáncích. Natáhla se po své láhvi a zhluboka se napila.

Těžce oddechovala, když tu náhle spatřila něco, díky čemu svou láhev téměř upustila na zem. Ty stěny! Hladký povrch hub byl nyní ozdoben odstupujícími kuličkami rostoucích vláken. Jak přihlížela, několik set jich popraskalo a uvolnilo malý obláček kouřového prachu. Spory! Ve světle baterky viděla, jak se tyto obláčky vznášejí po místnosti. Dívala se, jak Chálid vdechl proužek zamořeného vzduchu.

To nemohlo být zdravé. Klekla si vedle Chálida a zatřásla mu ramenem. Neprobudil se. Zatřásla s ním silněji. Nic. Zvedla mu oční víčka; jeho papily byly v jasném světle rozšířené a nereagovaly. Sakra, ty spory účinkují jako droga. Jako anestetikum! Uvědomila si, že jestli je budou nadále inhalovat, hrozí jim předávkování.

Ta houba se je pokoušela zabít!

V rozrušení začala přerývaně dýchat. Před očima jí vzplanuly květy barev. Ty spory! Musí zůstat klidná. Musí dýchat pomaleji. Dostávat do těla té drogy co nejméně. Zadržela dech. Místnost přesto zase začala vířit. Mysli, sakra!

Vtom dostala nápad. Popadla kapesník a postříkala ho vodou, až byl úplně mokrý. Přitiskla si látku, ze které odkapávala voda, přes ústa a nos. Vlhký kapesník by měl spory odfiltrovat. Přinejmenším doufala, že tomu tak bude.

Rychle udělala to samé i Chálidovi a pokoušela se zajistit, aby žádnou další dávku už nevdechoval. Neumři mi, pomyslela si.

Přeběhla k Villanuevovi. Na okamžik si pomyslela, že přestal dýchat. Při bližším ohledání ale viděla, jak se mu zvedá a zase klesá hruď. Jeho pleť ale měla namodralou barvu. Cyanotickou. Připravila třetí kapesník a obalila jím SEALův obličej.

Pozorovala jej se sevřenými pěstmi. Vojákovo dýchání bylo přerývané a mělké. Vzhledem k tomu, že byl oslabený včerejším zraněním, byl nyní k účinkům drogy citlivější.

Rozhlédla se kolem sebe. Zářící houby během sporulace mírně pohasly, pravděpodobně proto, aby si uchovaly více energie pro tvorbu sporového prachu. Ale co celý proces spustilo? Jejich tělesné teplo? Změna v hladině oxidu uhličitého díky jejich dýchání?

Neměla čas hledat odpovědi. Hned teď museli všichni odtud. Ale kam? Jak měla vědět, jestli se ty obludy pořád ještě potulují po jeskyni, ze které přišli. A kdo ví, co je čeká, když půjdou po stopách zbytku jejich týmu.

Jistá byla jediná věc. Jestli zůstanou tady, zemřou.

Přešla k červí díře, jíž před řadou hodin odešla Ashley s ostatními. Foukal z ní slabý vánek, který rozhoupal Lindiny světlé vlasy.

Vzduch tu byl čerstvější, nebyly v něm žádné spory.

Dospěla k rozhodnutí. Touto dírou bude muset oba muže protáhnout. Kdyby je něco ohrožovalo u druhého ústí, mohou přinejhorším zůstat v tunelu. Ale důležitější bylo, že směr průvanu by měl spory udržet mimo červí díru.

Při pomyšlení na několikadenní ukrývání v úzké chodbě v ní zahlodaly obavy, ale potlačila je. Otočila se k oběma mužům. Bude obtížné je dopravit přes hrubý terén jeskyně. Hromady diamantů způsobovaly, že saně tu byly nepoužitelné, ale jakmile budou u červí díry, snadno pomocí nich oba muže vymanévruje pryč odsud.

Přešla k jejich nehybným tělům. Popadla Villanuevu za nohy a začala ho táhnout k otvoru, hekajíc námahou. Po patnácti tvrdých minutách měla oba muže u ústí tunelu, položené na jejich saních. Ve spáncích jí bušila krev a v očích ji pálily kapky potu. Když se narovnala, opile se zakývala. Nevěděla však, jestli je to díky sporám nebo z námahy a napětí.

Pokropila si obličej další vodou a připravila se. Zadržela dech a ponořila se do červí díry. Snažila se ignorovat stěny, které se kolem ní sevřely, a soustředila se na saně s muži v bezvědomí, které měla před sebou. Nejprve odtlačila Chálidovo bezvládné tělo, které ramenem vrazilo do Villanuevových saní, takže voják poodjel o několik metrů dopředu, než se zase zastavil.

Kodrcali se kupředu a byl to pomalý postup. Ale čím dále od jeskyně se dostali, tím jasnější hlavu měla. Na okamžik se zastavila a odpočinula si s obličejem na paži. Dokázala to! Vzduch tu byl čistý.

Z Chálidových saní se ozvalo zasténání. Probouzel se. Sama pro sebe se malinko usmála. Uspokojení jí kalil jen nejasný pocit neklidu z těsného prostoru mezi skálami, které ji obklopovaly. Bylo to už ale jenom jako bzučení otravného komára, a ne obvyklý řev paniky. Ne, klaustrofobie nad ní ztratila svou moc. Zachránila je.

Ashley šla pod Benovým vedením a kladla ruce i nohy na stejná místa jako on. Prsty ji pálily a stehna bolela námahou. Kvůli houbám na stěnách jí úchyty klouzaly, ale aspoň čím výše lezli, tím méně hub tu bylo. Nakonec už pak museli rozsvítit své přilbové svítilny. Po vymizení plísní se věčná temnota přikradla zpátky, aby je dusila.

Michaelson lezl jako poslední a přes některá obtížnější místa jí pomáhal tlačením zezdola.

Dívala se, jak Ben nacpal skobu do štěrbiny nad sebou a zajistil kolem ní smyčku provazu. Pobroukával si při práci. Po dvou hodinách výstupu už se jí z té melodie dělalo špatně.

„Bene,“ zavolal Michaelson zezdola. „Jak je to ještě daleko?“

„Ještě tak hodinu.“

Ashley zasténala a opřela se tváří o skálu.

Ben pokračoval: „Ale vypadá to, že tu je o deset metrů výš docela široká římsa. Mohli bysme si tu dát oběd, než se pustíme do poslední etapy.“

Ashley se zachytila této malé naděje a poděkovala bohům horolezectví. „Tak se tam dostaňme, Bene. Už jsem z toho lezení unavená.“ Pozorovala, jak se Ben natáhl nahoru po dalším úchytu. „Chtělas jít tudy,“ řekl v dobrém rozmaru. „To já jsem chtěl pokračovat lehčí cestou, tak si přestaň stěžovat.“

Se stále namáhavějším výstupem aspoň polevila jeho původní nervozita. První hodina byla jednoduchá, ale to bylo jenom pro zahřátí před téměř kolmým šplháním, se kterým zápasili poslední hodinu.

Ashley se natáhla, aby se chytila výstupku, na němž Ben předtím spočíval nohou. Nemohla na něj dosáhnout. Hledala na skalní stěně nějaký náhradní úchyt. Stěna ale byla úplně hladká. Sakra. „Bene, přes tohle místo nemůžu projít,“ zavolala a pokoušela se zakrýt svou rostoucí paniku. Ben shlédl jejím směrem. „Žádný problém, Ash. Prostě se pusť. Vytáhnu tě lanem k další skobě. Tam se zase můžeš chytit.“ Namáhavě polkla. Selský rozum jí radil přitisknutout se ke zdi. Ben na ni mrkl, zřejmě jí četl myšlenky. „Já tě nepustím.“ Zahanbená svými pochybnostmi přiměla své ruce, aby se pustily. Brzdy karabiny ji udržely na místě a ona se pomalu houpala na provaze nad stometrovou propastí. Náhle to s ní trhlo a ona začala stoupat, jak Benovy paže protahovaly její lano přes skobu.

Dvěma tahy se ocitla vedle něj, ale pořád ještě se houpala několik stop od skalní stěny. Podal jí svou ruku. Natáhla se po ní. Jeho prsty jí předtím, než ji pevně uchopil, polaskaly po dlani. Ani na okamžik se jí nepřestával dívat do očí, když ji přitáhl k sobě. Držel ji pevně za pas a jeho ruka byla přes její mokré tričko horká. Ashley natáhla nohy a zachytila se na stěně. „Díky, Bene.“

„Kdykoliv, lásko,“ zašeptal jí do ucha a přejel jí po lících svými rty.

Zrudla a odvrátila se. „Měli bychom… ehm… radši pokračovat.

Michaelson čeká.“

Ben se obrátil zpátky ke skále a pokračoval ve výstupu. Dívala se za ním, jak šplhá s lehkostí horské kozy, s doširoka roztaženýma nohama. Musela se násilím přimět k tomu, aby odvrátila pohled, než se vydala za ním, pořád s ruměncem na tvářích.

Během deseti minut seděli všichni tři na římse, srkali teplou vodu a žvýkali drobivý, suchý sýr.

Ben seděl blízko po boku Ashley a otíral se svou nohou o její. Jedli mlčky, všichni vyčerpaní. Michaelson se zdál být ponořený do vlastních myšlenek.

Nakonec Ashley oklepala drobky z klína a postavila se. Svaly na nohou se jí třásly. Položila si pěsti v bok a vzhlédla na nerovný svah. Naštěstí byl krátký a poměrně mírný. Kdyby měla vyšplhat po další kolmé stěně, potřebovala by předtím nejméně jednodenní odpočinek.

Ben si stoupl vedle ní. „Připravená?“

Přikývla.

„Dobře,“ řekl Ben, „takže se do toho pustíme a vyrazíme.“ Popadl kotouč horolezeckého lana a přihákoval ji k sobě. Když ji v těsné blízkosti přivazoval k provazu, naklonil se k ní a řekl s veselým úsměvem. „Někdy si to budeme muset vyzkoušet, až nebudeme šplhat po skále.“

Obrátila oči v sloup a zavrtěla hlavou. „Tak jdeme.“

Ben si začal znovu pískat tu zatracenou melodii a pustil se do výstupu po svahu. Ashley ho následovala. Podstatnou část stoupání mohla jednoduše jít, jen krátké úseky bylo třeba překonat lezením. Poblíž vrcholku ale výstup začal být zase obtížný. Bylo nutné opatrně vyhledávat stupínky a úchyty a každý metr vyžadoval přemýšlení a svaly.

Ashley si vzdychla a vzhlédla. Přemítala, jestli se někdy vůbec z té zatracené pukliny dostanou. Dívala se, jak se Ben náhle zvedl a překulil se z dohledu. Dorazil na okraj toho útesu! S obnovenou energií ho následovala a stoupala od jednoho úchytu k druhému.

Náhle přes okraj útesu vykoukla Benova tvář, jen stopu od ní. „No tak, co tě zdržuje?“ zubil se na ni.

„Tak mi uhni z cesty,“ odpověděla a oplatila mu úsměv.

Natáhl se dolů a chytil ji za lano.

„Já to zvládnu sama. Jenom…“

Přitáhl ji k sobě, políbil přímo na ústa a pak se odkulil nazad a stáhl ji přes okraj skály na sebe.

Křečovitě se rozesmála, jak ležela natažená napříč přes jeho hruď. Přemohla ji úleva z toho, že konečně tu skálu zdolali. Benův nos byl jen několik centimetrů od jejího. Ale on se nesmál – jen se jí díval do očí. Díky jeho vážnosti vystřízlivěla.

V jeho pohledu byla tak neskrývaná touha, s jakou se dosud ještě nikdy nesetkala. A v jeho očích se zrcadlila otázka. Jak se na něj dívala, odumřel jí smích v hrdle. Jen na okamžik se držela zpátky, ale pak na jeho otázku odpověděla, sklonila se k němu a oplatila mu polibek, nejprve něžně, a potom s vášní, kterou v sobě tak dlouho potlačovala.

V odpověď ji objal pažemi a přivinul ji blíže k sobě, až se jejich těla k sobě tiskla jako jejich ústa.

Přerušila je slova: „Jestli jste, vy dvě hrdličky, už skončily, docela bych potřeboval pomoct.“

Ashley se mohutně začervenala, sklouzla z Bena a posadila se.

Michaelson s největším batohem na zádech se pokoušel přelézt přes okraj útesu. Ben k majorovi přiskočil, uchopil ho za batoh a vytáhl ho nahoru.

Michaelson se vyhrabal na nohy. „Tak jsme tady nahoře. Ale sakra, kde tady?“

Ashley si odkašlala a střelila po Benovi provinilým pohledem. Měli se rozhlížet po okolí. Odepjala svou baterku a rozsvítila ji. Oba muži následovali jejího příkladu. „Pojďme to zjistit,“ řekla.

Ben vytáhl ze svého batohu geopoziční kompas a otevřel jej. „Pořád nefunguje.“ S klapnutím ho zavřel a prohraboval se batohem. „Zapomeňme na všechny ty hypermoderní počítačové nesmysly. Někdy se člověk musí uchýlit ke staromódním způsobům.“ Vytáhl poškrábanou stříbrnou krabičku o velikosti dlaně a políbil ji. „Á! Tady je můj drahoušek. Jednoduchý magnetický kompas s vestavěným barometrem pro měření tlaku vzduchu. Vynikající pro odhadování hloubky.“ Studoval měření svého drobného přístroje. „Odhadoval bych, že jsme právě vystoupali zhruba dvě stě metrů. Tím jsme se podstatně přiblížili k domovu.“ Ukázal kompasem před sebe. „Měli bychom vyrazit tudy.“

Ashley šla jako první, Michaelson kráčel za ní. Okolní skály se před nimi rozestupovaly do prostorné jeskyně, ale nižší výstupek jim bránil ve výhledu do hlavní místnosti. Ashley doražila k jeho hřebenu jako první. Přejela paprskem své svítilny po podlaze jeskyně před sebou a ztuhla.

Ben tam vylezl s ní. „Sakra!“ řekl, když se podíval dolu.

„Zatraceně,“ zašeptal Michaelson.

Ashley rozšířila kužel světla své baterky. Před nimi na podlaze jeskyně ležely tisíce bílých vajec o velikosti zralých vodních melounů. Většina byla shromážděna v oddělených skupinkách. Hnízda. Místnost pokrývaly hromádky prázdných skořápek. V polovině cesty přes jeskyni se choulila těsně k sobě tři nedospělá zvířata, zhruba o velikosti malých poníků. Když na ně dopadlo světlo Ashleyiny svítilny, začala hlasitě kňourat.

Linda měla pravdu, pomyslela si Ashley. Kladou vejce, jako ptakopysk. „To není dobré,“ řekla Ashley, „to vůbec není dobré.“

Z místnosti vystupovala jediná chodba. Byl to tunel, dost velký na to, aby jím projel vlak. Křik mláďat, řezavý jako zvuk nehtů škrábajících po tabuli, neustával. Trojice mláďat se utišila a přikrčila se ve svém hnízdě, jakmile z tunelu před nimi vyrazil řev.

Hnalo se sem něco velkého a rozzlobeného.

18. KAPITOLA

JASON SE NAKLONIL PŘES ZELENÝ ČLUN A DÍVAL SE NA TROJÚHELNÍKOVOU stopu, kterou jeho prsty dělaly ve vodě. Přál si, aby tu byla jeho matka. Ne že by se bál. Původní hrůza z jejich včerejšího útěku se vlastně otupila v pouhé obavy. Jen mu prostě chyběla.

Blakely za ním chrápal, shrbený na svém sedadle. Skoro celý den tu kotvili, sto metrů od břehu. Nebylo co dělat, nebylo na co se koukat. Linii pobřeží zastíral kouřový příkrov. Včera okraje vody projasnily výbuchy ohně. Dnes tu ale nebylo nic než olejovitý kouř a temnota. Těžko říct, kterým směrem vůbec ležela základna. Kolem nich byly jenom stěny prázdnoty, jako kdyby se vznášeli v prostoru.

Jason se převalil na záda. Spona na jeho oranžové plovací vestě ho dloubala do boku. Zavrtěl se, aby se dostal do pohodlnější polohy, a prohlížel si svět nad sebou. Jediná svítilna vrhala na strop kaňku světla. Černou mlhu prorážely stalaktity a mířily dolů na loď. Jako kdyby si na něj ukazovaly. Jak loď pomalu splývala po hladině, vypadalo to, že se stalaktity ohýbají a sledují je, dokud konečně nezmizely v kouři.

Jason se náhle posadil a prudkým pohybem rozhoupal loďku. Počkat. Byli přece ukotveni. Loď by neměla míjet žádné stalaktity. Pohybovali se! Unášel je proud!

„Doktore Blakely!“ Jason přelezl nerovné dno člunu k doktorovi.

„Něco se děje.“

Blakely zasténal a narovnal se na svém sedátku. „Co se děje, Jasone? Viděl jsi další rybu?“ Narovnal si brýle, z nichž mu během včerejška vypadla jedna čočka. Nechráněné oko neustále mhouřil, skoro jako kdyby mrkal. „Podívejte se nahoru, doktore Blakely! Pohybujeme se.“

Blakely s povzdychnutím zaklonil hlavu a rty měl sevřené do úzké, nesouhlasné linky. Pak se jeho výraz změnil ve zděšení a obě oči se mu rozšířily. „Sakra, my se opravdu pohybujeme.“

Blakely sáhl přes lodní bok a začal vytahovat kotvu, přičemž házel mokré smyčky provazu Jasonovi k nohám.

Jason zamračeně odsunul sliznaté, páchnoucí smyčky stranou.

„Zatraceně!“ Blakely držel v ruce roztřepený konec lana. Žádná kotva na něm nebyla. „Vypadá to, jako kdyby to něco překousalo.“ Hodil konec lana na podlahu a sedl si ke kormidlu. „Proud je tady silný. Pohybujeme se pěkně rychle.“

„Co budeme dělat?“

Blakely přešel k motoru. „Nejdřív musíme zjistit, kam míříme. Jasone, jdi na příď a zapni pátrací reflektor.“

Jason rychle přešel na příď, popadl držadlo reflektoru, palcem stiskl vypínač a natočil kužel světla dopředu. Silné ostří světla protlo temnotu před lodí. Ale kouř se nenechal tak snadno porazit. Hustý rubáš olejovité mlhy pohlcoval světlo několik metrů od přídě.

„Jasone, uvolni pádla. Možná budeme muset veslovat.“

„Proč? Můžeme prostě využít motor.“

Blakely zavrtěl hlavou. „V nádrži není tolik paliva. A v takhle hustém kouři by bylo sebevraždou plout příliš rychle. Můžeme do něčeho narazit nebo najet na břeh. A kromě toho, jestli jsme blízko pobřeží – a kdo to má sakra v téhle polévce poznat? – nechci přilákat ničí pozornost. Takže budeme veslovat.“

Jason přikývl, upevnil svítilnu v dané poloze a přesunul se k místu, kde byla uložena dvě umělohmotná vesla. Právě když jedno zvedal, Blakely najednou zaklel. Jason vzhlédl.

Rychle se k nim blížila stěna z ostrých kamenů, která se tyčila doširoka před nimi. Ze stěn a z vody vyčnívaly černé dýky. Proud hnal jejich plavidlo přímo na ten nejsilnější trs nabroušených kamenů. Plavba na velkém gumovém balonu náhle vypadala jako dost hloupý způsob cestování.

Blakely se naklonil plnou vahou na kormidlo a zaječel: „Chlapče, nasaď i pravou stranu a pádluj jako o život!“

Jason pochopil hrozící nebezpečí a hbitě se přesunul na pravou stranu, kde se naklonil přes člun, aby nasadil do držadla i toto veslo.

Zabral, přesně jak mu to jednou ukázala jeho matka, když jeli na kánoi po řece Colorado. Zabíral čepelemi vesel hluboko do vody a dělal dlouhá a rychlá tempa.

„Nepodaří se nám to,“ křičel Blakely a každé jeho slovo bylo o něco hlasitější než to předešlé.

Panika v jeho hlase byla nakažlivá. Jasonovo promyšlené pádlování přešlo najednou v horečnaté. Přesto ale pořád s bušícím srdcem bedlivě naslouchal a čekal, že každou chvíli uslyší trhání probodnutého člunu.

Ramena ho pálila od námahy, ale pořád zabíral.

„Otáčíme se!“ V Blakelyho hlase se ozvala stopa naděje.

Jason se ohlédl přes rameno. Loď teď ke stěně mířila spíše ze strany. Pádloval dál. „Nastartujte motor!“ vykřikl.

„Není dost času. Netroufám si pustit kormidlo.“

Jason zažil už dost výletů na kánoích, aby věděl, že se jim to nepodaří. Přesto i nadále zápasil s vesly. Pak skrz kouř před lodí spatřil otvor, který se objevil ve skalní stěně, zatímco jejich loď se točila na bok. Byla to široká, černá ústa. Kdyby do nich dokázali zamířit, možná by minuli tu ostrou stěnu.

Blakely ten otvor spatřil také. „To je naše jediná šance.“

Jason divoce zabíral. Naštěstí proud do otvoru mířil také. Jak pracoval vesly, příď lodi se zanořila hlouběji do proudu.

„Pozor na hlavu!“ vykřikl na něj Blakely.

Jason se shýbl, zrovna když proplouvali pod skalním převisem. Každou chvíli narazí do skály! Nahrbil se v člunu v očekávání kolize. Ale síla proudu člun náhle popadla a vtáhla příď kolem ohbí a do černého tunelu.

„Dokázali jsme to,“ řekl Jason.

Vpluli hladce do tunelu. Jason přelezl k příďovému světlometu a posvítil s ním do strany, aby si prohlédli okolní stěny. Nebyly tu žádné kamenné ostny, které by hrozily, že jejich člun prorazí. Stěny tu byly naopak hladké jako sklo.

„Vypadá to, že jsme zatím v bezpečí,“ řekl Blakely. „Tohle je řeka, která odvodňuje jezero. Naštěstí pro nás léta proudící vody tyhle stěny vyhladily.“ Jeho slova se odrážela od skal ozvěnou a dodávala jim pocit, že jsou v nějaké dutině.

Řeka unášela loďku hlouběji do tunelu. Světlo protínalo tunel k nejbližší zákrutě. „Kam to vede?“ zeptal se Jason.

„To nevím a nemyslím si, že by byla vhodná doba na to, abychom to zjišťovali. Podíváme se, jestli by nešlo otočit člun, a já nastartuji motor.“

Jason podal Blakelymu veslo a každý se posadil k jedné straně. Jason vesloval dopředu, zatímco doktor nazad. Loď se začala otáčet, zrovna když ji proud zanesl k zatáčce v tunelu. Řeka za ohbím náhle počala klesat z prudšího svahu. Ale vyšší rychlost proudu osu člunu opět vyrovnala do původního směru.

„Drž se, Jasone!“ řekl Blakely, když byla loď tažena ke zpěněným vodám.

Jason ztěžka polkl a jednu ruku zamotal do provazového držadla. Člun vletěl do koryta a výrazně zrychlil. Příďové světlo houpavě osvětlovalo zčeřenou hladinu. Výhled dopředu Jasona přiměl k tomu, aby se provazu chytl i druhou rukou.

Tunel zatáčel kolem ostrého ohybu. Řeka vykružovala oblouk, který nutil vodu, aby šplhala vysoko na stěnu, a hladina tak byla nakloněná v nemožném úhlu.

„Sakra!“ vyrazil Blakely, rychle si otřel vodní tříšť z brýlí rukávem košile a také popadl provazové držadlo.

Loď vystřelila do zatáčky a vyletěla vysoko na stěnu. Jako kdybychom sjížděli tobogán ve stoce, pomyslel si Jason. Díval se, jak se Blakelyho strana člunu zvedá vysoko nad jeho hlavu. Doktor zápasil s tím, aby zůstal sedět na svém místě, a nohy mu klouzaly po kluzkém gumovém dně člunu. Jason se nahrbil a modlil se, aby se loď nepřevrátila.

Když se zatáčka opět vyrovnala, člun dopadl zpátky a tento dopad Jasona mrštil na jeho dno.

„Další zatáčka!“ vykřikl Blakely.

Jason se na ni duševně připravil. Tentokrát do výšky vyletěla jeho strana člunu. Viděl pleš, která korunovala doktorovu hlavu. Pak se loď opět vyrovnala. „Jak zastavíme?“

Blakely se přimhouřenýma očima díval do tunelu před nimi, zatímco loď uháněla podél stěn. „To nevím. Jenom doufám, že se nakonec ten sklon trochu zmírní, abychom zpomalili… Drž se! Blíží se další zatáčka!“

Po pěti dalších zákrutách se Jasonovi udělalo zle od žaludku. Příděl sušených potravin, který snědl ke snídani, se mu začal v žaludku bouřit. „Budu zvracet,“ zamumlal.

„Ššš!“ řekl Blakely. „Poslouchej.“ Člun poněkud zpomalil, řeka se vyrovnala, ale proud byl stále silný.

Jason potlačil zasténání a natočil hlavu jedním uchem dopředu. Co přijde teď? Pak to uslyšel taky. Znělo to, jako kdyby někdo kloktal. Zvuk sílil a sílil, až přešel do hromového burácení.

Blakely pronesl další slovo, jako kdyby zraňovalo jeho ústa. „Vodopád.“ Popadl kormidlo. „Musíme se otočit a nastartovat motor!“

Jason se podíval na skalnatou trubku, která se stáhla kolem nich. Na otáčku tu nebylo dost místa, nemluvě o prudkém proudu vody. Pak si vzpomněl na něco, co ho naučila jeho matka. „Otočíme se v další zatáčce!“ zařval přes hřmot blížícího se vodopádu.

„Cože?“ Blakely se na něj podíval, jako kdyby se Jason zbláznil. „Až budeme zatáčet, síla vody nám pomůže s otočením.“

„To je příliš nebezpečné.“

„Jo, ale co tohle?“ ukázal Jason dopředu. „Dobrá poznámka. Jak se otočíme?“

Jason horečnatě máchal rukama, zatímco se pokoušel vysvětlovat. „Ohněte kormidlo v opačném směru, než bude další zatáčka. Přídí vyjedeme po stěně nahoru. Proud pak otočí záď člunu. Obrátí nás čelem vzad. Jednou jsme to s mámou zkoušeli.“

„Fungovalo to?“

„No, nefungovalo. Převrhli jsme loď.“

„Skvělé.“

„Ale mělo by to jít. Jenom jsme to udělali špatně.“

„No, my budeme mít jediný pokus, abychom to udělali dobře. Už se blíží další roh!“ Blakely musel křičet, aby byl přes řev vody slyšet.

Jason se rychle přesunul vedle Blakelyho, aby pomohl doktorovi svou váhou s kormidlem. „Zatlačte, až řeknu!“ vykřikl. Doktor přikývl.

Jason počkal, dokud špička lodi nevplula do zatáčky. „Teď!“ Blakely nalehl plnou vahou na kormidlo a Jason se k němu přidal. Příď vystřelila nahoru na zeď a člun se naklonil do kolmé polohy.

„Nepouštějte ho!“ křičel Jason, který vycítil, že doktor začíná uvolňovat svoje sevření kormidla. „Dokud se neotočíme!“

Člun se na okamžik zachvěl, pak se záď lodi ocitla vepředu a světlo rázem začalo mířit směrem, odkud připluli.

„Můj bože!“ vyvalil oči Blakely. „My jsme to dokázali.“

Jason se otočil, aby se podíval, kam je ten proud pořád unáší. Sto metrů před nimi se řeka vyprazdňovala do rozlehlé jeskyně. Přimhouřil oči před přibližujícím se otvorem. To je divné, pomyslel si a znovu se rozhlédl po stěnách kolem nich. Nezmizelo to. „Podívejte, ze stěn vychází nějaký druh světla.“

Blakely zaklonil hlavu, aby se podíval. „To je nějaký druh zářící plísně.“ Zatáhl za šňůru startéru. Motor zakašlal, ale nechytil.

„A jéje!“ řekl Jason. „Podívejte!“

Blakely si toho už všiml a horečnatě škubal za šňůru.

Kousek po proudu osvětlovala záře ze stěn vír zpěněné vody. Řev jim teď útočil na ušní bubínky a rachotil jim přímo v lebce. Řeka mizela za rozbouřenou vodou. Padala z útesu!

Jason se otočil k doktorovi, zatímco člun letěl ke srázu. „Honem!“

Po dalším zuřivém škubnutí motor zakašlal – a pak naskočil! Blakely přidal naplno plyn. Motor bojoval s proudem. Ze začátku to bylo bez účinku. Proud člun dále unášel k vodopádu. Konečně ale, několik metrů před bílou pěnou, motor začal vyhrávat. Loďka stála na místě a motor zápasil s proudem.

„No tak, no tak, no tak,“ přemlouval Jason loď a vlastní vůlí se ji pokoušel postrčit proti proudu.

Jako kdyby ho člun slyšel, začal postupovat dopředu, nejprve pomalu, pak stále rychleji a rychleji.

Jason zavýskl. Blakely se horečnatě zasmál.

Pak motor zhasl.

19. KAPITOLA

A ZNOVU PRONIKAVÝ ŘEV. UŽ TO TÉMĚŘ DORAZILO DO JESKYNĚ.

Ashley hledala jakýkoliv jiný východ z hnízdiště. Stačila by i malá štěrbina, ve které by se mohli ukrýt. Spěšná prohlídka baterkou ale odhalila jen samé skály.

„Zpátky dolů!“ řekl Ben a ukázal svítilnou k útesu. Michaelson už měl v ruce svou pušku s upilovanou hlavní. „Ne, zůstaneme tady a zabijeme to.“

Ashley zavrtěla hlavou. „Můžou tam být další. Palba by mohla přilákat celou smečku těch zatracených stvůr. Střílet budeme, jenom když nás to zažene do kouta.“

Ben se ohlédl k útesu. „Já bych řekl, že v koutě už jsme.“

„Jenom se potřebujeme někam schovat,“ řekla. „Když Velká máma najde jeskyni prázdnou, třeba ztratí zájem a zase půjde pryč.“

„Ale kde se můžeme schovat?“ zeptal se Michaelson. Zkontroloval si zbraň, aby se ujistil, že nábojnice je připravena v komoře.

Ben si sundal kotouč lana z ramene. „Můžeme se pověsit přes okraj útesu. Počkáme, až to odejde. Jestli nás to najde, můžeme slanit o kus níž.“

Ashley měla sice pořád pocit, že má místo paží ochablé nudle, ale neměli na výběr. „Dobrý nápad. Jdeme.“

Ashley sklouzla z valu dolů a následovala Bena k okraji skály. Michaelson jim kryl záda a hlídal ústí tunelu, až se objeví matka.

„Uvaž provaz kolem toho stalagmitu,“ radil jí Ben. „Takhle.“

Udělala to po něm a utáhla uzel ještě pevněji než on. Ještě s ním pro jistotu trhla potřetí.

„To je dost pevné, Ash.“

„Jen si to ověřuju.“ Dívala se, jak Ben připravuje majorovo lano na třetím stalagmitu. Přehodil připevněný provaz přes okraj útesu a nechal ho viset volně dolů přes skalní stěnu.

Jeskyní se rozlehlo vzteklé zařvání. Ashley se ohlédla k hnízdům.

Michaelson slezl po náspu dolů k Ashley a v jedné ruce svíral svou pušku. „Už je tady!“

„Ash! Rychle dolů. Já pomůžu Michaelsonovi.“

Přikývla a zaklapla lano do své karabiny. „Neriskuj.“

„Kdo, já?“ Mrkl na ni a postrčil ji k útesu. Ozvalo se další zařvání. „Dělej!“

Ashley popadla lano, naklonila se přes okraj skály, seskočila o několik stop dolů a tam se zastavila. Okraj útesu jí teď bránil ve výhledu na Bena. Sakra, neviděla, co se tam nahoře děje, ale slyšela to.

„Nečekej, Bene! Pohni zadkem přes útes!“ Michaelsonův hlas byl téměř hysterický. „Je těsně za mnou!“

„Jen se sem pohni, kamaráde.“

Přes okraj se snesla sprška uvolněné břidlice, jak se major smykem zastavil. „Vidí nás! Už sem jde!“

Ze zvuku drápů trhajících skálu Ashley přeběhl mráz po zádech. Seshora se ozval ohlušující řev, který zněl, jako kdyby přicházel přímo z okraje útesu.

Náhle přes okraj propasti skočil Michaelson a provaz se mu odvíjel skrz jeho karabinu. Narazil botami do skály několik metrů po její levici. Jeho obličej byl v záři přilbové svítilny červený jako řepa.

„Co Ben?“ zeptala se a dívala se vzhůru ke skalnímu okraji.

Michaelson zalapal po dechu a potřásl hlavou. „On… on… zhasnul svoji baterku… a pak vyrazil za hromadu kamenů. Nemyslím si, že ho to vidělo. Zaměřilo se to na moje světlo.“

Modlila se, aby byl v bezpečí, a dívala se na prázdný, kývající se provaz nalevo od ní. Slyšela, jak něco přímo nad ní funí. Dolů spadla další břidlice a zasypala Michaelsona.

Přes okraj skály se vynořila plazí hlava a nejdřív jedním černým okem a potom druhým se dívala dolů. Byla přesně nad majorem. Zarazila se a jedním okem se dívala přímo na Michaelsona. Otevřela čelisti a zařvala na něj.

Michaelson seskočil ještě o metr níž a byl teď bezpečně mimo dosah jejího dlouhého krku s hřebínkem. Predátor na svou unikající kořist zasyčel a naposledy naklonil hlavu, než ji stáhl zpátky přes okraj útesu. Ashley vydechla zadržený vzduch a Michaelson jí ukázal vztyčený palec. Byli v bezpečí. Ale co bylo s Benem? Znovu zapátrala pohledem nahoře. Vzdech z levé strany však přilákal její pozornost zpátky k Michaelsonovi. Ten přišel o svou oporu a narazil tělem do stěny, když jeho provaz začal s trhnutím stoupat nahoru. Přihlížela s široce rozevřenýma očima, jak je jeho visící postava vytahována o dalších několik metrů vzhůru. Narazil tvrdě do stěny ramenem.

„Ježíši Kriste! Má to moje lano!“ Byl vyvlečen o další kus nahoru a teď už byl jenom pár desítek centimetrů pod okrajem.

Zvíře znovu nahlédlo přes okraj s nakloněnou hlavou a upíralo oko na Michaelsona. V čelistech svíralo jeho provaz. Narovnalo se a Michaelson se tak houpal na provaze visícím od jeho tlamy.

Ashley se pokusila vytáhnout jednou rukou svoji pistoli, zatímco druhou se držela provazu. Její prsty zápasily s přezkou pouzdra. Zatraceně! Bojovala s pouzdrem, ale ztuhla, když uslyšela Benův hlas.

„Hej, ty tam, Velká mámo. Takhle se zachází s hosty?“ Ben doprovodil svá slova hlasitým zapískáním.

Ashley viděla, jak sebou zvíře trhlo a otočilo hlavu ve směru hlasu. Michaelson na laně se divoce rozhoupal. Pak zvíře otevřelo čelisti, aby zasyčelo na nového vetřelce, a pustilo lano.

Michaelson proletěl kolem Ashley s rozevlátýma rukama i nohama. Průvěs jeho lana se napjal. Narazil do stěny. Srážku doprovodil zvuk praskající kosti.

Podívala se na něj dolů. Sténal, oči měl přimhouřené bolestí a namáhavě se snažil zaujmout slaňovací polohu. Používal přitom jenom jednu nohu. Upokojená, že major pád přežil, Ashley zase obrátila oči vzhůru.

Obluda zmizela z jejího dohledu. Slyšela, jak odfrkuje a čenichá tam nahoře a při svém pátrání váhavě škrábe drápy do skály. No tak, Bene, dostaň se sem dolů. Naslouchala, aby jí neunikly žádné další náznaky toho, co se tam děje. Ticho. Pohlédla doleva. Benovo lano bylo pryč!

Kdy zmizelo?

Její pozornost přilákalo hlasité radostné odfrknutí. Lovec právě našel svou kořist. Ozvalo se horečnaté škrábání a hrabání.

„Podívej se, mámo!“ Benův hlas byl zuřivý. „Uštrikoval jsem ti novou šálu.“

Vzteklé zařvání.

Najednou Ben skočil přes okraj do prázdného prostoru a za ním se odvinoval provaz. Když doletěl na konec průvěsu lana, ve vzduchu se otočil čelem ke skále a prudce do ní vrazil. Nataženýma nohama vstřebal sílu nárazu. Jenom „uf“, které vyrazil, naznačovalo, že na něj náraz měl nějaký vliv.

„Bene…?“ řekla s úlevou a zmatkem. „A co to…?“

Ben ukázal nahoru.

Stočila pohled k okraji útesu. Hlava zvířete se houpala přes útes a z povolených čelistí jí visel tlustý jazyk. Benův provaz mu na krku tvořil smyčku, která se mu zařezávala hluboko do masa.

Ben našpulil směrem ke zvířeti pusu. „A kde je nějaký vděk? Řekl bych, že se jí můj dárek moc nelíbí.“

Villanueva zasténal a otevřel oči. Linda mu zkontrolovala puls. „Dostává se z toho,“ řekla. Dělala si starosti, jestli nebudou ty houbové spory na oslabeného SEALa příliš silné.

„To je dobře,“ řekl Chálid. Z jeho stísněného výrazu bylo vidět, že ani on se z omámení ještě tak docela neprobral. Zavřel oči a přitiskl si prsty ke spánkům.

„Tumáš. Zkus tohle.“ Podala mu vlhký ručník. „Lehni si a dej si ho přes oči.“

Unaveně se na ni usmál, ale její nabídku přijal.

Když si lehl, Linda se obrátila k Villanuevovi. Otřela vojákovi čelo. S Chálidovou pomocí byla schopná ho přepravit do místnosti, kde bylo relativně málo hub. Jeskyní zurčel pramen studené vody, mírně nakyslé díky minerálům, které v ní byly rozpuštěné. Jedinou přístupovou cestou do této jeskyně byla úzká červí díra, příliš malá pro jakékoliv velké predátory. Přesto si Linda nechávala na kameni v dosahu pistoli.

Villanueva se pokoušel promluvit přes lepkavé rty. „V-v-vodu…“

Pomohla mu do sedu a zvedla mu pohárek k ústům. Roztřesenou rukou si od ní vzal hrneček a podařilo se mu ho udržet.

„Co se stalo?“ zeptal se a podíval se na Chálida, který teď slabě chrápal pod svým vlhkým ručníkem.

Vysvětlila mu všechno o jedovatých houbových sporách, zatímco dopíjel svou vodu.

Vrátil jí hrneček. „Je tady dole něco, co se nás nepokouší sežrat?“ Usmála se na něj. „Tohle je nepřátelské prostředí. Myslím, že všechno, co se tu pokouší přežít, se musí naučit co možná nejvíc využívat omezené zdroje, které tu má k dispozici. To znamená silnou konkurenci a rozmanité způsoby útoku.“

„Skvělé. Co bude dál? Masožraví motýli?“ Pokrčila rameny.

„Sakra, docela bych si zakouřil,“ řekl. „Nemyslím, že by to pro vás bylo dobré.“

Povytáhl obočí. „Zrovna mi skoro ukousli ruku, pohrávala si se mnou velká obluda a teď se mě pokoušela otrávit nějaká zatracená plíseň. Myslím, že dokážu přežít jednu cigaretu.“

Přikývla. „Můžu se podívat do Chálidových věcí. Má několik balíčků. Jsem si jistá, že mu nebude vadit, když se s vámi o jednu podělí.“ Přitáhla si k sobě jeho batoh, překvapená tím, jak je těžký, a otevřela ho. Prohrabovala se náhradním oblečením a horolezeckým náčiním. „Musí to tady někde být.“

„Nenamáhejte se. Já můžu…“

„Tady to je, myslím, že jsem jednu našla. Je ještě pořád v celofánu.“ Paži měla po loket ponořenu do batohu a konečky prstů nahmatala plastový balíček. „Mám to!“ Vytáhla ruku z batohu a svírala v ní svůj nález. Zahanbeně si uvědomila, že to není balíček cigaret. Zvědavě předmět přiblížila ke světlu, aby si ho pořádně prohlédla.

Villanueva vytřeštil oči, když spatřil, co drží v ruce. „Opatrně s tím.“

„Co to je?“

„Plastická výbušnina. Ukažte mi ji.“

„Výbušnina?“ Podala mu váleček, zabalený do celofánu.

Převracel jej v ruce. „To označení, které tu je vyražené…, to je německá výroba.“

„Ale proč by…?“ Podívala se na spícího muže. „Možná si myslel, že jako geolog bude potřebovat vyhodit něco do povětří, aby se dostal ke svým vzorkům.“

Villanueva zavrtěl hlavou. „O tom bych byl informován. Řekli by mi, kdyby měl s sebou někdo plastickou trhavinu. Tohle je zjevně kontraband. Podejte mi jeho batoh.“

Zadržela dech a v hlavě se jí honilo tisíce myšlenek, když mu podávala Chálidovo zavazadlo. Teď si uvědomila, jak opatrný vždycky byl na to, aby mu někdo sahal na batoh. Jak podivný byl jeho výraz, když se ho někdo zeptal na něco z jeho minulosti. Ale taky si pamatovala, jak ji jeho silná paže vytahovala do strmých svahů, a vzpomínala si na jeho slova, kterými jí dodával odvahu.

Villanueva batoh zavřel. „Je tady dvanáct balíčků. To je dost k tomu, aby nám celá sopka spadla na hlavu.“ Natáhl se pro její pistoli, ale zranění mu zabránilo v tom, aby na ni dosáhl. „Dejte mi svou zbraň.“

Instinktivně začala plnit jeho pokyn, ale když uchopila pistoli, zarazila se a najednou si nebyla jistá, co by měla udělat.

S drnčivým zachrápáním se Chálid probudil. Stáhl si látku z obličeje a posadil se. „Co to…?“ Očima přelétl od Villanuevy, který pořád držel jeho batoh, k Lindě s pistolí v ruce. Svraštil obočí, které mu pokleslo těsně nad oči. Jeho přízvuk byl najednou silnější. „Co to sakra děláte s mým batohem?“

Jeho slova patřila Villanuevovi, ale žár jeho zlosti ožehnul i ji. Zahanbeně promluvila: „My jsme jenom hledali cigarety a…“

Villanueva ji přerušil. „Jakou tady hrajete hru, Chálide? Kdo vás poslal?“

„Nevím, o čem to mluvíte. Vraťte mi můj batoh.“

Voják zavrtěl hlavou. „Jděte k čertu.“

Linda před nimi o krok ustoupila. Zbraň držela volně v ochablých prstech. Neustále zírala na Chálida. Byl to ten samý muž, který se s ní dělil o svou vodu. Ten samý muž, který ji vytáhl, když uvízla v té úzké štěrbině.

Její pohyb přilákal Chálidův pohled. Promluvil na ni a ukázal palcem na Villanuevu. „Má horečku? Je to tím houbovým jedem? Proč se takhle chová?“ Posunkem jí naznačil, aby se od Villanuevy vzdálila. „Buď opatrná. Mohl by být nebezpečný.“

Otupěle pozorovala, jak se její nohy začaly pohybovat Chálidovým směrem. „Je mu dobře. Jenom nechápe, k čemu máš s sebou plastické výbušniny.“

„Jděte od něho pryč!“ Villanueva se pokoušel vstát, ale byl příliš slabý a nejistý. Znovu se zhroutil. „Nevěřte mu. Dejte mi tu zbraň.“

Chálid se k ní otočil. „Nedělej to. Zabije mě.“

Podívala se na Villanuevu.

Vojákovy rty byly sevřeny do kruté úzké čárky. „A co sis naplánoval pro nás se všemi těmi výbušninami ty?“

Chálid sklonil hlavu. „Lindo, já ti to vysvětlím. On to překrucuje. Já nejsem nějaký arabský terorista. Nechává se ovlivňovat svými předsudky.“

„Chálide…?“ Udělala další drobný krůček jeho směrem, takže teď už od něho byla jen něco přes metr. „Pozor!“

Villanuevovo varování bylo příliš pomalé. Daleko pomalejší než náhlý Chálidův skok. Než Linda stačila zalapat po dechu, byl u ní. Pevně ji svíral. Jednou rukou sáhl dolů a vykroutil jí pistoli z prstů.

„Je mi to líto,“ zašeptal jí do ucha. „Nemělo k tomu dojít takhle.“ Pustil ji a zbraň držel ve své ruce.

Odpotácela se několik kroků pryč a oči se jí zalévaly slzami. Namířil pistoli na Villanuevu.

„Tak co teď, Chálide?“ řekl voják s pohrdavým úšklebkem. „Jak si myslíš, že se odtud dostaneš?“

„Tak, že se zbavíme přítěže.“ Dvakrát stiskl spoušť. Villanuevova hlava sebou škubla dozadu a na čele se mu objevily dvě malé dírky. Jeho tělo se zhroutilo na podlahu.

Linda vykřikla. Zakryla si tvář a klesla na kolena, vzlykala a očekávala, že každým okamžikem ucítí, jak kulky vnikají i do ní. Jejího ramene se dotkla Chálidova ruka. Beze slov. Odtáhla se a pořád plakala. Ruka se jí nepokusila dotknout podruhé. Nakonec se její trhavé vzlyky změnily v prostý proud slz. Vzhlédla.

Chálid seděl na bobku a měl svěšenou hlavu. Zbraň měl pořád v ruce a držel ji tak samozřejmě a ledabyle jako pero. Musel si všimnout jejího pohledu.

Popotáhla. „Proč?“

Odpověděl suše a bez emocí. „Byl jsem na tuto misi přidělen.“ Chálid obrátil obličej k ní. „Blakely byl naivní. Zprávy o objevu obrovské diamantové sošky se dostaly k mnoha uším. Jihoafrický diamantový kartel oslovil mého zaměstnavatele. Kdyby byl někdy nalezen zdroj takových obrovských diamantů, zničilo by to celý trh s diamanty. Současné ceny by se zřítily dolů. Byl jsem pověřen, abych našel zdroj diamantů a pak to naleziště sabotoval. Abych vyhodil do povětří celý systém.“

Sklopila hlavu. „Všichni ti mrtví jenom kvůli penězům.“

Natáhl se a obrátil si její obličej k sobě. Konečky prstů měl teplé od horké zbraně. „Ne,“ řekl, „přijal jsem to pověření od Jihoafričanů i z jiného dvodu. Důvodu, který je bližší mému srdci. Kdyby se z tohoto kontinentu měl stát hlavní dodavatel ropy, zničilo by to stejně jako v případě trhu s diamanty ekonomiku Blízkého východu. Ropa je krví mé země. Před těžbou ropy byla moje země chudá. Chybělo vzdělání, chyběla zdravotní péče, nebylo úniku ze všeho toho písku. Nechci se dívat, jak se to děje znovu. Ne potom, co jsme udělali takový pokrok.“ V očích se mu objevil záchvěv bolesti. „Cením si své země stejně, jako ty si ceníš své. Zabíjela bys, abys zachránila svou zemi?“

Sama si nebyla jistá, a proto neodpověděla, jen odvrátila tvář stranou.

Přestal se dotýkat její brady a postavil se. „Potřebuju se dostat zpátky nahoru. Abych dokončil svůj úkol.“ Přešel k Villanuevovu tělu. „Musel jsem ho zabít. To, že o tom věděl, ohrožovalo mou misi. Ale… tebe… potřebuji. Další pár očí, další pár rukou. Nahoru vede dlouhá cesta.“

To v ní na okamžik vzbudilo naději.

„Mám svůj úkol a já neselžu,“ pokračoval. „Ty můžeš buď zůstat tady…, nebo můžeš jít se mnou. Ale musíš chápat jednu věc. Jestli půjdeš se mnou a zradíš mé tajemství, budu nucen znovu zabíjet.“ Natáhl k ní ruku. „Můžu ti věřit?“

Linda zírala na jeho mozolnatou dlaň. Když půjde s ním, může se proti ní obrátit stejně rychle, jako to udělal s Villanuevou. Ale zůstat sama tady dole, beze zbraně, znamenalo jistou smrt.

Linda si objala tělo pažemi, ignorovala jeho ruku a došla k rozhodnutí. „Půjdu s tebou.“

Díky bohu, pomyslel si Michaelson, když se Ben před ním zastavil. Opřel se o Australanovo rameno a narovnal se. Provizorní dlaha na jeho kotníku se mu zarývala do stehna. Ten mizerný krám mu rychle připlácli na nohu, jakmile vyšplhali zpátky nahoru do oblasti hnízdiště. Chodit sice mohl, ale jen pomalu a nejistě. Jen zamrkal, když spatřil, jak daleko musejí ještě ujít, aby došli k východu z hnízda.

„Neslyšeli jste něco?“ zeptal se Ben a napjatě naslouchal.

Ashley zavrtěla hlavou. Michaelson zpozorněl.

Několik metrů za nimi na ně začala syčet mláďata predátorů a jejich drobné hřebínky se chvěly nahoru a dolů. Když jim došlo, že skupinka lidí odchází z hnízda, jejich protesty utichly. Tunel byl ale pořád ještě kus před nimi a vypadal jako černý drápanec ve stěně. „Ne,“ řekl Michaelson. „Nic. Zdá se, že vzduch je čistý.“ Ben přikývl a prstem si pročistil ucho. „Byl bych přísahal…“ A šel dál. Michaelson, neohrabaně našlapující svým zraněným kotníkem, ho následoval.

Ashley pokročila těsně za něj. „Tak jak to jde?“

„Dobře, ale stejně si pořád myslím, že byste měli pokračovat beze mě. Budu vás zdržovat.“

Ashley se zamračila. „Stejně bude nejlepší, když půjdeme pomalu. Nemůžeme vědět, co na nás čeká.“

Rezignovaně šlapal za Benem a jedním okem sledoval ústí chodby. Svůj cíl. Začal počítat kroky, každé liché číslo bylo bolestivé, to když přenesl váhu na kotník v dlaze.

Třicátým třetím krokem konečně došel k tunelu. Opřel se o jeho stěnu a na čele se mu perlily kapky potu. V pravém boku ho začalo bolestivě píchat. Zatraceně, musel si asi i zlomit žebro, pomyslel si a mnul si bok rukou.

Ben došel k němu. Než se Michaelson dobelhal, prozkoumal zatím kus chodby. Podíval se, kde si Michaelson drží ruku, a povytáhl obočí, ale naštěstí nepoložil žádnou otázku. Už tak bylo dost zahanbující, že mu ten Australan musel vytáhnout osinu ze zadku, když ho vyhmátla ta obluda. Kdyby nebylo Benova pošetilého kaskadérského kousku, teď už by byl mrtvý.

Spustil ruku ze svého boku. „Co jsi zjistil?“

„Tam dole je to zatracené bludiště. Chodby se křižují všemi možnými směry. Některé jsou osvětlené houbami, jiné jsou tmavé. Musíme být opatrní.“

„Aspoň máme dost únikových cest.“

„To jo, ale která cesta nás dostane odsud pryč?“

„Existuje jediný způsob, jak to můžeme zjistit.“ Potlačil bolestivou grimasu a ukázal do tunelu. „Až po tobě.“

Ben namířil svou baterku před sebe a vešel do chodby. Po několika metrech opatrného postupu si Michaelson uvědomil, že Benův popis chodeb byl ještě velice zdrženlivý. Hned na první křižovatce se do všech směrů rozestupovalo pět tunelů.

„Teď kudy?“ zeptal se Ben. Jeho otázka směřovala na Ashley.

Michaelson skákal dopředu, naštvaný, že ho Ben vyloučil z rozhodovacího procesu. I když byl momentálně invalida, pořád tu byl nejvyšší vojenský důstojník on. Jejich bezpečnost zůstávala jeho hlavní zodpovědností.

Ashley zaměřila svou svítilnu do každého tunelu. Pak se kuželem světla zastavila v jedné chodbě. „Tahle cesta vypadá, jako že vede nahoru. A má ve stěnách trochu těch zářivých hub.“

Michaelson nahlédl do vybraného tunelu. Bezvýrazně si odfrkl.

Ashley se na něj podívala. „Ta plíseň nám umožní šetřit bateriemi. Pořád nevíme, jak dlouho budeme muset cestovat, než najdeme cestu z téhle pekelné díry, takže bychom raději měli myslet na šetření. Postupovat pokud možno přírodně osvětlenými průchody. Kromě toho, čím víc světla je kolem, tím bezpečněji si připadám.“

Michaelson přikývl. Bez ohledu na to, jak moc mu to šlo na nervy, její vyhodnocení situace bylo rozumné. Sám by to nenaplánoval o nic lépe. „Tak půjdeme,“ řekl.

Ben zaujal opět místo v čele. Nastavil svítilnu na slabou, rozptýlenou záři, která přesně stačila k osvětlení některých černějších koutů a skulin. Jinak vydávala houstnoucí plíseň na stěnách dostatečnou záři, aby při ní bylo vidět na cestu. Ben na ně mávl, ať zhasnou své svítilny včetně přilbových.

Michaelson následoval Bena a jejich skupinku uzavírala Ashley s pistolí v ruce. Michaelson skřípal zuby, jednak bolestí a jednak kvůli svému fyzickému stavu. To on by jim měl krýt záda nebo dávat pozor na případná nebezpečí v jejich čele, a ne být schovaný uprostřed jako nějaký rozmazlený maminčin mazánek.

Přesto se ale o pořadí jejich postupu nemohl nijak dohadovat. Ben vždycky prozkoumal několik metrů chodby, zatímco Michaelson kulhal za ním a snažil se udržovat rychlost. Ohlédl se za sebe, stoje na své zdravé noze, a díval se, jak Ashley hlídá chodbu za nimi. Otočila se a přistihla ho, jak ji sleduje. Malinko se na něj usmála, skoro jako kdyby se mu snažila dodat odvahu.

Rozzlobeně svraštil obočí a zvýšil rychlost svého poskakování. Míjeli postranní chodby a křižovatky. Ani se nesnažil zapamatovat si jejich cestu, jenom ulpíval očima na Benových zádech a ze všech sil se mu snažil vyrovnat. Horká krev ho hnala kupředu i přes veškerou bolest a přes jeho zranění, avšak tato horečnatá rychlost se nakonec změnila v žalostné ploužení. Ben zmizel za ohybem chodby. Michaelson teď lapal po dechu a před očima mu tančily jiskřičky světel; z kotníku mu vystřelovaly elektrické záchvěvy bolesti.

Zastavil se a opřel se o stěnu, protože ho pálil bok, jako by ho měl v jednom plameni.

Ashley pokročila k jeho rameni a v hlase jí zněla směs starostlivosti a zlosti. „Přestaň se tak týrat. Tohle není závod. Odsud nás může dostat jedině opatrný postup.“

„Zpomaluju vás,“ procedil Michaelson mezi zuby sevřenými bolestí.

Před ním se najednou objevila Benova tvář. Kruci, ten Australan se uměl pohybovat tiše, když chtěl. Ben se tvářil starostlivě.

„Je mi dobře,“ zíral na Bena Michaelson. Pohledem ho vyzýval k tomu, ať jen si zkusí s ním nesouhlasit.

„To je fajn,“ zašeptal Ben naléhavě, „protože si myslím, že nás někdo stopuje.“

Ashley přešla k Benovi. „Jak to myslíš?“

„Pořád slyším, jak něco škrábe a hrabe v sousedních průchodech a udržuje to naši rychost.“

„Třeba to jsou jenom ozvěny našich kroků,“ řekla Ashley, ale rychle se ohlédla za sebe. „Já jsem nic neslyšela.“ Podívala se na Michaelsona.

„Ty ano?“

Zavrtěl hlavou, ale on to sotva mohl posoudit. Jediné, co slyšel, když šel, bylo vlastní hvízdavé oddechování a to, jak mu srdce bušilo v uších. Kruci, vždyť ani neslyšel přicházet Bena, dokud nebyl úplně u něj.

Ben svá slova tiše zasyčel: „Musíte vědět, co se máte snažit slyšet. Znám zvuky, které jsou v jeskyních přirozené. A tyhle nejsou normální.“

„Co tedy uděláme?“ zeptala se Ashley.

„Potřebujeme setřást to, co nás sleduje, jenomže ono to určitě zná tyhle chodby líp než my. Naší jedinou nadějí je rychlost. Musíme tomu utéct.“

Michaelson si byl velice vědom toho, že se Ben nepodíval jeho směrem. Ashley taky ne, ale zavalilo je znepokojené ticho jako těžké závaží. Věděl, na co ti dva myslí. Potřebovali se pohybovat rychle, ale zároveň ho tu nechtěli nechat.

Zvedl oči v sloup a právě chtěl promluvit, když to uslyšel taky. Všichni to slyšeli. Šest očí se obrátilo směrem, odkud přišli. Něco za nimi škrábalo na kámen, mimo dohled, a pak následoval zvuk obraceného oblázku. Něco tam vzadu bylo.

„Nechte mě tu,“ řekl Michaelson. Vytáhl svou pistoli a namířil ji. Ne do chodby za sebou, ale na Ashley a Bena. „Hned.“

„Přestaň s tím nesmyslem,“ řekl Ben. „Nejsme v nějakém zatraceném filmu o Rambovi. Víme, že nás nezastřelíš.“

„Nedovolím, abychom kvůli mým zraněním zemřeli všichni.“ Zvedl pistoli k vlastnímu spánku a přitiskl si chladnou hlaveň k rozpálené kůži. „Jděte, nebo střelím.“

„Michaelsone…“ Ashleyin hlas byl napjatý strachem. „Jsme tým.“

„Jděte. Budu vám krýt záda tak dlouho, jak to půjde.“

„Ne!“ řekla Ashley. „Půjdeš s námi.“

„Jděte.“ Natáhl pistoli palcem. „Hned. Nebo během tří vteřin nebudete mít nikoho, kdo by kryl váš únik.“

Díval se, jak Ashley ztěžka polyká a očima se obrací k Benovi o pomoc. Kdyby ho někdo z nich chtěl nutit, zmáčkl by spoušť. Věděl, že je musí přinutit, aby ho tu nechali. Někde vzadu za nimi zašramotil druhý oblázek.

Ben se najednou otočil k Ashley a jeho předtím tak vzpřímená ramena byla teď pokleslá. „Má pravdu. Musíme myslet na ostatní. Jestli nedojdeme pro pomoc, stejně všichni zemřou.“

Ashley sevřela ruce v pěst, až jí zbělely klouby prstů. „Tohle nenávidím.“

Ben jí položil ruku na rameno a podíval se na Michaelsona. „Vím, že jsi celý žhavý do téhle sebevražedné mise. Kamikaze a tak podobně. Ale pět metrů před námi je malý výklenek se studánkou. Je dost velký na to, aby se do něj schovali tři mariňáci. Navrhoval bych, aby ses do něj ukryl. Bude to bezpečné místo, ze kterého můžeš hlídat chodbu a poskytuje dobré krytí, kdybys musel střílet.“

Michaelson podezřívavě přikývl. „Jděte. Podívám se tam později.“

Ben odtáhl Ashley pryč. „Pojď. Možná od něj ty pronásledovatele odlákáme na sebe.“

Nechala ho, aby ji odtáhl, ale nejdřív se ještě se slzami v koutcích očí naposledy podívala majorovi do očí. „Dennisi, buď opatrný. Neudělej nic hloupého.“

Hlavní pistole na ni mávl, ať jde pryč. Přihlížel, jak se odvrací a odchází s Benovou paží kolem ramen. Zmizeli za zatáčkou bez jediného dalšího ohlédnutí. Poslouchal, jak se jejich kroky vzdalují tunelem, až nastalo naprosté ticho. Opatrně naslouchal a natahoval uši, aby se ujistil, že opravdu odešli, a také proto, aby zaslechl případný zvuk, který by prozradil jejich pronásledovatele.

Neslyšel nic jiného než vlastní tep, pulzující v jeho spáncích. Ještě chvíli počkal. Po téměř celé hodině se stále nic neobjevovalo ani nic neslyšel. Možná Ben jenom bezdůvodně panikařil, ale Michaelsonovi se nedařilo sám sebe o tom přesvědčit. Ben byl v jeskyňářství příliš zkušený, než aby se nechal zmást ozvěnou nějakých přirozených zvuků.

Navlhčil si suché rty, obalené prachem a zaschlým potem. Zatřásl polní láhví u svého opasku. Byla skoro prázdná. Radši se zařídí podle Benovy rady a podívá se do toho výklenku. Naplní si tam láhev a ukryje se tam.

S bolestným hekáním odkulhal tak tiše, jak jen mohl, chodbou a hledal tu postranní jeskyni. Škrábání jeho boty na kamenné podlaze v prázdné chodbě znělo jako hlasité rány. Naštěstí se jen několik kroků za ohbím chodby v pravé stěně objevila malá černá štěrbina. Rozsvítil baterku a posvítil si do jejího ústí. Byla tam tma, žádné zářící houby, jen prázdnota. Strop byl nízký. Příliš nízký, než aby se tam dalo stát, ale když se nahrbil, mohl vejít dovnitř a pohybovat se tam. V koutě stékal po zadní stěně malý pramínek vody a shromažďoval se v malé studánce. Ochutnal kapku na prstě. Měla silnou minerální příchuť, ale snad byla pitná. Dopil zbytek ze své láhve a láhev pak nastavil pod pramínek, aby si ji naplnil čerstvou vodou.

Spokojeně se uvelebil u vchodu, ukrytý ve stínu. Díky záři z plísní porostlých stěn mohl sledovat oba směry tunelu, aniž by byl sám viděn. Bylo to bezpečné stanoviště. Čekal, se zbraní namířenou před sebe.

Zbabělci, pomyslela si Ashley, přesně to všichni jsme – zbabělci. Nezáleželo na tom, že bylo jejich rozhodnutí opustit Michaelsona logické, cítila se pořád jako pes, který utíká se staženým ocasem.

Následovala Benova záda v kroutícím se labyrintu. Uběhlo skoro pět hodin a v krátkých přestávkách na odpočinek, při kterých srkali teplou vodu ze svých polních láhví, pořád slyšela zvuky, jež je sledovaly, někdy z velké dálky, jindy jen zpoza rohu.

Ben se před ní zastavil s čelem pokrytým potem a odšrouboval víčko své láhve. Zvedl ji ke rtům a krátce si lokl. Přejel si okrajem rukávu přes ústa a řekl: „Ksakru, nedává to žádný smysl.“ Zatřepal láhví a zamračil se na ni.

Její byla taky skoro prázdná. „Jak to myslíš?“

„Teď už jsme je buď měli setřást, nebo nás měli chytit. Tenhle patový stav je zatraceně divný.“

„Možná prostě jenom máme štěstí.“

V tunelu po jejich pravici se zřítil uvolněný kamínek. Oba nadskočili.

Ben nakrčil nos, jako kdyby cítil něco nepříjemného. „Na žádné štěstí nevěřím o nic víc než těmhle jeskyním.“

Ashley svou láhev zavřela, jen co si z ní nabrala do úst alespoň tolik vody, aby spláchla kamenný prach. „Pojďme.“

Ben nasadil rychlejší tempo, ramenní svaly měl stažené napětím a v ruce pevně třímal zbraň.

To neustálé čekání už doléhalo i na Ashley. Co je to ke všem čertům sledovalo? A proč to neútočilo? Žaludek se jí zvedal palčivou kyselostí. Skoro si přála, aby jejich pronásledovatelé udeřili. Pak by aspoň mohla bojovat…, něco dělat místo toho, aby jen ve strachu utíkala.

Během následující hodiny přešli řadu příčných chodeb, z nichž některé vedly nahoru, jiné dolů, některé měly hladké podlahy, jiné byly pokryté popadaným kamením, některé byly osvětlené houbami, jiné tmavé jako dehet.

Ben ve volné ruce držel svůj stříbrný kompas. „Míříme špatným směrem. Pryč od základny.“

„Máme na výběr?“ Z hladu a točitých průchodů se Ashley začala točit hlava. Uždibovala za pochodu suché potraviny, ale potřebovala pořádné jídlo. Přistihla se, že sní o cheeseburgru s extra velkou porcí hranolků. A samozřejmě také s Coca-Colou. Ty teplé plivance v její láhvi už jí ani nedokázaly navlhčit pusu.

Zakopla o kámen a díky otupělým reflexům se zhroutila na kolena. Pokoušela se vstát, ale nohy jí protestovaly, protože měla unavené a namožené svaly. Znovu s povzdychnutím klesla.

Ben se vrátil a sklonil se k ní. „Teď se nemůžeme zastavit.“

„Já vím,“ řekla těžce. „Potřebuju jenom minutku, to je všechno.“

Sedl si vedle ní, položil jí ruku na koleno a konejšivě jí stiskl stehno. „Dostaneme se odsud.“

„Opravdu?“ zašeptala. Co když se jim nepodaří odtud vymotat? Pomyslela na svého syna, pohodlně usazeného v bezpečí na základně Alfa, a svěsila hlavu. Aspoň že Jason byl v bezpečí. Kdyby se s ní mělo něco stát… Zaskřípala zuby. K čertu s takovým uvažováním! Svého syna ještě uvidí. Představila si jeho nejistý úsměv, když ho něco překvapilo, a jak jeden pramen jeho vlasů tvrdohlavě odolával všem pokusům o učesání a neustále mu trčel za uchem. Odstrčila Benovu ruku ze svého kolena a vstala. I kdyby to mělo znamenat zápasit s každým zatraceným predátorem v téhle pekelné díře, svého syna zase uvidí. „No tak,“ řekla a nabídla Benovi svou ruku, aby mu pomohla vstát. „Musíme najít cestu domů.“

„To zní sakra dobře.“ Ben se usmál jedním ze svých širokých úsměvů, při kterých ukazoval všechny zuby, a pak vyrazil dál chodbou.

Plahočila se za ním, nyní plná odhodlání a připravená běžet třeba celé kilometry, pokud to bude nutné. Ale po pouhých sto metrech se Ben zastavil. Zvedl ruku do vzduchu a s nakloněnou hlavou naslouchal.

Zůstala zticha a pokoušela se také něco zaslechnout. Neslyšela však nic neobvyklého. „Bene…? Co se děje?“

„Vítr.“ Ukázal do postranní chodby.

Stoupla si vedle něho. Když se teď o tom zmínil, cítila z tunelu slabý průvan, který dokonce zvedl několik uvolněných pramenů jejích černých vlasů. „Co to znamená?“

„Myslím…, že to je konec toho bludiště.“

„Tak pojďme.“ Vyrazila vpřed a tentokrát šla v čele ona. Jak postupovali, chodba se zužovala náhlými zatáčkami, ostrými jako nůž, a průvan stále sílil a sílil. Když procházeli zatáčkami, hub na stěnách ubývalo, takže nakonec byli nuceni zapnout své ruční a přilbové svítilny.

Téměř po dvou kilometrech chůze Ben vyštěkl: „Zatracená práce.“

„Co je?“

„Musíme ještě projít kolem jednoho postranního průchodu v téhle šachtě. Bylo by jednoduché dostat se tady do pasti. Nejsou tu žádné únikové cesty.“

Zamračila se a pokračovala. Skvělé. Další věc, která jim přidělává starosti. Ale byli rozhodnutí, mohli jít jedinou cestou: přímo kupředu.

Když Ashley prošla kolem dalšího těsného ohybu v chodbě, strop náhle poklesl. Nahrbila se a šla dál. Z vánku se stal vítr, který jí odfukoval vlasy z obličeje, takže vlály dozadu za ní, skoro jako kdyby jim ukazovaly, že se mají vrátit zpátky. Vítr jí hvízdal v uších.

Ben do ní dloubl zezadu. „Slyšela jsi to?“

Otočila se. „Co?“

„Teď jsou za námi – a rychle se blíží.“

Obrátila se, se rty sevřenými do úzké čárky. Zrychlila tempo, sehnula se a běžela proti větru. Zahnula za další roh a zjistila, že chodba končí jen několik metrů před ní. Vítr foukal z ústí červí díry, která byla na konci tunelu. První červí díry, kterou spatřili od okamžiku, kdy vešli do tohoto bludiště.

Běžela kupředu a modlila se, aby ta červí díra vedla nahoru, směrem domů. Klekla si vedle otvoru a posvítila si do něho baterkou. Při tom pohledu se jí z hrdla vydralo zasténání. Nejenže chodba vedla dolů, ale dokonce z velmi příkrého svahu, pořád houběji do srdce kontinentu.

Ben se naklonil vedle ní. Už měl připravené svoje prkno a zrovna uvolňoval háček, aby ho roztáhl. „Radši bysme si měli pospíšit, Ash. Jsou asi sto metrů za námi.“

Ukázala rozmrzele na červí díru. „Míří dolů. A řekla bych, že pěkně hluboko.“

„Zpátky jít nemůžeme.“ Pomohl jí vytáhnout její saně. „Mám takové zvláštní podezření, že jsme byli k tomuhle místu nahnáni.“

„Cože?“ Uvolnila háček a roztáhla svoje prkno.

Za nimi se ozvalo další zaškrábání kamínku.

„Není čas,“ řekl Ben a mávl směrem k otvoru. „Dámy mají přednost.“ Namířil svou zbraň do chodby za nimi.

Ashley se ohlédla do černého tunelu za nimi a pak se podívala na Bena. Zhluboka se nadechla a zasunula se na svých saních do červí díry. Příkrost svahu okamžitě urychlila její sestup. Brzdila dlaněmi v rukavicích i špičkami bot, ale podařilo se jí jen trochu zpomalit.

Slyšela, jak Ben vlezl do otvoru za ní. V dalším okamžiku se k ní blížil zvuk koleček jeho prkna.

„Kruci!“ zavolal na ni. „To je jako skluzavka. Uvidíme, jestli nás ti parchanti chytí!“

Ted už sestupovali takovou rychlostí, že ji pálily dlaně, kterými brzdila, i když na nich měla svoje horolezecké rukavice. A jak projížděli stále dál tunelem, na stěnách se objevovaly pásy zářících hub.

„Jsme ve velké vývrtce!“ křičel Ben. „Cítíš tu odstředivou sílu?“ Cítila ji. Její prkno se šplhalo stále výše na stěny chodby, jak se pořád zvyšovala jejich rychlost a zostřovaly zatáčky tunelu. Pokoušet se brzdit bylo nemožné. Během jejich prudkého sestupu houby stále houstly a houstly, takže vydávaly už téměř oslepující světlo. Díky plísni byly stěny i kluzké, takže při jejích pokusech o brždění už nebyly moc co platné ani špičky bot.

Doufala, že se tunel přes svým koncem trochu narovná. Aby měli šanci zpomalit. Vůbec by se jí nelíbilo, kdyby měla být při takovéhle rychlosti vyplivnuta z tunelu přímo do nějakého stalagmitu. Dívala se do chodby před sebou a modlila se, aby se prudkost klesání snížila.

Takové štěstí neměla. Konec tunelu se objevil už za další zatáčkou. Zabrzdit nebyl čas. Ani zpomalit nebyl čas. Měla čas jenom na to, aby si zakryla hlavu pažemi a přikrčila se.

Vystřelila z tunelu a vletěla do další jeskyně. Na okamžik ji oslepilo jasné světlo. Skákala a kodrcala po mírně nerovné zemi. Když si její oči zvykly, spatřila, že se řítí k pevné stěně ze žluté vegetace. Zavřela oči a vrazila do tlustých stonků rostlin. Její kolize ji vyhodila z prkna, ale pole změkčilo její dopad, při kterém se odvalila o několik metrů dál.

Jakmile se zastavila, zvedla se na kolena. Už byla skoro na nohou, když do ní vrazil s divokým zaječením Ben. Zřítili se na jednu hromadu nohou a rukou.

„No tak tohle bylo trochu jiné,“ promluvil Ben k jejímu levému kolenu.

Vymotala se a se zasténáním se postavila. Byla pomlácená po celém těle. Ohlédla se na vstávajícího Bena. Pole žluté vegetace, podobné pšenici, rostlo do výše jejich prsou a rozprostíralo se po kilometrech podlahy jeskyně. Kilometrech! Zaklonila hlavu a rozhlédla se. Tahle jeskyně byla tak gigantická, že vedle ní i jeskyně Alfa vypadala jako trpaslík. Skoro jako Grand Canyon – jenže s víkem. Stěny stoupaly do výše několika set poschodí. Strop, vysoko nad hlavou, zářil hustým povlakem hub, přičemž některé pruhy zářily tak jasně jako slunce. Rozhlédla se po hladkých žlutých polích, které se vlnily po široké pláni a přerušovaly je pouze malé hájky vytáhlých stromů, vypadající jako ostrůvky v moři.

„Nemyslím si, že bychom byli v Kansasu,“ promluvila Ashley s čelistí pokleslou překvapením.

Šelest vegetace odpoutal její pozornost od okolního panoramatu. Ze vzdálenosti mnoha metrů od nich se něco prodíralo polem k nim a manévrovalo to kolem hájku stromů. Bylo to příliš nízké na to, aby to bylo vidět, ale zanechávalo to stopu ohýbajících se stonků, jako když hladinu vody čeří žraločí ploutev.

Mrkla na Bena a ustoupila. Ukázal jí nalevo. Odtud se k nim blížily dvě podobné stopy. Prohlédla si pole pozorněji a všimla si tří dalších stop, které se blížily jejich směrem. Celkem jich bylo šest.

Začala ustupovat a Bena táhla s sebou za rukáv. Neodporoval.

Vykročila z pole na holé kameny, ale skoro upadla, a tak se odpotácela zpátky k ústí červí díry. Jejich saně byly ztracené někde v poli. Sáhla pro pistoli, ale rukou nahmatala jenom prázdné pouzdro. Sakra, zbraň jí musela vypadnout někdy během jejího pádu.

Obrátila se k Benovi. Ten měl naštěstí pistoli už pevně v pravé ruce.

„Já jsem svoji ztratila,“ procedila mezi těsně sevřenými rty.

„To je v pořádku. Já jsem zase ztratil náhradní zásobníky. A v tomhle mi zbývají jenom tři rány.“

Zírala na šest vlnících se stop, které se k nim pomalu blížily. To nebylo dobré. Nejbližší se dostala už jen na deset metrů od nich. Pak se to zastavilo na místě. Čekalo to. Ostatní stopy se brzy seřadily vedle první.

„Vrátíme se do červí díry?“ zeptala se Ashley.

„To bude nejlepší. Jdi první.“

Zdálo se, že jejich slova vnesla mezi jejich pronásledovatele v poli neklid. Vyrazili bleskovou rychlostí kupředu. Jejich náhlý pohyb zastihl Ashley skloněnou ztuhle u červí díry, jako jelena chyceného v reflektorech. Stěnou vegetace vyrazilo šest tvorů a pak se všichni najednou zastavili, dřepěli na všech čtyřech nohách s pozvednutými stehny, připraveni ke skoku. Kolem sebe sekali svými ohony.

Vypadali jako kříženci mezi vlkem a lvem. Měli chlupy jantarové barvy a kolem krku kápi z husté hřívy, obrovské oči, štěrbinovité zorničky a dlouhé čelisti, v nichž se třpytily hrozivé zuby. Smečka vydávala neustálé vrčení.

„Stůj,“ zašeptal Ben. „Žádné náhlé pohyby.“

Ashley se ani nechystala hýbat, zůstala ztuhlá ve svém předklonu a oči měla přilepené k šesti nemrkajícím očím, které na ni zíraly. Měla v úmyslu zůstat v téhle poloze tak dlouho, jak to bude potřeba ale pak se něco vysunulo z červí díry a popadlo ji to za kotník. Z hrdla se ji vydral vysoko posazený výkřik.

20. KAPITOLA

„ZKUS VESLOVAT!“ VYKŘIKL BLAKELY DO ŘEVU BLÍŽÍCÍHO SE VODOPÁDU. Ještě naposledy zatáhl za startovací lanko motoru. Motor zakašlal a zmlkl. Blakely se díval, jak proud unáší člun k propasti. Odtud bylo nemožné určit, o jak vysoký vodopád se jedná. Ale ten hluk! Crescendo burácející vody a kamenů naznačovalo, že pád bude smrtelný. Popadl veslo a přesunul se ke straně člunu. Všiml se, že Jason se už činí veslem na druhém boku.

„Silněji, Jasone, silněji!“ křičel na chlapce, a také on vložil svou sílu do boje s proudem. Ramena ho od námahy pálila.

„Zkouším to! Nejde to! Nezpomalujeme!“

Blakely mrknul dozadu. Záď člunu byla už u okraje vodopádu. Díval se, jak proud natlačil člun přes okraj. „Drž se! Pevně!“ zařval a popadl provazová držadla na boku člunu. Jason udělal to samé.

Zdálo se, že se na vrcholku vodopádu člun chvíli vznáší a balancuje. Blakely zadržel dech, když se loďka zřítila dolů a na okamžik člun při jeho pádu obklopily vodní stěny. Díval se, jak se je pokouší zavalit. Otevřel ústa, aby zaječel, když člun dopadl na úpatí vodopádu a oba je to hodilo na dno loďky, zatímco kolem nich stříkaly všemi směry spršky vody. Naštěstí se nepřevrátili.

Blakely zvedl hlavu. Vodopád byl jenom asi pět metrů vysoký. „Já tomu nemůžu uvěřit. My jsme…“

Člun přepadl přes další vodopád. Blakely se skoro pustil překvapením, když loďka sklouzla přes okraj a začala zase padat dolů. I přes hluk hřmějící vody byl zvuk trhajícího se člunu děsivě jasný. Zatraceně! Člun dopadl pod vodopád a rychle se začal plnit vodou. Zbývající vzduch ho jen tak tak držel nad hladinou.

Přitáhl Jasona z potápějící se poloviny lodi, aby se chlapec mohl chytit nepoškozených držadel člunu.

Jason se díval přes rameno. „Tady je další!“

Ještě než se Blakely vůbec stačil podívat, aby si ověřil chlapcovo zděšené tvrzení, se člun přehoupl přes okraj dalšího vodopádu. Jeho potápějící se část s motorem, který fungoval jako přítěž, loďku obrátila. Nestejnoměrný pohyb během pádu člun převrátil pod vzdouvající se vodu.

Ještě než se Blakely potopil pod hladinu, viděl, jak Jason vyletěl z člunu, a rukama se marně natahoval po držadlech, když v tom byl také vyhozen ze svého sedátka. Pak Blakelyho obklopila slaná voda, natekla mu do nosu a spustila záchvat kašle, který mu jenom vyprázdnil z plic životodárný vzduch. Stiskl rty k sobě; jeho hrudník křičel v protestech. Bojoval s proudem, aby se vymanil z člunu, který šel ke dnu. Naposledy se odrazil ode dna loďky a ocitl se v čisté vodě. S pomocí plovací vesty vyletěl k rozvířené hladině.

Zalapal po dechu a prohledával hladinu kolem sebe. Před ním se tyčila série tří kataraktů, kterými právě propluli. Otočil se, aby se podíval, jestli ho bezprostředně neohrožují nějaké další vodopády, zatímco ho proud unášel od těch, které už překonali. Naštěstí ten třetí byl – poslední. Dosáhli dna hluboké jeskyně. Proud ho donesl do víru o velikosti menšího rybníku, kde hladina malátně kroužila kolem dokola.

Šlapal vodu a rozhlížel se. Jeskyně zářila díky širokým pruhům fosforeskujících hub na stěnách. Ve slabém svitu si všiml oranžového předmětu, houpajícího se poblíž vzdálenějšího pobřeží. Blakely začal horečnatě kopat nohama, protože boty měl ztěžklé vodou. Vypadalo to, že se Jason nepohybuje, jen volně splývá s proudem. Hrozilo, že proud chlapce zanese od pobřeží zpátky do hlavního toku řeky.

Trvalo mu dlouho, než se k Jasonovi dostal. Když doplaval blíž, viděl, že chlapci z vlasů teče pramínek krve, ale vesta mu alespoň držela hlavu nad vodou.

„Vydrž, chlapče!“ Zvýšil úsilí a během minuty už svíral okraj chlapcovy vesty. Na okamžik se mu ulevilo, když zaslechl Jasonův chraplavý, ale silný dech. Kopal nohama, aby se dostali k pobřeží, a opatrně Jasona táhl za sebou, tak, aby chlapec měl pořád nos i ústa nad hladinou.

Ramenem narazil do balvanu. Byl na pobřeží. Na okamžik pustil Jasona a vylezl na kluzký břeh. Jakmile byl nahoře, lehl si na břicho a natáhl se pro Jasona, houpajícího se u pobřeží. Zachytil jeho vestu konečky prstů a přitáhl si ho blíž, aby ho mohl pořádně uchopit.

Když ho začal vytahovat z vody, Jasonova oční víčka se zachvěla a chlapec otevřel oči. Zmateně a omámeně sebou začal házet, divoce rozpřáhl ruce a ze rtů mu vycházely zkomolené zvuky protestu.

Jednou rukou udeřil Blakelyho do spánku a doktor ho málem pustil ze svého sevření. Zvýšil hlas a pokoušel se promluvit současně pevně i konejšivě. „Jasone, uklidni se! To jsem já. Jsi v bezpečí.“

Zdálo se, že jeho slova pronikla chlapcovým omámením, a Jason sebou přestal tak silně zmítat. „To je ono,“ řekl Blakely uklidňujícím hlasem, zatímco ho vytahoval na břeh. Odtáhl ho kousek od vody a pak se zhroutil vedle něj. Jason se pokoušel posadit, ale těžce dýchající Blakely ho přidržel u země. „Nehýbej se. Odpočívej,“ vyrazil ze sebe.

Adrenalinový nával z překonávání vodopádů Blakelyho na kluzkých kamenech přešel a jeho vodou nasáklé končetiny náhle ztěžkly. Na chvíli svěsil hlavu a zhluboka dýchal. Co teď budou dělat?

Jason vedle něho vykašlával vodu a přitáhl tak znovu jeho pozornost. Natáhl se k němu, rozepnul mu plovací vestu a pak ho prohmatal, jestli nemá nějaká další zranění. Žádné zlomeniny. Žádné další tržné rány. Jemně prohmatal ránu na chlapcově hlavě, do níž se Jason musel udeřit o kámen. S ušklíbnutím došel k závěru, že rána vypadá horší, než ve skutečnosti je, ale přesto potřeboval výbavu první pomoci z člunu kvůli antibiotikům a suchému oblečení.

Podíval se k místu, kde poškozená loď splývala na vodě několik metrů od břehu. Rozhodl se, že by měl raději zachránit, co bude možné, než ji znovu popadne proud – potraviny, baterie, soupravu první pomoci. Nedalo se nijak odhadnout, jak dlouhou dobu stráví tady dole.

Pohlédl na Jasona. Chlapec mu už pohled oplácel. Do jeho očí se vrátila plná pozornost. Jason si olízl rty. „Bolí mě hlava,“ řekl, ale jeho hlas byl jen hrdelním šepotem.

„Já vím, chlapče. Pěkně tvrdě jsi se praštil.“

Jason zvedl ruku a dotkl se hlavy. Doširoka otevřenýma očima se díval na krvavé konečky prstů.

Blakely ho poklepal na rameno. „To bude v pořádku. Je to jenom malá ranka. Já doplavu k lodi a vezmu na to nějaký obvaz.“

„Ale…“

„Neboj se, za chvilku budu zpátky,“ Blakely se se zasténáním zvedl na nohy, zatímco hruď mu vysílala varovné signály bolesti. Nechtělo se mu znovu vstupovat do vody, ale neměl jinou možnost. Jason se zvedl na loket a tiše ho pozoroval.

Blakely vklouzl do vody a vyrazil k lodi. Naštěstí mezitím, co utěšoval Jasona, připlula ještě blíže ke břehu. Potřeboval jen několik záběrů nohama a temp a byl u napůl potopeného člunu. I když bylo všechno upevněno provazy a pásky, některé věci se přesto uvolnily. Aspoň že potraviny a lékárnička byly stále na svých místech.

Prohledal zbytky člunu. Sakra, ta plastová krabice, která obsahovala náhradní baterie a svítilny, se uvolnila. Naklonil se přes člun a na okamžik si odpočinul. V téhle jeskyni to nebyl problém – houby poskytovaly dostatečné osvětlení. Ale kdyby odsud museli odejít…?

Potřásl hlavou a prozkoumal zbytek loďky. Našel Jasonovu sportovní tašku, připevněnou provazem. Prohmatal batoh. Hmm, je z vodotěsného materiálu. Tento nález by chlapce měl aspoň trochu utěšit. Rozvázal nasáklý uzel a přidal tašku ke svému nákladu zásob. Naposledy se zběžně rozhlédl po člunu a vyrazil zpátky ke břehu. Naštěstí bylo kamenité pobřeží blízko; přesto když dorazil ke břehu, pálily ho plíce a v levé paži ho začalo bolet.

Hodil posbírané věci na okraj břehu a pak je následoval sám. Při svých pokusech vyšplhat se nahoru několikrát uklouzl, ale nakonec, poté co si silně poškrábal koleno, se mu podařilo vydrápat na břeh a vstát.

Ztuhl a zíral na prázdnou plovací vestu. „Jasone?“

Chlapec byl pryč.

Linda se natáhla vzhůru a přijala Chálidovu nabízenou pomocnou ruku. Potlačila přitom vlnu odporu, která se v ní zvedla. Když se ho dotkla, málem svou ruku zase odtáhla, ale jeho ruka, suchá a teplá, ji držela pevně. Neochotně se nechala vytáhnout poslední metr na vrcholek kamenného valu. Odvážila se pohlédnout zpátky na kaskádu balvanů, po které právě vyšplhali. Podlaha jeskyně, osvětlená všudypřítomnými houbami, byla stovky metrů pod nimi.

„Měl jsem pravdu,“ řekl Chálid a ukázal k prasklině ve stěně na špičce kamenného valu. „Podívej. Je to puklina. A vede nahoru.“ Obrátil se k ní s širokým úsměvem. „Cítíš to? Ten vítr?“

Cítila na lících jemné dotyky vzduchu, jak prasklina nasávala dech do svého temného hrdla, skoro jako kdyby se je pokoušela vsát dovnitř. Proud vzduchu hvízdal tunelem směrem od nich. „Vypadá to slibně.“ Přinutila koutky rtů, aby se mírně pozvedly.

Jeho úsměv se v odpověď ještě rozšířil. Zírala vzhůru do jeho očí, které při tomhle osvětlení vypadaly jako dva černé otvory. Když se otočil, pocítila pokušení utéct po kamenech zpátky dolů. Ale její nohy následovaly Chálida do praskliny ve skále ve tvaru písmene V.

Po několika metrech Chálid s cvaknutím rozsvítil svou přilbovou svítilnu. Na těchto stěnách žádné houby nerostly. Paprsek jeho světla vyrazil kupředu a protrhl panenskou temnotu. I Linda zvedla ruce ke své svítilně a nastavila ji na rozptýlenou záři, která omývala skály široko kolem.

Po obou stranách se rozpínaly stěny jako kamenná křídla. Strop vysoko nad nimi vypadal jako jeden plátek skály, nachýlený ke straně a nejistě spočívající na svém místě. Byl tak křehký, že se zdálo, jako kdyby ho mohl uvolnit i pouhý hlasitý zvuk, a následně by je zavalily kilometry skály.

„Myslím, že to je relativně nový útvar,“ řekl Chálid. „Tedy z geologického hlediska. Možná je starý teprve tisíc let nebo tak nějak. Ta skála“ – poplácal stěnu po své pravici – „není tak ohlazená vodou jako v poslední jeskyni. Všimni si, jak jsou ty kameny ostré, jako kdyby je někdo odkrojil nožem. Tuhle prasklinu musela vytvořit nějaká nedávná seizmická událost.“

„A nejsou tady ani žádné houby,“ zamumlala.

„Cože?“

Mávla svým světlem na stěny. „Nejsou tu houby. Myslím, že kdyby ta prasklina byla stará milion let, dostaly by se houby i sem.“

Přikývl. „To je pravda.“

„Ať už dnes večer rozbijeme tábor kdekoliv, musíme si být napřed jistí, že okolo nebudou žádné houby. Nebo pokud tam budou, musím je nejdřív prohlédnout,“ řekla. Zjistila, že rozhovor pomáhá odsunout do pozadí hrůzu, která jí svírala srdce. „Během přestávek jsem analyzovala řadu vzorků těch hub. Nejsou všechny stejné. Jsem si docela jistá, že většina těch zářících hub je neškodná. Predátorský druh má jasně odlišnou strukturu vláken. Takže na tu si musíme dávat pozor.“

„Jistě. Musíme být ostražitější.“ Obrátil se dopředu. Chtěla pokračovat v rozhovoru, aby se nějak rozptýlila od pomyšlení, že následuje chladnokrevného zabijáka. „Jak tě vybrali pro tuhle misi? Bylo to díky tvému geologickému vzdělání, nebo jsi byl pořád…“ Málem řekla „terorista“, ale to slovo jí odumřelo v hrdle.

„Já nejsem geolog,“ odpověděl. „Na tuhle misi jsem byl vybrán před dvěma lety a naučili mě z geologie tolik, kolik bylo v tom čase možné. Nejen kvůli tomu, abych se mohl vydávat za Chálida, ale taky abych lépe rozuměl tomu, co tu dole můžu objevit. Měl jsem dostatek času ke studiu, když jsem se zotavoval po své plastické operaci.“

Z tohoto odhalení se jí zatočila hlava. „Takže ty nejsi skutečný Chálid Najmon?“

Pomohl jí přelézt překážku z napadaného kamení. „Už tak jsem byl pravému Chálidovi dost podobný. Proto jsem byl vybrán. Ale moji nadřízení jsou důkladní. Chtěli mít někoho, kdo bude odpovídat přesněji.“

Pozorovala jeho záda, když lezl před ní, a začala chápat hloubku jeho hnací síly i jeho fanatismu. „Co se stalo se skutečným Chálidem?“

Obrátil k ní své černé oči a jeho pohled byl nesouhlasný, jako kdyby položila hloupou otázku.

„Jaké je tvoje skutečné jméno?“

Ignoroval její dotaz a odvrátil se. „Támhle nahoře je světlo.“ Přikradla se vedle něho a podívala se dopředu, náhle plná naděje. Možná to byla cesta ven? Tunel se tu rozšířil na velikost malé jeskyně. Zpoza zatáčky chodby vycházela záře. Charakteristické zelené světlo neponechávalo žádné pochybnosti o tom, co tam vepředu je. „Houby,“ řekla unaveně.

Přikývl. „Ale poslouchej.“

Když ji teď na to upozornil, slyšela to také. Slabý hukot. Poznala ten zvuk z domova svého dědečka u města Quebeku. „Zní to jako vodopád.“

„Ano, taky si to myslím. Ale už bude pozdě. A vzhledem k těm houbám před námi bychom se měli utábořit tady. Vyrazit k tomu vodopádu můžeme ráno.“

Přikývla. Ani ona nijak netoužila bojovat s dalším útokem té masožravé plísně, ale současně se tohoto okamžiku bála. Budou tábořit. Stráví první noc s mužem, o kterém nyní ví, že je vrah.

Náhle se k nim z tunelu před nimi donesla ozvěna zaječení. Vyděšená Linda podvědomě přikročila blíže k Chálidovi. Někdo volal. Bylo to z velké dálky, ale byl to lidský hlas!

„Jasone! Kde sakra jsi?“

Páni, pomyslel si Jason, to člověk nemůže mít ani chvilku soukromí? Zapnul si kalhoty a vykročil zpoza stalagmitu zpátky doktorovi na oči. „Jenom jsem si potřeboval odskočit,“ zavolal na dr. Blakelyho. „Držel jsem to v sobě celý den.“

Doktor k němu přispěchal. Pořád z něho kapala voda po jeho koupeli a obočí měl stažené zlostí. „Tohle už nikdy nedělej!“

„Co?“

„Takhle utéct.“

„Já jsem byl jenom támhle.“ Jason ukázal ke své toaletě.

„To mě nezajímá. Tady kolem jsou všechny možné druhy nebezpečí.“ Blakelyho obličej se uvolnil, ale pořád chraplavě oddechoval. „Poslouchej, Jasone, musíme být opatrní. Musíme se držet pohromadě.“

„Já vím. Já jsem nechtěl…“

„Nic se nestalo. Teď se podíváme na tu bouli, kterou máš na hlavě.“

Jason se dovlekl k malému kamenu a sedl si na něj. Udělal grimasu a dovolil Blakelymu, aby mu ránu vyčistil. Nebylo to tak zlé, když mu ji proplachoval. Sakra, vlastně to bylo skoro příjemné. Uvolnil se a zavřel oči. Najednou ho ale čelo začalo pálit, jako kdyby je měl v jednom ohni. „Au!“

„Ale no tak, nemel sebou. Je to jenom trochu jodu.“

„Pálí to.“

„To je dobře. To znamená, že to zabírá.“ Blakely ránu přelepil náplastí. Pak se trochu odtáhl a zřejmě obdivoval svou ruční práci. „Budeme ji muset dvakrát denně vyměňovat.“

Jason obrátil oči v sloup. Skvělé.

Blakely přešel ke zbylým věcem, které zachránil z člunu. „Máš hlad?“

„Ne, ani ne. Pokud náhodou nemáte jednu z těch čokoládových tyčinek.“

Blakely vytáhl krabici, která obsahovala potraviny, a s cvaknutím ji otevřel. Sáhl do ní a vytáhl tyčinku, zabalenou do alobalu.

Jasonovi se rozšířily oči. Natáhl ruku.

Doktor rozdělil tyčinku na čtvrtiny a pak mu podal jeden kousek. „Se zásobami budeme muset začít přísně šetřit.“

Jason zachmuřeně přijal svůj podíl. Páni, tohle stálo za starou belu. „Takže jak se dostaneme zpátky nahoru?“

„Tam se nedostaneme. Nemáme svítilny.“

„Tak co budeme dělat?“

„Počkáme. Den nebo dva. Někdo nás najde.“

Jason poznal, když někdo nemluvil pravdu, ale nechal si to pro sebe. Doktor měl i tak spoustu starostí, proto nechtěl být další otravnou přítěží.

Zhroutil se na kámen, když tu si všiml známé červené tašky. „Hele, moje sportovní taška! Vy jste ji zachránil. Díky!“ Přiběhl k tašce, otevřel ji a prohrábl se jejím obsahem. Pořád tu byl!

Vytáhl svou videohru a s povzdechnutím si sedl na paty. Palcem zmáčkl tlačítko a během několika vteřin se z krabičky ozvala povědomá znělka. „Senza!“

Opřel se zády o stalagmit a věnoval se hře. Aspoň bude mít co dělat, zatímco tu budou čekat. Když se ponořil do světa Nintenda, bylo to skoro, jako kdyby byl zase doma. Teď už by si jeho matka obvykle stěžovala na hluk, který jeho hra vydávala. Povzdechl si a vrhl se se svou postavou na dvanáctou úroveň.

„Jasone, mohl bys to vypnout?“ řekl Blakely a stoupl si. „Ten hluk.“

Jason se usmál. Přesně jako máma. Co to s těmi dospělými bylo?

„Prosím, Jasone, pospěš si.“ V doktorově hlase bylo slyšet naléhavý podtón.

Jason vypnul hru, postavil se a přešel blíže k Blakelymu. „Co…“

„Ššš! Měl jsem dojem, že jsem něco zaslechl.“

Jason zatajil dech a představil si další z těch oblud, jak po nich čenichá. Přesunul se dál za doktora. Čekali několik napjatých okamžiků. Bylo obtížné něco slyšet, když tak blízko hřměly vodopády. Pomalu mu začalo zvonit v uších, jak je napínal, aby něco zaslechl přes dunící vodu. Těžce polkl, měl úplně vyschlá ústa. Možná se doktorovi jenom něco zdálo. Třeba to bylo něco, jako jsou ty pouštní fáty morgány, jenže se zvukem. Rozhodně v to doufal.

Blakely zavrtěl hlavou. „Nevím…“

„Haló!“ Jeskyní se rozlehla ozvěna volání. Oba nadskočili.

Blakely se podíval na Jasona. „Někdo tam je! Nemůžu tomu uvěřit!“

Jason přihlížel, jak si Blakely vylezl na vrcholek jednoho balvanu. Stařec k tomu potřeboval několik pokusů, než se mu to podařilo. Jason si hbitě vylezl vedle něho. „Kdo si myslíte, že to je?“

„To nevím, ale musíme to zjistit.“ Blakely si přiložil dlaně k ústům a zavolal: „Jsme tady! U úpatí vodopádu!“

Jason naslouchal, aby mu neunikla odpověď. Okamžik bylo ticho, ale pak se ozvalo: „Jdeme k vám! Zůstaňte na místě!“

„Říkal jsem ti, že nás někdo najde. Říkal jsem ti to.“ Doktor sklouzl z balvanu a jeho hlas zněl najednou unaveně a sípavě.

Jason se díval, jak se doktor hroutí na kolena vedle kamenu. Něco nebylo v pořádku.

Seskočil dolů a přešel k doktorovi. Blakely trhavě zakašlal a pak klesl na bok a zkolaboval.

„Doktore Blakely!“ Jason ho zatahal za ruku. Blakely nereagoval.

Jasonovi vyskočilo srdce až do krku. Zoufale se rozhlížel kolem sebe a třásly se mu ruce. Pak se bleskurychle vyhoupl zpátky na vrcholek kamene a zakřičel do stínů: „Pomoc!“

Linda pospíchala, aby stačila Chálidovi, a batoh se jí houpal na rameni. Dívala se přes jeskyni. „To znělo jako hlas Ashleyina syna.“

Chálid si odfrkl a pokračoval v cestě hlouběji do jeskyně; mířil k úpatí vodopádů. V levé ruce držel pistoli. „Jestli to je Jason,“ řekl nakonec, „tak musíme být blízko základny. Blakely by nedovolil, aby se ten kluk potuloval daleko mimo bezpečí tábora.“

Linda se dívala na jeho zbraň. „Co budeš dělat?“

„Dokončím svoje poslání.“

„Co to znamená?“

„To záleží na tobě.“

Linda těžce polkla. „Poslouchej, Chálide, já nechci, aby byl zabit kdokoliv další.“

Oči mu náhle zastínilo husté obočí. „Tak drž jazyk za zuby. Dokud nebudou vědět nic o mé misi, ušetřím je.“

Vzpomněla si, jak náhle a zbytečně byl zavražděn Villanueva. „Neřeknu ani slovo.“

Chálid přikývl a znovu nasadil rychlejší tempo. Po několika metrech ukázal před sebe. „Támhle je. Na tom kameni. Vidím ho. Je to ten kluk.“

Přimhouřila oči. Balvany byly všude. Pak spatřila malou chlapcovu postavičku, jak mává rukama. Zavolala na něj: „Vydrž, Jasone! Už jdeme!“

Jason je viděl. Dva lidi s helmami, jejichž světla jiskřila přes jeskyni, osvětlenou houbami. I oni ho viděli. Někdo na něj něco zavolal, ale slova přehlušil vodopád. Na tom však nezáleželo. Důležité bylo to, že přicházeli.

Seskočil z kamene, aby zkontroloval Blakelyho. Doktorova pokožka zbledla a jeho rty byly nafialovělé. Pořád dýchal, ale každé nadechnutí chrastilo, jako kdyby mu hrudník vyplňovaly oblázky.

Jason zkřížil paže na prsou a přešlápl z nohy na nohu. „No tak, doktore, neumírejte. Pomoc už je na cestě.“ Obrátil se směrem k záchranářům. Pospěšte si, modlil se.

Sedl si vedle Blakelyho a zvedl mu ruku. Je tak studená, pomyslil si. Třel ji asi jako Aladin lampu a přál si, aby se doktorovi ulevilo. Jako v odpověď na jeho přání vyšlo ze starcových úst zasténání. Jason mu třel ruku silněji, pak přeběhl k druhé straně a třel Blakelymu i levé zápěstí a ruku. „No tak, doktore, no tak.“

Doktorova víčka se se zachvěním otevřela. Zorničky mu na okamžik zůstávaly obrácené v sloup, ale pak se jeho pohled pomalu zaostřil. Vydal další hlasité zasténání a pak jen těžce dýchal. Nakonec promluvil: „J-Jasone?“

„Co je vám?“

Doktor měl rty zkřivené bolestí, když Šeptal: „M-můj l-lék. Nitro… nitroglycerin.“

Jason se rozhlédl. „Kde je?“

Doktor zvedl ruku, ale bezvládně mu klesla. „V m-mojí kapse. Uvnitř… saka.“

Jason prohmatal doktorovi šaty a objevil výmluvnou bouli ve vnitřní náprsní kapse. Vytáhl odtud červenou umělohmotnou lahvičku. „Je to ono?“

„A-ano.“

„Co mám udělat?“

„Jednu… ne, dvě tabletky.“

Jasonovi trvalo minutku, než sundal víčko, zabezpečené proti otevření dětmi, z lahvičky. Vysypal si na dlaň dvě pilulky.

Doktorovy oči se znovu otevřely. „Hodný chlapec.“ Jeho hlas zněl přízračně. Skoro jako kdyby byl jenom nějakou figurínou břichomluvce a mluvčí byl kilometry odtud. „P-pod j-jazyk.“

Jason se naklonil a vložil obě pilulky doktorovi do úst. Díval se, jak je Blakely v puse převrací. Pak doktor zavřel oči a několikrát se zhluboka nadechl.

Jason svěsil úlevou hlavu a poděkoval tomu, kdo na ně dohlížel, ať už to byl kdokoliv.

V tom okamžiku se těsně za ním ozval nějaký hlas, takže Jason polekaně nadskočil. „Jasone? Můj bože, co se stalo?“

Otočil se a díval se do známého ženského obličeje. Žena měla vlasy slepené blátem a pod očima tmavé kruhy, ale pořád na ni byl nádherný pohled. „Lindo!“ Vyskočil a vběhl jí do náručí.

Pevně ho objala a Jasonovi z očí vytryskly slzy. Veškerá bolest a hrůza posledních dvou dnů se z něj uvolnila v jediném přívalu.

„Ach, Jasone.“ Kolébala ho v objetí. „Jsi v pořádku.“

Dál plakal, i když věděl, že by měl přestat, ale zjistil, že nemůže. Nechal ji, ať ho objímá a kolébá, a jeho tělo sebou škubalo s každým vzlykem. Už nikdy nechtěl opustit její náruč.

Pak se ozval nějaký hlas s cizím přízvukem.

Jason otevřel jedno vlhké oko a spatřil pistoli z modré oceli v Egypťanových rukách. Ztuhl v Lindině objetí.

„Tak co se tu sakra stalo?“ zeptal se Chálid.

KNIHA ČTVRTÁ
BUBNY A SMRT

21. KAPITOLA

POTÉ, CO ASHLEY VYDĚŠENÉ VYKŘIKLA, CHLUPATÉ SEVŘENI KOLEM JEJÍHO kotníku ještě zesílilo, jako čelisti svěráku. Co to sakra bylo? Uskočila do strany, škubla nohou a vytrhla ji z útočníkova držení. Narazila do Bena a nechtěně mu srazila pistoli stranou. Zbraň spustila a ozval se výstřel. Střela vyletěla ke vzdálenému stropu – o jeden vzácný náboj méně.

„Kristepane, ženská!“ vyrazil Ben a odstrčil ji za sebe, s očima stále přilepenýma ke smečce vlkovitých tvorů, hrabajících tlapami do země.

„Něco je v té červí díře. Ch-chytilo mě to za nohu.“

Střelil pohledem k otvoru. Nic tam nebylo. „Já tam ke všem čertům nic nevidím!“ Teď byl na řadě Ben, kdo uskočil od červí díry, ze které začalo něco vylézat. „Sakra!“

Ashley si nejprve myslela, že to je malé ušmudlané dítě, nahé a pokryté špínou. Když se to ale narovnalo a otočilo čelem k ní, pochopila, že se naprosto mýlila. Ustoupila o další krok zpátky.

Bylo to asi 120 centimetrů vysoké, podsadité a bez oblečení, a soudě podle pohlavních orgánů, které nebyly zakryté, to byl zjevně samec. Zablácené černé vlasy měl stažené z tváře koženou stužkou a hrudník i nohy pokryty drsnou rozcuchanou srstí.

První Ashleyina myšlenka byla, že se dívá na nějakého hominida nebo primitivního člověka. Možná nějaký typ trpasličího neandertálce. Řada znaků její předpoklad podporovala: silné nadočnicové oblouky nad obrovskýma očima, široký tupý nos, který čichal jejím směrem, vystupující čelist a čelistní kosti, které vypadaly spíše jako zvířecí čumák než lidský obličej.

Ashley ale studovala fosilní záznamy všech druhů hominidů a primitivních lidí. A tenhle živý (a páchnoucí) exemplář nepatřil k žádnému z nich. Nejblíže by mu mohly být druhy rodu Australopithecus, ovšem tenhle tvor byl výrazně odlišný. Jeho tělo, i když díky svalům mohutné, nebylo tak objemné jako u raných hominidů, a krk měl ten tvor příliš dlouhý a štíhlý. I jeho uši byly pozoruhodné: porostlé jemnými chlupy, špičaté, a dokonce se mu ostražitě pohybovaly dopředu a dozadu. Žádný z těchto znaků neodpovídal fosilním záznamům o některém z primitivních pravěkých lidí!

Náhle tvor pokročil k nim.

Ben zvedl svou pistoli.

Tvor sledoval jeho zbraň, pak otevřel ústa, odhalil krátké špičáky, odvrátil se, mávl svalnatou paží na smečku zvířat a zavrčel na ně: „Unkh! Unkh!“ Všechna zvířata se jako dokonale vycvičený tým otočila a zmizela zpátky do pole. Tvor se postavil proti Benovi a založil si ruce na prsou.

Ten sklonil zbraň a koutkem úst ucedil: „Co si o tom myslíš, Ashley?“

„Nejsem si jistá,“ řekla a v jejím hlase byl znát úžas. „Ale myslím, že jsme se právě setkali s jedním z našich jeskynních obyvatelů.“

Jedno z tvorových uší se natočilo od nich. Měl přitom přivřená oční víčka a vypadalo to, že někomu naslouchá. Po několika okamžicích oči opět otevřel. Otočil se a vydal se kolébavou chůzí pryč.

Ashley ho pozorovala a umírala touhou mu přejet rukou po struktuře pánve. Ani ta se nezdála být správná, ani ta neodpovídala žádnému z druhů hominidů. Kdo to byl? Co to bylo zač?

Tvor ušel několik metrů, pak se zastavil a otočil se zpátky k nim. Znovu si založil paže. Čekal.

„Myslím, že chce, abychom ho následovali,“ řekla Ashley a vykročila.

Ben se dotkl jejího lokte a zarazil ji. „Nevíme, kam nás ke všem čertům odvede,“ zašeptal. „Ale víme, že by nás klidně mohl chtít za svoje večerní menu.“ Ben zvýšil hlas a zavolal na čekajícího tvora. „Počkej chvilku, chlupatý kamaráde. Kampak jdeme?“

Tvor se podíval na Bena, otočil se a vydal se pryč.

Ashley zírala za odcházející postavou. Musela o nich zjistit víc. Došla k závěru, že nemá co ztratit, a vydala se za ním. Zavolala přitom přes rameno: „Myslím, že to je bezpečné, Bene. Kdyby nám chtěl ublížit, mohl nechat ta vlčí zvířata zaútočit.“

Ben naznačil nesouhlas, ale opatrně ji následoval.

Šli několik metrů za svým průvodcem, který je zavedl na úzkou cestičku v poli žluté vegetace. Než po ní tvor vyrazil, vytáhl z opasku, který byl jeho jediným kusem oblečení, dlouhou dýku. Ostří bylo vytvořeno z jediného kusu krystalu. Bylo z diamantu!

Ben chytil Ashley paží kolem prsou v obavě, že se na ně jejich průvodce chystá zaútočit.

„Dogaomarubi,“ řekl průvodce, jakoby na vysvětlenou, a zvedl nůž. Ben přikývl. „M-hm. Cokoliv chceš, kamarádíčku. Hlavně si nech ten pohrabáč v ruce.“

„Můj bože,“ řekla Ashley. „Pokouší se s námi mluvit. Slovní komunikace! To je neuvěřitelné.“

Tvor se odvrátil a vedl je do žlutého pole. Semínka na vrcholcích stonků rostlin připomínající zrna obilí se vlnila jejich průvodci nad hlavou, zatímco Ashley dosahovala k prsům. Musela se po úzké cestičce protlačovat a bariéru z vegetace po obou stranách odstrkovat rameny, kdežto jejich průvodce, jak to vypadalo, se po cestičce pohyboval lehce, aniž by ohnul jedinou rostlinu. Ashley si připadala jako nějaký neohrabaný slon. Po hodině se její chůze mezi rostlinami změnila v pouhé klopýtání.

Ben šel za ní a funěl námahou, protože i on se musel prodírat hustou vegetací. „Hodila by se mi mačeta,“ řekl udýchaně.

„Nebo kombajn,“ dodala Ashley. „Potřebuji si odpočinout.“

Jakoby v odpověď na jejich slova vyšli na vymýcené místo. Cestičku protínal malý potok, překlenutý kamenným mostem. Průvodce na ně čekal u úpatí mostu, kde seděl na kamenném sedátku a v ruce držel svou dýku. „Dogaomarubi“ zopakoval a ukázal na dva hladké kameny.

Ashley se zmateně podívala na Bena a ten zase na jejich průvodce.

Pozorovala, jak jim jejich průvodce dává pantomimicky najevo, aby se posadili. „Dogaomarubi,“ řekl o něco naléhavěji.

„Chce, abychom si sedli,“ řekla, přešla k jednomu kameni a sundala si batoh. „Dogaomarubi musí znamenat přestávku na odpočinek.“

Ben si sedl na sousední kámen a s povzdechem shodil k zemi svůj batoh. „Bylo načase.“

Tvor přešel k Benovi a nabídl mu svou dýku.

Ben dýku přijal. „Díky… Aspoň myslím.“ Obrátil se k Ashley. „Takže to je dar? Mám mu dát něco na oplátku?“

„Já nevím. Jednotlivé kultury se od sebe liší. Někdy znamená dát na oplátku jiný dar urážku.“

„Tak co mám dělat? Chce, abych s tou dýkou něco udělal? Mám si rozříznout dlaň? Abychom se stali pokrevními bratry?“ Pokrčila rameny.

Jejich průvodce se na ně během jejich rozhovoru díval. Jak mluvili, uši se mu natáčely dopředu a dozadu. Nakonec si hlasitě odfrkl, přikročil k nim a vzal si nůž od Bena zpátky. Klekl si před ním a vykasal mu nohavice kalhot.

Ben už už začal nohu odtahovat – a pak ztuhl. Ashley to taky spatřila a zalapala po dechu. „Co to je?“ Přišla blíž a sklonila se k Benovi, aby si to lépe prohlédla. Na holeni měl přisátého černého slimáka, velikého jako dlaň. Zatímco ho pozorovala, jeho chvějící se tkání proběhla jakási vlna a slimák o několik milimetrů povyrostl. Jejich průvodce se natáhl a svým nožem tvora z Benovy nohy hbitě odstranil. Tvorovy přísavky se tvrdohlavě přidržovaly Benovy kůže, ale pak povolily. Na Benově noze po něm zůstaly dva malé růžové kroužky s jehlovým vpichem uprostřed. Vyteklo z nich několik kapek krve.

„Zasraný pijavky!“ vykřikl Ben a celý se zachvěl. Vstal a svlékl si kalhoty a obličej měl stažený do zhnuseného šklebu. Na jeho nohách bylo přisáto pět dalších parazitů.

Ashley, která se taky šklebila, si všimla, že jeden z nich se mu vyšplhal až k pravé hýždi. Podívala se dolů na svoje vlastní kalhoty. Najednou měla pocit, jako kdyby jí po nohách lezlo tisíce oplzlých tvorů. I když věděla, že to jenom její představivost, rychle si rozepla opasek a vylezla z kalhot.

Zadržela dech a podívala se dolů. Dva černé pruhy jí pokrývaly levé stehno a jeden byl na pravém. Kruci! Bůhvíjaké typy nemocí tihle slimáci mohou přenášet.

Ben, který tu stál od pasu dolů nahý, zezelenal, když mu z těla byl sundán poslední parazit. Jakmile byl jejich průvodce hotov s Benem, přešel s nožem k Ashley.

„Já si poradím sama,“ řekla a vztáhla ruku pro nůž. Jejich průvodce se podíval na její napřaženou ruku a pak vzhlédl k jejímu obličeji. Natáhla ruku ještě víc, neústupně. Zarazil se a vypadalo to, že pochopil…, dokonce přikývl! Položil jí dýku rukojetí do dlaně.

Zatracené pijavky! Špičkou nože odtrhla zadní přísavku, pak ostřím zvedla tělo parazita, dokud nedosáhla k přední přísavce. Vyžadovalo to trochu škubnutí, aby odstranila z těla i druhou přísavku. Pak tělo pijavky z ostří diamantové dýky odhodila do potoka, stejně jako to dělal jejich průvodce. Poté se dala do práce, aby odstranila další.

Jakmile si sundala i tu poslední pijavku, jejich průvodce popadl její tělo, které zůstalo na čepeli nože, opatrně je zvedl a ukázal na ně: „Dogaomarubi“ řekl a pak hodil parazita do potoka.

Ben si zapínal kalhoty. „Neřekl bych, že dogaomarubi znamená přestávku na odpočinek. Řekl bych, že to znamená zatracená zkurvená pozemní pijavka.“

Ashley si hodila batoh na záda a přikývla. „Všimni si, že ty parazity nezabil. Opatrně je odstranil. Pozorovala jsem jednoho v potoce. Ve vodě nabobtnal a pak se odplazil zpátky do polí.“

„A co?“

„Myslím, že je využívají k údržbě polí. Tak jako farmář používá včely. Využívají ty pijavky k nějakému typu zavodňování. Je to biologický nástroj.“

Ben se zachvěl. „Jo, ale včely ti nesajou krev,“ zamumlal. Ashley obrátila oči v sloup a následovala jejich průvodce přes most a znovu do polí. Po hodině spatřili v dálce stádo pomalu se vlekoucích zvířat, která se patrně pásla. Zvedala hranaté hlavy na krátkých krcích a zírala na ně, když procházeli kolem.

„Vypadají trochu jako klokani na steroidech,“ řekl Ben. „Turituri“ řekl jejich průvodce a ukázal na zvířata. Ashley přikývla a žasla nad ekosystémem, který se tu vyvinul. Fytoplankton a sopečné plyny jako základní zdroje energie uvádějí do pohybu potravní řetězec založený na houbách a mikroorganismech. Musí to být neuvěřitelně křehký systém, vyžadující neustálou péči, aby se zachoval. Podobně jako ty pijavky hrál každý organismus klíčovou úlohu v jeho fungování a ochraně místního prostředí.

Dívala se na průvodcova záda. Jak velkou úroveň inteligence potřeboval tento ekosystém k tomu, aby sám sebe udržoval v chodu? K tomu, aby prosperovalo tak bohaté a rozmanité prostředí, by pouhá náhoda nestačila.

Během jejich cesty poblíž prudce vzlétlo hejno ptáků. Průvodce rychle jako blesk vytáhl prak a vrhl po ptácích kámen, který jednoho z nich srazil z oblohy. Vyrazil do pole, aby našel svou kořist, a krátce nato se vrátil s ptákem připevněným k opasku. Ashley zírala na jeho úlovek. Neměl žádné peří. To, co považovala za ptáka, byla okřídlená ještěrka.

Ben si „ptáka“ prohlížel také. „Doufám, že to není naše večeře.“

„Pravděpodobně bude chutnat jako kuře,“ řekla a odtáhla ho dál.

Jejich průvodce se zastavil pár metrů před nimi a sedl si na bobek. Ashley následovala jeho příkladu a přikrčila se, v obavě, že by se mohl blížit nějaký predátor. Opatrně se rozhlížela po savaně.

„Co se děje?“ zeptal se Ben, který vklouzl vedle ní a také se skrčil.

Ashley se podívala dopředu k jejich průvodci. Seděl na bobku pár metrů před nimi a vedle cesty si vyprazdňoval střeva. Ashley oněměla.

Ben nikoliv. „Tihle lidé si zrovna dvakrát nepotrpí na soukromí, co?“

Průvodce vykonal svou potřebu a očistil se listem z pole. Pak se otočil, tím samý listem zvedl svou stolici a uložil ji do malé kapsičky na svém opasku.

„Taky jsou docela pořádní,“ řekl Ben.

Ashley zavrtěla hlavou. „Péče o zachování životního prostředí.“

„Cože?“

„Tento ekosystém má omezené zdroje energie. Všechno musí být využito. Aby tenhle křehký systém přežil, nesmí se nic promrhat.“

„Stejně…, připomeň mi, abych si s tím chlapíkem nepotřásal rukou.“

Jejich průvodce pokračoval dál, skoro bez ohlížení. Ashley ho následovala.

Po dalších dvou hodinách cesty a dalších dvou zastávkách na odstranění pijavek se Ashley táhla hlemýždí rychlostí, koupala se ve vlastním potu a každá část jejího těla byla poškrábaná a popíchaná.

Jejich průvodce se k nim otočil. „Daga mond carofi,“ řekl a jeho štěrbinovité zorničky se starostlivě zúžily.

Zavrtěla hlavou, nerozuměla mu. Sundala víčko ze své láhve a napila se.

Ukázal ke vzdálené stěně; cestička se nyní stáčela tím směrem. „Carofi!“

Otřela si čelo a přimhouřenýma očima se podívala směrem, kterým ukazoval. Spatřila tam vzor z černých teček, seřazených do řad a pater, sotva odlišitelný od stínů na vzdálené stěně. Ten vzor poznala, byl podobný seskupení obydlí v jeskyni Alfa. I z téhle vzdálenosti viděla spoustu pohybu. Mezi obydlími se hemžily malé postavičky.

„Můj bože, Bene. Podívej! Vesnice!“ řekla a otočila se k němu.

Ben se tahal za pravé ucho a na tváři měl zvláštní výraz, směs překvapení a strachu. „Slyšíš…? Bzučení…?“ Oči se mu obrátily v sloup a ukázalo se jen jejich bělmo.

„Bene?“

Začal se trochu kymácet, pak zavrávoral a zhroutil se do pole.

Ben bojoval s temnotou. Slyšel, že ho Ashley volá, ale znělo to, jako kdyby byla na dně nějaké hluboké studny daleko odtud a ještě se vzdalovala. Černota ho pohlcovala stále hlouběji.

Ucítil, že mu někdo třese ramenem, nejprve něžně, pak naléhavěji. Ben otevřel oči. Jeho dědeček s ním zatřásl znovu. „Beníku, teď není čas na šlofíka. Potřebujeme, abys byl vzhůru a svěží.“

Ach ne, už zase, pomyslel si Ben a rozhlédl se kolem sebe po známé jeskyni. Obklopovaly ho kmeny kamenů, které nesly červené baňaté plody. Snil. Ale jak to bylo možné? Jeho dědeček byl kromě bederní roušky nahý a hruď měl pomalovanou barvami.

„Co chceš?“ zeptal se Ben.

„Pojď. Následuj mě.“ Jeho dědeček vstal a ukázal k ústí jeskyně, nad jejímž vchodem byla načmáraná hvězda. „Tudy.“ Jeho dávno mrtvý dědeček přešel k vchodu do jeskyně a vlezl dovnitř.

Ben chtěl jít za ním, ale nemohl se posadit. Byl ochrnutý. „Nemůžu se hýbat!“ zvolal.

Odpověděl mu jenom hlas z jeskyně. „Přijď, až budeš moct. Jsi jedním z nás!“

Opět ho pohltila černota. Pokoušel se ji odtlačit pryč a tentokrát se mu to podařilo. Kolem něj se rozzářilo světlo a Ben zjistil, že se dívá do Ashleyiny ustarané tváře.

„Bene?“ zeptala se. „Co se stalo?“

„Já nevím.“ Posadil se. „Já nevím.“

Po cestě k tábořišti zírala Ashley vyjeveně vzhůru. Pokoušela se spočítat obydlí, vytesaná ve skále, ale po první stovce se přestala soustředit. Skupina obydlí byla shromážděna ve zhruba jeden a půl kilometru široké, zvlněné skalní stěně, která vytvářela přírodní amfiteátr. Nad sebou bylo asi dvacet úrovní obydlí, jedno patro s druhým spojovala vytesaná schodiště a na řadě míst byly před skalní stěnou nataženy silné provazy a hrubé kladky.

Tato jeskynní obydlí se sice podobala těm v jeskyni Alfa, avšak nebyla jen takovými spartánskými jeskyněmi, jaké našli u základny. Zde připomínala spíše pohodlně vyhlížející domovy, jejichž stěny byly ozdobeny mnohobarevnými tkaninami, vchody zakryté závěsy se složitými vzory a z různých pater visely tkané transparenty, zobrazující podivná zvířata a komplikované lovecké scény. V mnoha patrech také zahlédli kamennou, žlutě, červeně a modře malovanou keramiku.

Jakmile opustili žlutá pole a vstoupili do oblouku obydlí, popadl Ben Ashley za ruku. Stiskla ji a všimla si, že kamenná podlaha tu byla vyleštěná do téměř hladkého povrchu. Nedokázala určit, jestli to bylo dílem roků náročné práce nebo jednoduše staletími pěšího provozu.

Následovali svého průvodce stále narůstajícím zástupem přihlížejících. Někteří se drželi zpátky s doširoka rozevřenýma očima, plnýma úžasu, jiní se přikradli až k Ashley, aby se dotkli její paže nebo ji zatahali za oděv, a někteří se schovávali vzadu a vykukovali zpoza ramen ostatních. Ashley vzhlédla nahoru na útesy, které je obklopovaly. Na mnoha místech odhrnovaly malé ruce závěsy, aby na ně obyvatelé obydlí mohli zírat. Vytesané schody mezi patry byly naplněny tisíci zvědavců. Mezi nohama dospělých běhalo několik batolat.

Všichni byli nazí stejně jako jejich průvodce. Pár jich ale bylo ozdobeno různými hrubými náhrdelníky a někteří měli na hlavách čepice z červené tkaniny. Jedna skupina mužů, všichni s vlasy barvy dřevěného uhlí, měla probodnuté nosy určitým typem přiostřené kosti.

Jejich průvodce se zastavil, klekl si na kámen, sklopil hlavu a čekal.

Ashley a Ben stáli za ním. Ashley se podívala průvodci přes rameno a všimla si dospělé ženy, která upoutala její pozornost. Byla sice jen o trochu méně chlupatá než jejich průvodce, ale prsa, jejichž široké snědé bradavky jí visely až na vyboulené břicho, měla holá. Vykazovala všechny známky těhotenství. Ashley už se chtěla odvrátit, když její pohled zachytil náhlý pohyb. Z vybouleného břicha se vysunula drobná ručka, natáhla se nahoru a popadla plnou hrst chlupů pod ženiným ňadrem. Za pomoci tohoto držadla se z jejího břicha vysunulo kňourající mládě, růžové a holé, a začalo sát. Vypadalo to, že si toho matka ani nevšimla a jenom pořád zírala na Ashley. I Ashley se na ni fascinovaně dívala s přimhouřenýma očima. Dítě, které vylekalo tolik pohybu kolem, zase zalezlo zpátky do svého úkrytu. Do vaku na břiše!

„Podívej se, Bene!“ řekla Ashley a její slova způsobila, že přihlížející o krok ustoupili. „Ta matka támhle. Má dítě ve vaku na břiše.“

„Jo, no a co? Viděla jsi ty strážné s oštěpy a uvázanými vlčími zvířaty u vchodu do vesnice? Kdybysme chtěli odsud pryč, nebude to jednoduchý.“

„To mně nevadí. Já odtud nepůjdu, dokud mě neodtáhnou násilím. Je tady tolik věcí ke studování. Uvědomuješ si, co to znamená?“ řekla a kývla hlavou k té ženě.

„Co?“

„Jenom vačnatci nosí svoje mladé ve vaku. Tihle tvorové se museli vyvinout z vačnatých předků!“

„Výborně, takže nás chytila horda klokanů.“

Ignorovala jeho poznámku a nahlas dál přemýšlela. „Ti obrovští predátoři, co nás napadli, byli zase vejcorodí. Vypadá to, že všechny ekologické niky v tomto prostředí byly obsazeny různými druhy primitivních savců. Ale jak to? Jak se sem vůbec dostali? Jak tu přežili?“

Ben pokrčil rameny.

„Tím chci říct, Bene, aby ses nad tím zamyslel. Vyvinul se tady úplný ekosystém z vačnatců, izolovaný od konkurence a vpádů ostatních savců. V těchto jeskyních se evoluce vydala úplně jinou cestou.“

V tom okamžiku šeptající dav utichl. Nastalo naprosté ticho. Ben do ní strčil loktem a kývl dopředu.

Ze vchodu do největšího obydlí vyšel impozantní tvor. Vlasy měl černé, ale plnovous protkaný šedými pramínky, a jeho oči byly tak sytě žluté, že téměř zářily. Tvor byl o hlavu vyšší než jejich průvodce a měl široká a svalnatá ramena. V pravé ruce nesl hůl, vyšší než byl on sám, na jejímž vrcholu byl rubín o velikosti grapefruitu.

Jejich průvodce poprvé pozvedl hlavu a začal rychle mluvit. Ten druhý, jasně náčelník zdejší komunity, tu a tam vstoupil do hovoru jedním slovem. Ashley zvědavě pozorovala, co asi říkají. Jejich průvodce ze sebe vydal poslední zavrčení a sklonil čelo ke kameni před sebou. Náčelník se konečně obrátil k nim. Nejprve si prohlédl Ashley a poté Bena. Zdálo se, že je studuje, a nepřítomně se přitom škrábal na břiše. Něco na ně vyštěkl. I když Ashley nerozuměla, jeho slova způsobila, že dav zalapal po dechu a ustoupil od nich dál. Někteří dokonce utekli pryč a schovali se za závěsy svých obydlí.

Ashley se otočila k Benovi.

Ten pokrčil rameny a zašeptal: „Myslím, že to nevypadá dobře.“

Náčelník klepl svou holí o kámen a odvrátil se od nich.

Zrovna v tom okamžiku ze sousední jeskyně vyšla nejistá postava s rozcuchanými stříbrnými vlasy. Tenhle tvor se pohyboval tak pomalu a opatrně, že Ashley s jistotou slyšela, jak mu vržou kosti. Stejně jako náčelník, i on nesl hůl, ale na rozdíl od náčelníka ji potřeboval k chůzi, protože se o ni každým krokem těžce opíral. Vršek jeho hole byl však místo rubínu ozdoben diamantem ve tvaru hrušky.

Když přicházel, Ashley si všimla, že má na hrudi kresbu v červených a žlutých barvách.

Ben se vedle ní začal nervózně vrtět. „Já musím být blázen.“

„Ššš!“ napomenula ho Ashley. „Myslím, že není zdvořilé teď mluvit.“

Ten pračlověk se podíval jejím směrem. I když jeho tělo bylo očividně staré a sešlé, v očích se mu zračila pronikavá inteligence, která prozrazovala bystrou mysl. Obrátil se k Benovi, kývl na něj a pak se dal do řeči s náčelníkem.

Ben o krok ustoupil. „Ash, já už jsem tu kresbu viděl. Tu kresbu, kterou má ten pamětník na prsou.“

„Cože? A kde?“ zašeptala.

Ztěžka polkl. Hlas mu zmrazil strach. „Ve… snu. Byla nakreslená na… mém mrtvém dědečkovi.“

Vzala ho za ruku. „Poslyš, tohle vyřešíme později. Teď musíme hlavně zjistit, co s námi zamýšlejí udělat.“

Zatímco si spolu šeptali, nabýval rozhovor mezi starcem a náčelníkem na prudkosti. Oba teď mluvili zvýšenými hlasy, podtrhovanými klepáním holí. Nakonec náčelník vycenil zuby, zlomil svou hůl o koleno na dvě poloviny a vyřítil se pryč.

„A co bude teď?“ zeptal se Ben.

Stařec se k nim otočil čelem a namířil svou hůl jejich směrem. Pak pronesl jediné slovo: „Smrt.“

22. KAPITOLA

VYČERPÁNÍ PŘI SLEDOVÁNÍ TUNELU PŘED JEHO MALÝM ÚTOČIŠTĚM MICHAELSONA ukolébalo. Bylo to už několik hodin, co Ashley a Ben odešli a nechali ho o samotě. Natahoval uši, aby zaslechl nějakou známku přítomnosti jejich pronásledovatelů. Nic. Na bubínky uší mu doléhalo ticho, těžké jako závaží.

Povzdychl si. Aspoň že se tepající bolest v jeho kotníku změnila už jen v mírný protest. Nakonec si bude muset upravit dlahu, ale byl příliš unavený, než aby to dělal hned teď. Zavřel oči, aby se mohl lépe soustředit na zvuky a nerušily ho zrakové vjemy. Stejně bylo všude ticho a nic než ticho.

Zívl si a hlava mu klesla na prsa. Zatřásl s ní, protože věděl, že musí zůstat bdělý.

Zkontroloval chodbu. Pořád nic. Po několika minutách mu znovu začala klesat víčka jako zapadající slunce. Jeho dýchání se prohloubilo. Balancoval v tom nejasném závoji mlhy mezi snem a skutečností.

A v tom okamžiku se mu něco otřelo o ruku.

Víčka se mu okamžitě rozevřela a Michaelson prudce zvedl hlavu, takže si málem rozbil lebku o zeď, která byla za ním. Zvedl svou zbraň a namířil ji na muže, oblečeného do roztrhané mariňácké uniformy, jejíž rukávy byly odtrženy od ramen. To nebylo možné. Několikrát zamrkal. To musí být sen, pomyslel si. Ale postava tu zůstávala a usmívala se na něj.

Michaelson se díval vzhůru do očí svého dávno ztraceného bratra.

„Harry? Můj bože! Ty žiješ!“

Jeho bratr odstrčil hlaveň Michaelsonovy zbraně špičkou prstu stranou. „Dlouho nebudu, jestli zmáčkneš spoušť,“ řekl Harry a na tváři měl unavený úsměv.

Michaelson odložil pušku, a i když proti tomu jeho kotník protestoval, vyskočil na nohy a oběma pažemi objal svého bratra. Potlačoval slzy a modlil se, aby to nebyla halucinace, ale pobavený smích jeho bratra nebyl jenom výplodem jeho představivosti. Byl skutečný. „Díkybohu, díkybohu, díkybohu,“ opakoval Michaelson do Harryho ramene.

„Bratře, byla to docela honička tě chytit,“ řekl Harry, osvobodil se z bratrova objetí a prohrábl si svým typickým gestem černé vlasy.

Michaelson si s úsměvem uvědomil, že to gesto neviděl už strašně dlouho. Uběhla už desetiletí od doby, kdy měl Harry naposledy delší vlasy než krátký vojenský sestřih, ale po těch měsících strávených tady dole se to gesto vrátilo jako starý přítel.

Michaelsonovi se zajíkl hlas v hrdle. Málem vzal svého bratra opět do náruče, ale pak si všiml jizvy, která probíhala po celé délce Harryho pravé paže. Pořád ještě byla růžová a vyšší než okolní kůže – tedy poměrně čerstvá. Natáhl se a dotkl se jí. „Co se ti stalo?“

Harryho výraz vystřízlivěl. Michaelson pozorně studoval bratrův obličej a všiml si kruhů pod jeho modrýma očima. Vypadal utrápeně. Také zhubl, zbytky uniformy na něm doslova visely. „To je dlouhý příběh,“ řekl Harry.

„No, řekl bych, že máme čas.“

„Ne, nemáme. Musíme si pospíšit. Crak’ani jsou blízko.“

„Kdo?“

„Ty obludy.“ Harry mu pokynul, aby ho následoval. „Seber si výstroj, vojáku, padáme odsud.“

Michaelson mu hodil svou zbraň a vlezl do výklenku, aby si vzal svůj batoh a polní láhev. Když vylezl ven, spatřil, že si jeho bratr prohlíží s vděčným úsměvem pušku.

Harry mu neochotně podal zbraň zpátky. „Pěkná věcička. Tahle palebná síla by se mi hodila, když jsem doprovázel ty vědce. Možná že pak…“ Přestal mluvit a rty se mu zkřivily do zuřivého výrazu.

Michaelson k bratrovi přistoupil a položil mu ruku na rameno, protože pořád napůl očekával, že Harry zmizí v oblaku kouře jako nějaký klamavý duch, který ho jenom dráždil podobou jeho bratra. Všiml si, že Harry má prázdné ruce. Jak přežil, když tu pobíhal beze zbraně? „Mám v batohu ještě jednu zbraň…,“ začal.

„Není třeba. Mám přátele.“

Přátele? Michaelson se rozhlédl po prázdné chodbě a upravil si batoh na zádech. O kom to Harry mluví?

Jeho bratr pak ze sebe vydal zavrčení, ze kterého Michaelsonovi naskákala husí kůže. Bylo to napůl zavytí, napůl zasténání, vpravdě nelidský zvuk. Tichý, ale pronikavý.

Michaelson zíral na záda svého vrčícího bratra. Zbláznil se snad během své dlouhé izolace?

Harry mu však smrtelně vážně řekl. „Nestřílej na ně.“

„O kom to sakra mluvíš…?“ Dál v chodbě se při zdech objevil nějaký pohyb. Do chodby vystoupily drobné postavy, maskované u stěn. V nazelenalém světle plísní se leskly jejich nože a oštěpy.

Michaelson za zády uslyšel zvuk jako přemístění kamínku. Ohlédl se a spatřil, že další přicházejí zezadu. „Harry?“

„Jsou to přátelé. Zachránili mi život.“

Jeden z těch tvorů se oddělil od ostatních a přiblížil se. Když přicházel k Harrymu, jeho oči se neustále upíraly na Michaelsona, který pevně svíral svou zbraň. Tvor byl nahý, vysoký jen asi 120 centimetrů, ale měl šlachovitou postavu s dobře znatelnými svaly. Rozcuchané vlasy barvy písku měl stažené krvavě červenou čelenkou. Jeho velké oči zkoumaly Michaelsona od hlavy k patě, zatímco ušima otáčel všemi směry, jako by to byly talíře radaru.

Když se postavička přiblížila, Michaelson si prohlédl zbraně, které měla u sebe. Dlouhý nůž s hrubou krystalickou čepelí za opaskem kolem nahých boků a ve čtyřprsté ruce tvor svíral dlouhý oštěp.

Michaelson přihlížel, jak tvor došel k Harrymu a podal mu oštěp. Pak zase ustoupil zpátky k ostatním.

„Kdo to… ne, co to je?“

„Oni sami si říkají mimi’swee.“

Jeden z nich ho vyděsil, když vyrazil zezadu a proklouzl kolem něj, aby došel k Harrymu. Ukázal za sebe. „Dodafer’ago,“ řekl. „Doda crak’an!“

Harry se podíval na Michaelsona. „Říká, že máme společnost. Ucítili naši stopu a blíží se k nám. Je načase odsud rychle zmizet.“

Jako na potvrzení jeho slov se za nimi ozvalo zařvání. Odpovědělo mu druhé a třetí, přicházející z ostatních směrů kolem nich. Dostávali se do obklíčení.

Michaelson pomyslel na Ashley a Bena, ztracené v bludišti tunelů. Vykročil k Harrymu. „Poslyš, mám tu přátele a…“

„Já vím. Malá skupinka mých kamarádů se oddělila, aby je sledovala.“ Ukázal palcem dopředu. „Byli nasměrováni do bezpečí.“

„Kam?“

Tunely se rozezněla další salva řevu „Ukážu ti to. No tak, jdeme, než z nás bude něčí večeře.“

Michaelson zůstával blízko u svého bratra. Okolo nich se začaly hemžit malé postavičky, některé běžely dopředu, jiné kolem nich proběhly dozadu, aby jim hlídaly záda. Snažil se, aby jim stačil, kousal se do spodního rtu, ale jeho zraněný kotník brzy znovu začal protestovat. Mezi ním a jeho bratrem se začala tvořit mezera.

Harry zpomalil, popadl Michaelsona za paži, zavěsil si ho na rameno a odlehčil tak jeho zraněnému kotníku. Teď už za nimi byli jen asi dva nebo tři malí lovci, kteří jim hlídali záda. „Já tě tu nenechám, Dennisi.“

„Zpomaluju vás. Nepřišel jsem sem dolů, aby tě kvůli mně zabili.“

„Mlč, bratře. Dneska nikdo nikoho nezabije.“ Stiskl Michaelsonovi rameno. „Kromě toho, takhle to je stejné jako ten závod na třech nohách v Kearney, kde jsme na trhu vyhráli modrou stuhu.“

Michaelson se zašklebil bolestí a vyštěkl: „Ale to bylo proto, že jsi podváděl.“

„Nevzpomínám si, že bys tu stuhu vrátil.“

Za nimi se náhle strhl rozruch. Jeden z lovců se k nim přihnal blíž a něco zavrčel Harrymu. Harryho výraz zvážněl a odpověděl něco nesrozumitelného. Postava přikývla a utíkala dopředu. Teď už za nimi zbýval jediný drobný lovec.

„Co říkal?“

„Jeden z crak’anů nás dohání. Nestihneme to do bezpečí.“

Michaelson zaskřípal zuby. Teď dostal svého bratra do dalšího nebezpečí. „Říkal jsem ti…“

„Jo, jasně, máš pokaždý pravdu.“ Harry se zastavil. Zbývající lovec s černou srstí a jizvou na pravé straně obličeje se zastavil vedle Harryho. „Dennisi, pokračuj dopředu a snaž se jít, jak nejrychleji budeš moct. Nob’cobi a já se to pokusíme zpomalit. Tak poskytneme ostatním trochu víc času.“

„K čertu s tím! Mám přece zbraň.“

„Jo, a já mám zkušenosti. Tak už se pohni!“

Michaelson poznal ten tvrdohlavý výraz v bratrových očích. Harry se s ním nehodlal dohadovat. „Dobře, tak si aspoň vezmi mou zbraň.“

Harry zavrtěl hlavou. „Mohl bys ji potřebovat.“ Pak pozvedl dlouhý oštěp, který stále držel v pravé ruce. „Kromě toho, použití netradičních zbraní snižuje naši šanci získat za zabití il’jann.“

„Co?“

Harry na něj mávl, aby už šel. „To je něco jako zářezy do pažby. Odznak lovecké cti.“ Z tunelu za nimi už bylo slyšet škrábání drápů na kamenech. „Teď už jdi!“

Michaelson přikývl a vyrazil chodbou dopředu. Ani náhodou nenechá svého bratra bojovat jenom oštěpem. Jakmile došel k postranní chodbě, vlezl dovnitř a vyhlédl zpátky za sebe. Jeho bratr a ten druhý lovec měli hlavy skloněné dohromady. Postavička gestikulovala rukama a přikyvovala.

Michaelson shodil k zemi svůj batoh, stáhl si zbraň z ramene a lehl si na podlahu chodby, dívaje se do tunelu, odkud přišli. Čekal a naslouchal rostoucímu hluku, který působil blížící se predátor.

Najednou jeho bratr ztuhl a vzápětí se rozmáchl svým oštěpem kupředu, zjevně na něco, co z Michaelsonova místa ještě nebylo vidět. Drobný lovec se přitiskl celým tělem ke stěně chodby. Harry opřel rukojeť svého oštěpu o hrbolek na zemi a ještě jej zapřel nohou. Jeho špičku namířil dopředu, směrem do tunelu. Nahrbil se a připravený oštěp držel pevně v ruce.

Chodbou se ozvalo vzteklé zařvání, načež obluda vkráčela do majorova zorného pole. Vyplňovala celou chodbu, byla obrovská, větší než jakou Michaelson viděl předtím. Byla černá, jako kdyby ji někdo ponořil do asfaltu, otáčela hlavou dopředu a dozadu a výbušně frkala. Když spatřila Harryho, zastavila se a znehybněla. O krok ustoupila, natáhla krk, otevřela tlamu a zařvala.

Harry zůstal stát na svém místě, ale odpověděl obludě svým vlastním výkřikem: „Táhni, ty zrůdo!“

Michaelsonovi po rtech přeletěl lehký úsměv. Toho pošetilého blázna nic nezastraší. Ležel na břiše, přimhouřil oči a zvedl si pažbu pušky k rameni. Podíval se do hledáčku. Ránu mu blokoval jeho bratr. A sakra.

Se zuřivým zavytím se zvíře vrhlo k jeho bratrovi a vmžiku překlenulo vzdálenost, která je dělila. Všechno se seběhlo tak rychle, že Michaelson nestačil zareagovat. Když proti němu vyrazila hlava zvířete, Harry se sehnul a pak se ještě pevněji zapřel, takže zvíře naběhlo na jeho připravený oštěp a probodlo si jím hruď. Oštěp se přelomil a Harry se odkulil stranou.

V tom okamžiku vyskočil ze svého úkrytu u zdi drobný lovec a dopadl ze strany na krk zvířete. V ruce svíral svůj dlouhý nůž. Začal jej vrážet obludě do oka a krutě jím otáčet v ranách.

Zvíře vyrazilo bolestný křik a trhlo hlavou dozadu. Tím lovce vyhodilo z jeho místa. Dlouhý nůž zůstal zaražený v jeho levém oku.

Lovec dopadl na místo, kam byl odhozen, tvrdě, ale rychle se od zvířete, které mlátilo kolem sebe, odplazil směrem k Harrymu.

Predátor si lovce všiml svým zdravým okem a vyrazil po něm hlavou. Harry se pokoušel dosáhnout na svého společníka jako první a odtáhnout ho z dosahu bestie, ale chybělo mu několik centimetrů. Zvíře tak popadlo tu malou postavičku do čelistí. Harry se přesto vydal dopředu s polovinou svého přelomeného oštěpu, zjevně s úmyslem použít ostrý zbytek své zbraně k osvobození přítele.

Michaelson zaskřípal zuby. Jeho bratr mu pořád částečně blokoval střelu, ale zjevně se nechystal nechat toho drobného lovce v čelistech obludy. Zatracený Harry! Michaelson zadržel dech, přimhouřil oko a stiskl spoušť. Exploze výstřelu byla v úzkém prostoru ohlušující.

Po tom náhlém hluku všichni ztuhli. Harry se zarazil ve svém postupu ke zvířeti, na které chtěl zaútočit, a v ruce pořád svíral zbytek oštěpu. Zvíře se zarazilo uprostřed kroku.

„Harry!“ zavolal Michaelson. Jeho hlas ten živý obraz roztříštil. Mrtvé zvíře se zhroutilo k zemi, zabila ho kulka do mozku. Když padalo, pustilo svou kořist a tělo drobného lovce mu vypadlo z čelistí. Harry se vrhl ke svému příteli.

Michaelson vylezl ze svého úkrytu a došel k bratrovi. Prohlížel si mrtvolu zvířete, která blokovala chodbu. „Jak mu je?“

Harry pomohl drobnému lovci vstát. „Přežije to. Ti mají tlustou kůži. Má několik ran na rameni, ale žádné vážné zranění.“

„Dobře.“ Michaelson si klekl vedle lovce mimi’swee a položil mu ruku na zdravé rameno.

Harry si sedl na bobek. „Dennisi, myslím, že jsem ti říkal, abys odtud vypadl.“

Michaelson se zamračil. „Kromě toho, že jsem tvůj starší bratr, mám taky vyšší hodnost než ty.“

„Najednou jsem docela rád, že tě povyšovali rychleji než mě. Jinak bys mě určitě poslechl.“ Pak se k němu Harry otočil a jeho oči byly náhle vážné. „Díky, Dennisi.“

Drobný lovec s bolestným výrazem na tváři začal něco brebentit. Harry vážně přikývl. Drovná postavička si sáhla prstem do svého zraněného ramene, aby na špičku prstu nabrala kapku krve, a pak se obrátila k Michaelsonovi.

„Nob’cobi se s tebou chce rozdělit o svůj il’jann,“ vysvětloval Harry. „Mezi jeho lidem je to významná pocta. Odpovídá to pokrevnímu bratrství.“

Chlupatý lovec natáhl paži a položil krvavý prst Michaelsonovi na čelo. „Br…bratr,“ napůl zavrčel.

23. KAPITOLA

CHÁLID PŘIHLÍŽEL, KDYŽ LINDA OBJÍMALA VYSTRAŠENÉHO CHLAPCE a tváří se opírala o temeno jeho hlavy. Šeptala mu do ucha slova útěchy. Sám přešel k dr. Blakelymu, který ležel natažený na kameni. Doktor měl otevřené oči a díval se na něj, ale jeho dech byl pořád přerývaný a sípavý. Blakely měl informace, které Chálid potřeboval, data nutná pro dokončení jeho mise. Klekl si vedle Blakelyho a vyndal svou láhev, ze které nalil doktorovi do úst trochu vody.

Blakely zavřel oči, hltavě se napil a odstrčil láhev stranou. Po tváři mu stékal pramínek vody. „Díky,“ zamumlal.

„Co se stalo?“ zeptal se Chálid. „Jak jste se sem dostali?“

Blakely odpověděl se zavřenýma očima, jako kdyby se na všechno musel pracně rozpomínat. „Tábor…, zaútočili na něj…, byl zničen.“ Dýchal zastřeně a lapal po vzduchu.

Chálida nejprve napadlo, že ho někdo předešel. Nějaký druhý agent? Ale doktorova další slova jeho nápad zahnala.

„Obrovské obludy…, byly jich stovky…, zdolaly tábor. Unikli jsme na člunu. Tady jsme ztroskotali.“

Chálid se nad těmi špatnými zprávami zamračil. Zatraceně, takže těch potvor tu bylo víc. Doufal, že těch pár, na které narazili, byly jediné. Vzhlédl ke kaskádě vodopádů. I kdyby nakonec našli cestu zpátky nahoru, bude tam na ně čekat smečka těch predátorů. Sedl si do dřepu a uklidil svou pistoli do pouzdra.

„Co teď?“ zahučel si pro sebe.

Doktor ho slyšel a pořád ještě chraplavým, ale už pevnějším hlasem odpověděl: „Počkáme. Necháme to na vojáky. Jakmile si uvědomí, co se stalo, začnou se tady všude jen rojit. Necháme je, ať nás najdou.“

Chálid si mnul strniště na tvářích. Doktor měl pravdu. Armáda opravdu začne co nevidět mobilizovat a bude se snažit znovu získat kontrolu nad základnou. A až bude americké námořnictvo tady dole pročesávat celou jeskyni, jeho mise bude o mnoho obtížnější, ne-li nemožná.

Promnul si unavené, červené oči, pod jejichž víčky ho dřel písečný prach. Bude muset dorazit na základnu Alfa dřív než vojenské posily. A bude potřebovat dostatek času, aby dokončil přípravu svých náloží a dostal se odtud. To byl obtížný úkol i na něj.

Třeba to byla zkouška od Alláha. Přírodní síly se proti němu spikly, aby ho vyzkoušely. Jak jinak bylo možné si vysvětlit ty strašné obludy, které jim zablokovaly cestu, ty nespočetné překážky, nové a nové hrůzy na každém kroku? Musí to být zkouška Všemohoucího.

Zavřel oči a zakryl si obličej dlaněmi. Modlil se za sílu, která by mu umožnila úspěšně dokončit úkol, a za znamení, které by mu dalo najevo, že je své mise hoden. Modlil se pět minut a srdce mu bušilo v uších. Ale žádná znamení se stále neobjevovala. Nakonec se s povzdechem opřel a položil si ruce na kolena. Nic.

Pak, když zvedl oči, to spatřil. Oblak mastného kouře vycházející z jednoho otvoru ve stěně zhruba v polovině výšky jeskyně. Chálid se narovnal. „Doktore, hořel tábor? Bylo tam hodně kouře?“

Doktor si odkašlal. „Ano, bylo tam plno kouře. Proč?“

Chálid ukázal ke vzdálenější stěně a na rtech mu hrál radostný úsměv. „Podívejte se támhle! Kouř! To musí být cesta nahoru!“ Pořád se díval na stoupající dým jako na nějaký zamlžený boží prst.

Linda stále jednou paží objímala Jasona a dívala se na zakouřené ústí do tunelu. Svářily se v ní různé emoce: úleva z toho, že našli cestu zpátky, a hrůza z událostí, ke kterým tento objev může vést. Co Chálid udělá? Kdyby Blakelyho a Jasona seznámil se svými plány, musel by je zabít.

Obrátila se a pohlédla na Chálida. Jeho výraz, když vzhlížel na skálu, prozrazoval podivné vytržení, oči měl doširoka rozevřené a skelný pohled. Lindou proběhlo zachvění, když se jeho oči střetly s jejími. Usmál se na ni. „Už jsme skoro u konce,“ řekl.

Přikývla. Seběhlo se to tak rychle. Očekávala, že k nalezení cesty domů bude třeba řady dní, což by jí poskytlo dostatek času k přípravě nějakého plánu a k tomu, aby se rozhodla, jestli se ho má pokusit zastavit, nebo si jednoduše zachránit vlastní kůži a nechat ho, ať udělá, co má v úmyslu.

Zatahání za ruku ji vytrhlo ze zamyšlení. Podívala se dolů na Jasona. „Lindo, a co je s mou mámou? Myslíš, že je v pořádku?“

Stiskla chlapcovo rameno, zatímco k ní vzhlížel nahoru. Měla by lhát a říct mu, že všechno bude v nejlepším pořádku, ale Jason byl bystrý kluk. Oči, kterými na ni hleděl, byly suché a vážné. Chtěl upřímnou odpověď. „Jasone, to doopravdy netuším. Ale jsou s ní Ben a major Michaelson. Je v dobrých rukou.“ Jason přikývl.

Vyděsilo ji, když se Chálid dotkl jejího ramene. Naznačil jí, aby ho následovala o několik kroků dál, kde by si mohli promluvit v soukromí. Šla za ním a srdce jí bušilo až v hrdle.

Ohlédl se přes rameno, aby se ujistil, že jsou doopravdy sami. „Poslyš, chci vyrazit už dnes v noci.“

Vyschlo jí v ústech. Všechno se dělo tak rychle, jako když se nákladní vlak řítí ke zničenému mostnímu pilíři. „Ale s Blakelym by se nemělo tak brzy hýbat.“

Chálid ani nemrkl. „Já jsem neplánoval, že ho vezmeme s sebou. Ani toho chlapce.“

Další slova zašeptala. „Slíbil jsi mi, že nezabiješ nikoho dalšího, když nic neřeknu.“

„Já je nehodlám zabít. Jenom je tu nechám.“

„Je v tom nějaký rozdíl?“

Pokrčil rameny. „Jak jsem ti říkal, že kdyby zjistili něco o mém plánu, byl bych nucen je zabít. Když je tu necháme, budou mít aspoň nějakou šanci, že se o sebe postarají.“

Dívala se na Chálida a představovala si, jak Jason k smrti hladoví a Blakelyho požírá nějaké zvíře. Jak lehce odsoudil Blakelyho a Jasona k pomalé smrti. Copak to monstrum nemělo vůbec srdce? Polkla. „To se mi nelíbí.“

„Vyrazíme, jakmile oba usnou,“ zašeptal jí Chálid do ucha, jako když jeden milenec předává druhému nějaké tajemství. „Nebudeš se na ně muset dívat.“

Linda se bála, že jeho bezcitná slova zničí její zdravý rozum. Jak mohl tak klidně plánovat jejich smrt? Prostě se od nich v noci odplížit? Jak mohl…?

Pak se jí v hlavě zformoval nápad.

Převracela jej v hlavě, ale nebylo mnoho času a riziko bylo veliké. Nejistě se kousala do spodního rtu. Dívala se, jak se Jason usmál něčemu, co řekl Blakely. Viděla, jak mu v záři hub jasně svítí oči. Svítily mu mládím, tím, co všechno ještě musí v životě prozkoumat.

Zavřela oči a ujasňovala si svůj plán. Mohla by to udělat. Ne, ona to opravdu udělá. „Dobře, vyrazíme dnes v noci,“ řekla pak rozhodně.

Zatímco Linda spánek jenom předstírala, Blakely a Jason skutečně spali, zabaleni do náhradních dek. Blakely chrápal a jeho hvízdavé zvuky bylo slyšet i přes nedaleké vodopády. Linda ale zpod víček stále sledovala Chálidův profil. Chálid seděl napůl zalezlý ve svém spacím pytli a opíral se o balvan. Čekala. Dívala se, jak mu pomalu klesla hlava a zase se prudce napřímila v okamžiku, kdy ho téměř přemohl spánek. Téměř.

Linda ho přemluvila, aby si trochu odpočinuli, pod záminkou, že je sama vyčerpaná. Jenom krátký spánek, na hodinku nebo na dvě, škemrala, to bude stačit k tomu, aby si dobila baterie pro následující úsek cesty. Souhlasil. Pak mu tajně rozpustila několik svých tablet, které měla předepsané proti klaustrofobii, do vody a ujistila se, že je opravdu vypil. Silná minerální příchuť místní vody překryla chuť léku. Pilulky ho nevyřadí úplně – měly jen slabý sedativní účinek – ale v takovém počtu by po nich měl být alespoň natolik ospalý, aby během své hlídky usnul. To bylo vše, co potřebovala.

Viděla, jak mu znovu padla brada na prsa. Tentokrát jeho hlava zůstala v předklonu.

Se srdcem bušícím jí až v uších napjatě ve svém spacím pytli naslouchala, jestli se Chálidovo dýchání prohloubilo do pravidelného rytmu. Věděla, že nemá moc času.

S mučivou pomalostí se opatrně vysunula ze svého spacího pytle. Řev sousedních vodopádů naštěstí zahladil zvuky jejího pohybu.

Přešla k Chálidovi a sebrala mu ruční svítilnu i přilbu z nedalekého kamene. Původně měla v úmyslu vzít mu i pistoli, ale Chálid spal se zbraní ve svém spacím pytli. Pokus o její získání by nyní byl příliš riskantní.

Proto se uchýlila k náhradnímu plánu. Sebrala mu baterie ke svítilně i k přilbě. Ať si klidně má svoji zbraň, pomyslela si, uvidíme, jestli dokáže cestovat potmě.

Jakmile byla hotová, obrátila svou pozornost ke spícímu doktorovi. Položila mu dlaň na rty a tvrdě mu ji tam přitiskla, když se s trhnutím probudil. Naklonila se nad něj a přitiskla si prst k ústům, aby mu naznačila, že má být zticha. Jakmile se vzpamatoval z prvotního šoku, sundala mu ruku z úst a mávla na něj, aby ji následoval… tiše. Odvedla ho několik metrů stranou.

Jakmile byli dostatečně daleko, přiložila mu rty k uchu a doufala, že přes řev vodopádu její slova nedolehnou ke spícím postavám. „Musíme se tajně odplížit pryč. Hned. Jste schopný cesty?“

Zamrkal na ni. „Ano, ale proč? Co se děje?“

Předložila mu zkrácenou verzi událostí, které ji k němu přivedly. Když končila své vyprávění, chvěl se jí hlas.

Během vyprávění Blakely povytahoval obočí stále výš a výš. „To jsem ale pitomec! Nepomyslel jsem si… Sakra, je to moje chyba. Měl jsem si všechno prověřovat daleko důkladněji. Byl jsem zatraceně naivní. Ve všem!“

Doktor vypadal o celá desetiletí starší než ještě před týdnem. Měl zapadlé oči, pokleslá ramena, a dokonce i jeho vlasy se zdály být šedivější. Položila mu ruku na paži. „Musíme vzbudit Jasona a odplížit se pryč.“

Zavrtěl hlavou. „Co kdybychom na Chálida prostě skočili a tu zbraň mu sebrali? Nebo vezmeme velký kámen a omráčíme ho.“

„Je to profesionální vrah. Stroj na zabíjení.“ Nedokázala potlačit ve svém hlase strach. „Vůbec se mu nemůžeme rovnat. Jestli na něj zaútočíme a jenom ho zraníme, jsme mrtví. Nejbezpečnější bude, když jenom utečeme. Pokusíme se dostat do temných tunelů, kde nás beze světla nebude moct pronásledovat.“

„A co ta ostatní rizika, která na nás čekají?“ Ukázal ke vzdáleně stěně jeskyně. „Beze zbraně dlouho nepřežijeme.“

Objala si tělo pažemi. „Já vím. Ale radši zkusím štěstí proti neznámému nebezpečí než proti němu.“

„Dobře. Ale půjdeme nalehko. Jenom polní láhve a potraviny.“

Linda přisvědčila: „A teď dojděte pro Jasona.“

Jason zpanikařil, když ho někdo třesením vzbudil. Nemohl dýchat! Několik okamžiků zoufale bojoval, než si uvědomil, že jeho dýchací potíže jsou způsoby tím, že mu Linda tiskne ruku přes ústa. Uklidňovala ho se rty u jeho ucha. „Tiše, Jasone.“ Přestal sebou zmítat, ale srdce mu pořád divoce bušilo a bolela ho hlava. Co se děje teď? Další příšery? Posadil se a spatřil Blakelyho, jak sbírá krabice se sušenými potravinami, pokradmu jako nějaký noční zloděj, a dává si pozor, kam klade nohy.

Chálid spal ve svém spacím pytli. Blakely i Linda neustále pokukovali po chrápajícím muži. Jason se obrátil na Lindu s otázkou na rtech. Přidržela si prst před ústy. Jason netušil, proč musí být tak naprosto potichu. Vždyť tu hlučela padající voda. Přesto ale udělal to, co mu bylo naznačeno, a jen tiše seděl.

Během necelé minuty Linda s Blakelym shromáždili tři láhve s vodou, baterky a batoh s potravinami vedle něj. Blakely ukázal Lindě pistoli se širokou hlavní, kterou našel v zásobách z člunu. Signální pistole, uvědomil si Jason.

Blakely se k němu sklonil a zašeptal. „Poslouchej, chlapče, musíme se odplížit pryč. Chálida tu necháme. Musíme se pohybovat rychle. Myslíš, že to zvládneš?“

Zmateně přikývl a z Lindiny bledé tváře a nervózních očí pochopil, že se tu bylo čeho obávat. Podíval se na Chálida, zhrouceného ve spánku jako nějaké strašidlo.

Linda a Blakely si rychle rozdělili malou hromádku zásob a mávli na něj, aby je následoval. Postavil se a zvedl si svou sportovní tašku. Blakely se na ni podíval a zavrtěl hlavou. „Nech ji tady,“ naznačil mu rty. Ani náhodou! Klidně ji unese. Není žádné dítě. Potřásl hlavou a sevřel tašku pevněji.

Doktor otevřel ústa, ale Linda se dotkla jeho paže a umlčela ho. Mávla na ně oba, aby šli za ní. Jason kráčel hned za ní a Blakely jejich průvod uzavíral.

Nikdo po cestě nepromluvil, dokonce ani poté, co jejich opuštěné tábořiště už zakryly stalagmity a balvany. Okolní ticho, které ho svíralo, Jasonovi připadalo výhružnější než řvoucí obludy a střelba z pušek. Každý podivný zvuk způsobil, že nadskočil, každé křupnutí kamínků pod jejich nohama se zdánlivě rozléhalo po celé jeskyni. Naštěstí o půl hodiny později, když konečně dorazili k závalu z kamení a balvanů, který vedl k tunelu, z něhož vycházel kouř, Linda promluvila. „Podívejte.“ Ukázala k ústí chodby vysoko nad nimi. „Ten kouř už zeslábl. Aspoň budeme moci lépe dýchat.“

„Ano,“ řekl Blakely, „ale zase pro nás bude těžší vystopovat cestu nahoru.“ V obličeji měl ponurý výraz, když si prohlížel stoupání.

„Zvládnete to?“ zeptala se Linda.

„Mám snad na vybranou?“

Linda stiskla doktorovo rameno a pak se obrátila k Jasonovi. „Jasone, a co ty? Vylezeš na ty kameny?“

„To je hračka,“ řekl s pohrdavým úšklebkem.

„Tak si raději pospíšíme. Nevím, jak dlouho ty prášky udrží Chálida ve spánku.“

Chálidovi se zdálo, jak jejich tábor v poušti přepadla černá bouře a on popadl svou matku za šaty. Pokoušel se ji varovat, že se blíží vichřice, ale ona pokračovala v rozhovoru s jinými oblečenými postavami a netušila nic o řevu blížícího se písku a větru. Tahal ji za šaty a pokoušel se upoutat její pozornost, ale ona ho odstrčila svým bokem stranou. Utíkal ke vchodu do stanu a vyhlédl ven na vířící malstróm, který právě zahaloval obzor. Obrátil se ke skupině postav, mezi kterými byla i jeho matka. Křičel na ně, ale jeho hlas byl jako rákos ve větru. Tentokrát ho uslyšely a otočily se. Otevřel ústa, aby zopakoval své varování, když spatřil obličeje, které na něj hleděly přes závoje. To nebyly obličeje! Lebky. Přes černé závoje se na něj dívaly žluté kosti, vydrhnuté pískem. Ze záhybů šatů se k němu natáhly kostlivé paže. Ustupoval před nimi do řvoucí bouře, křik se mu zadrhl v krku.

Tváří v tvář útoku bouře se Chálid s trhnutím probudil, zmatený tím, že ho řev následoval z jeho snu do skutečnosti. Přikrčil se před ním, než si uvědomil, že to jsou jenom nedaleké vodopády. Těžce polkl v domnění, že má hrdlo plné písku, a vysunul se ze svého spacího pytle. Sáhl po své láhvi. Byla pryč. Prudce se narovnal.

Stačil jediný pohled na prázdné spací pytle, které připomínaly příliš mnoho svlečených hadích kůží, aby si uvědomil, že byl napálen. K čertu s ní. Pozvedl svou pistoli, jako kdyby očekával nějaký útok.

Rozhlédl se kolem. Ani známka po něčem živém. Pohlédl ke vzdálenému tunelu, z jehož ústí nyní stoupal už jen úzký proužek černého dýmu. Aspoň věděl, kam odešla.

Prohraboval se rozházenými věcmi, aby zjistil, co mu tu zbývalo. Všechny svítilny byly pryč. Baterie taky. Neměl žádný zdroj světla.

Sáhl si do kapsy a vytáhl svůj cigaretový zapalovač. S klapnutím ho otevřel. Objevil se plamínek. To bude oheň, který osvětlí jeho pouť.

Po rtech mu přejel odhodlaný úsměv. On ji naučí. Linda brzy pozná jeho hněv a bude škemrat o odpuštění.

On sám bude jako ta černá bouře ze snu. Nelítostná a neodvratitelná.

24. KAPITOLA

ASHLEY USTOUPILA O KROK A PŘEMÍTALA, JESTLI TO NEBYL JENOM NĚJAKÝ zvukový klam. Copak mohl tenhle tvor mluvit anglicky? Musela to být shoda náhod, podobná skupina zvuků, která náhodou odpovídala tomu anglickému slovu.

„Smrt“ zopakoval starý tvor se stříbrnými vlasy, ukázal na ni a zatřásl svou holí, jako kdyby Ashley chtěl přimět k tomu, aby mu porozuměla. Pak postavil špičku hole na zem a těžce se o ni opřel. Ramena se mu smutně nahrbila. ‚Dobori dobil řekl nakonec unaveným hlasem.

Po jeho slovech všichni kolem zalapali po dechu a propuklo hemžení. Těch pár zvědavých přihlížejících, kteří se stále potloukali okolo, se rozuteklo pryč, zmizeli do ústí jeskyní a přes tato ústí se hbitě zatáhly závěsy. Zpoza žádného rohu už se na ně nedívala ani jediná tvář.

Zůstalo jen několik roztroušených bytostí – těch, které byly vyzbrojeny diamantovými oštěpy. A dokonce i tito válečníci nejistě přešlapovali z nohy na nohu.

„Ash, jsme v bryndě,“ řekl jí Ben.

Podívala se na něj; jeho oči byly obrovské. „Bene?“ zašeptala a pod pohledy těch bytostí si připadala zranitelná. „Co uděláme?“

„To sakra netuším. Ty jsi tu antropolog.“

„Možná bychom měli…“ Ashley byla přerušena hlasitým úderem starcovy hole o kámen, kterým si vynucoval jejich pozornost.

„Dobori dobil“ zahalasil tvor a ukázal na Bena dlouhým zahnutým prstem. Pak se otočil a kulhal pryč.

„Počkejte!“ zavolal Ben.

Bytost se k němu otočila čelem, ale stálo ji to hodně úsilí. Stařec byl zjevně vyčerpaný, unaveně kašlal a těžce se opíral o svou hůl.

Velkýma, vlhkýma očima zíral na Bena. Zvedl prst a položil si ho na špičku ucha, pak prst sklonil do středu obrazce, který měl namalovaný na hrudi, těsně nad srdcem. Odvrátil se a přešel přes prázdné prostranství, načež zmizel v ústí své jeskyně. „Ash, co si o tom myslíš?“

„Nejsem si jistá. Pokoušel se nám něco říct. Ale kdo ví co?“ Těžce polkla a pokoušela se zbavit toho velkého knedlíku, který jí vyrostl v hrdle. Prudce se otočila, aby se podívala za sebe. Nic. Stála s Benem samotná na okraji žlutých polí. Skalní stěny, ve kterých byla postavená vesnice, je obklopovaly téměř ze všech stran.

Když se obrátila, napočítala deset strážných, kteří zůstávali na otevřeném prostranství, rozmístěni u schodišť, která vedla do druhého patra obydlí. Žádná stráž jim však neblokovala cestu z vesnice do polí.

Zrovna se chystala navrhnout, že by možná měli jednoduše odejít a pokusit se najít cestu zpátky přes pole, když se ze skály ozvalo hluboké, rytmické a pomalé dunění. Rezonující bušení se jí zaťalo do bránice a vibrovalo v ní, jako kdyby byla strunou od luku a někdo na ni brnkal. Věděla, že i kdyby si zacpala uši, pořád by ten sonorní rytmus cítila.

„Bubny,“ vysvětlil zbytečně Ben.

Přikývla. „Řada kultur používá bubny k ceremoniálním rituálům.“ Otočila se, aby se podívala přes žlutá pole. Zejména k pohřebním rituálům, ale to už si nechala pro sebe.

Ben ovšem věděl, co ty bubny znamenají. Sakra, viděl dost filmů o Tarzanovi, aby věděl, že domorodci jsou jako na trní. Přesto ho ale obklopil podivný klid. Věděl, že by mu mělo rychle bušit srdce a dlaně by měl mít lepkavé strachem. Ale ne, místo toho si připadal odcizený, jako kdyby události kolem sebe sledoval očima někoho jiného. Od okamžiku, kdy se ten stařec dotkl prstem své hrudi, na něj sestoupil pocit míru.

S každým dalším bubnovým úderem mu přicházely podivné myšlenky, jako kdyby k němu bubny promlouvaly. Bum… smrt přichází. Bum…, přežij a žij. Bum… jediná cesta ven. Bum…, dokaž svou krev.

„Bene?“ Objevil se před ním obličej Ashley, zdánlivě odnikud, a její hlas byl v porovnání s voláním bubnů slabý. Zamávala mu před očima rukou. „Jak je ti?“

„Je mi fajn.“ Potřásl hlavou. „Jenom se pokouším přemýšlet.“

„Něco sis mumlal. Něco o krvi.“

„To nic není.“

„Opravdu ti nic není?“

„Vzhledem k našemu postavení jsem na tom přímo báječně.“ Trochu se na ni usmál a doufal, že jeho lež spolkne, zatímco sám uvažoval, co to s ním ke všem čertům je. „Jsem v pořádku,“ zopakoval.

Přesto na její tváři zůstával starostlivý výraz. „Máš nějaký nápad ohledně toho, co můžou mít v plánu?“ zeptala se Ashley a rozhlížela se po skalních stěnách, zda nespatří nějaké známky pohybu.

Pokrčil rameny. Může existovat celá řada způsobů, jakými by je ty bytosti mohly zavraždit: vyhrnout se na ně se svými oštěpy, házet po nich balvany, poštvat na ně ta vlčí zvířata nebo je nechat vysát těmi zatracenými pijavkami. Kdo ví? Promnul si spánky. Zvláštní na tom bylo, že on to věděl. Útok přijde ze vzduchu. Smrt přichází. Ale jak to sakra mohl vědět?

Otočil se a pozorně si prohlížel oblohu, jestli si na ní něčeho nevšimne. Střechu tohoto světa však netvořilo nic než strop porostlý houbami. Ale byl si jistý. Dokonce i věděl, z jakého směru útok přijde. Přimhouřenýma očima se podíval doleva. Pak je spatřil, černé tečky proti nazelenalé záři pozadí, které se rychle blížily a jejich velikost se každým okamžikem zvětšovala. Ukázal na ně. „Támhle, Ash. Vidíš je?“

„Co? Kde?“

Natočil jí tvář tak, aby se podívala správným směrem. „Ty bubny je určitě přivolávají,“ řekl. „Odhadoval bych, že fungují jako gong, který je svolává k večeři.“

„Co to je?“ zeptala se.

„Něco hladového. Protože přilétají zatraceně rychle!“

Ashley ukázala na zbraň za jeho opaskem. „Kolik ran jsi říkal, že ti zbývá?“

„Jenom dvě.“ Díval se k obzoru a počítal letící černé obrysy. Už byly větší než tečky, už bylo vidět velká křídla, kterými tloukly do vzduchu. „Řekl bych, že naším směrem míří nejméně patnáctičlenné hejno.“

„Takže cestu ven si neprostřílíme.“ Ashley se podívala k polím. „Možná bychom se mohli pokusit utéct. V polích už nejsou žádné stráže.“

„Ne, tam by nás snadno dostali. Potřebujeme najít nějaký úkryt.“ Ben se otočil k vesnici. Bubny zrychlily, divoce duněly a ztěžovaly mu jasné přemýšlení. Prohlížel si vesnici. Ústí do všech obydlí byla nyní přikryta silnými tkaninami. Nervózní strážní, rozmístění u schodišť, ho pozorovali zúženýma očima a pevně svírali své oštěpy. Žádné stráže ale nestály mezi ním a několika ústími do jeskyní v přízemí. Dloubl do Ashley a kývl k šesti černým otvorům. „Co kdybysme se schovali v nich?“

„Dovolí nám to ty stráže? Jejich oštěpy nevypadají příliš povzbudivě.“

„Všimni si, že hlídají jenom cesty nahoru. Tahle obydlí,“ řekl a mávl rukou směrem k šesti černým otvorům, „nejsou zakrytá ani je nikdo nehlídá.“

„Tak bychom to asi měli zkusit. Podívej!“

Ben se otočil. „Co to sakra je?“ Hejno přiletělo už dostatečně blízko, aby bylo možné rozeznat detaily. Viděli několikametrové rozpětí kožených křídel, výzbroj zahnutých černých zobáků a ebenových spárů, delších než Benovo předloktí. A jejich oči! Černé bezvýrazné očnice, které vůbec nemrkaly, jako oči velkého lidožravého žraloka.

„Nějaký létající predátor! Možná potomek pterodaktyla,“ řekla Ashley a zatahala ho za paži. „Pojďme. Už jsou skoro nad námi. Musíme se ukrýt.“

Odtrhl oči od blížícího se hejna, které teď už bylo jenom padesát metrů od nich. „Běž!“ vykřikl a postrčil ji kupředu. Stráže se ani nepohly, aby je zastavily.

Bubny náhle zmlkly, horečnaté bušení se naráz zastavilo a po něm zůstalo jen těžké ticho. Ben zrychlil, aby udržel krok s Ashley.

Za sebou uslyšel hlasitý úder, následovaný řadou dalších, jako když na zem dopadají těžké balvany. Hejno přistálo a z řady hrdel se ozval křik.

Ashley před ním už téměř doběhla k nejbližšímu otvoru do jeskyně. Pět dalších černých ústí se otvíralo dál podél stěny. Náhle si vzpomněl na ten vzkaz bubnů, skoro jako kdyby se mu ta slova náhle vypálila do mysli: Jediná cesta ven\ Znovu si prohlížel těch šest otvorů. Šest! A jenom jediná cesta ven\ Všiml si malého symbolu nad vchodem, ke kterému se blížila Ashley: kruh, ve kterém byl trojúhelník. To nebyl správný symbol. Tudy ne!

Ještě zrychlil a strhl Ashley, zrovna když se chystala sehnout, aby mohla vběhnout dovnitř. Strhl ji k zemi a narazil si rameno, jak se pokoušel zmírnit její dopad.

Pokusila se osvobodit z jeho sevření. „Co to děláš?“

„Není čas!“ Zvedl se a vytáhl ji s sebou nahoru. „Za mnou.“

„Bene! Za tebou!“

Otočil se a během otočky vytrhl pistoli z opasku. Věděl, co za sebou uvidí. Bylo to vyšší než pštros, ale na rozdíl od pštrosa s hubeným krkem mělo tohle samé svaly a zobák. Zaútočilo to na něj, výpad směřoval nízko, snažilo se mu to rozpárat svým zahnutým zobákem břicho.

Zatracená práce! Už ho začalo sakra unavovat, že se ho neustále něco pokoušelo sežrat. Vpálil tomu dvě rány do lebky, tu druhou z bezprostřední vzdálenosti. „Táhni!“ zařval, uhnul a strhl Ashley s sebou.

S Ashley v patách vyrazil podél základny skalní stěny a hledal ten správný symbol. Mrtvola toho tvora za ním právě posloužila jako potrava ostatním. Na nohy mu zezadu dopadly kapky horké krve. Modlil se, aby jim to tělo poskytlo tolik času, kolik budou potřebovat.

Hledal dál. Další otvor měl vlnitou čáru s kroužkem nahoře, další zahnutou šipku, pak byly dva soustředné kruhy. Špatně, špatně, špatně! Proběhl kolem nich.

Pak to uviděl! Nad další jeskyní byla vytesána hrubá hvězda. Jako výbuch v mozku se mu zjevil obrázek dědečka ve snové jeskyni, jak ho zve do otvoru se stejnou hvězdou. Tohle byla ta jediná cesta ven!

Vletěl dovnitř a táhl Ashley za sebou. Když vpadl do otvoru, téměř narazil do postavy, která stála jen dva metry od vchodu. Bylo tu právě dost světla k tomu, aby bylo vidět symbol, který měla postava namalovaný na hrudi, a hůl, o kterou se opírala. Stařec pozvedl rozechvěle drobnou paži a položil ji Benovi na rameno. Pak promluvil hlasem, který byl spíše vrčením, ale přesto mohl rozeznat slova, která pronesl: „Jsi jedním z nás.“

Ashley vyvlékla svou ruku z Benova sevření. Co se to dělo? Když ten stařec mávl holí, ustoupila stranou, aby udělala místo. Použil své hole jako opory a probelhal se mezi nimi ke vchodu. Mávl na ně, aby také vyhlédli ven.

„Bene?“ tázavě se na něj podívala Ashley. Pokrčil rameny a připojil se ke starci. Ashley zamračeně přešla za nimi. Musela se sklonit, aby lépe viděla.

Venku hejno predátorů právě dokončilo kanibalistské hody na svém mrtvém druhovi a zanechalo po sobě na kamenné zemi kaluž sražené krve a holé kosti. Párek okřídlených oblud se pokoušel projít kolem stráží nahoru po schodech k obydlím, ale špičky oštěpů je držely v uctivé vzdálenosti.

Odněkud zleva zaznělo hvízdnutí a z pěti ostatních otvorů v přízemí vyrazilo malé procesí kňourajících tvorů s kopyty. Zvířata byla poháněna oštěpy, kterými je dloubali členové kmene. Tito tvorové byli velikostí podobní malému teleti, ale jinak svým vzhledem připomínali koně, až na ostré, zahnuté kly. Snažili se zacouvat zpátky a hrabali kopyty do země, oči vytřeštěné hrůzou. Jakmile se osvobodili od popichujících oštěpů, vyrazili všemi směry. Jejich pohyb přilákal pozornost hejna a tvorové se zahnutými zobáky se do nich pustili.

„Kdybychom si vybrali jakýkoliv jiný otvor než tenhle,“ zamumlal k ní Ben, „byli bychom vystrkáni spolu s těmi zvířaty na smrt. Byla to zkouška.“

Ashley se dál už nemínila dívat na ta jatka před sebou, ale ještě spatřila jedno malé zvíře, které se odloučilo od zbytku stáda. Také ono si jí všimlo a ztuhlo s doširoka rozevřenýma očima přímo před jejich jeskyní. Přikrčila se, protože spatřila predátora, který se ke zvířeti přiblížil zezadu a chystal se k útoku na drobnou kořist. Tvoreček na ni žalostně zakňoural, oči plné strachu. Bez přemýšlení vyrazila z jeskyně, popadla zvíře za zátylek a odtáhla je s sebou zpátky. „V tom případě tenhle maličký dostane taky azyl,“ řekla a sotva popadala dech, když odváděla malého tvora dál do jeskyně.

Stařec se k ní otočil a jeho oči byly rozšířené hrůzou. Zády ke vchodu jeskyně nemohl vidět otevřený zobák, který proti němu vyrážel. Oklamaný lovec se nehodlal vzdát své kořisti tak snadno.

Ashley otevřela ústa, aby starce varovala, a současně zvedla ruku.

Než ale stačila vydat hlásku, stařec, aniž by se vůbec ohlédl přes rameno, švihl svou holí dozadu. Jeskyní se rozlehlo prasknutí, jak hůl narazila do zobáku – v těch starých útlých pažích byla pořád překvapivá síla. Stále se na ni díval a něco si mumlal, ale pak přešel k ní a položil jí ruku na rameno. Kývl na ni a pokračoval hlouběji do chodby. Zastavil se jen na okamžik, aby jim pokynul, že ho mají následovat.

Zvenku k nim dolehl hlasitý hlomoz, znějící jako když někdo o sebe mlátí hrnci a pánvemi. Ben ustoupil od vchodu a přešel k Ashley. „Když jsou teď nakrmení, ten hluk ty potvory odhání pryč.“

„Jako mnohé cvičené papoušky,“ řekla. Vstala a následovala starce; malé zvířátko klapalo za ní a tiše si kníkalo.

Ben se na ně díval. „Mohlo tě to stát život.“

„Byl to impuls,“ řekla zaraženě. „Přemýšlela jsem o tom, že kdyby ses nerozhodl správně, tak jsme tam venku mohli křičet o pomoc my. Prostě jsem ho tam nemohla jen tak nechat zemřít.“ Malé zvířátko šlo vedle ní a čenichem jí strkalo do boty.

Ben jí položil paži kolem ramen a stiskl ji. „Řekl bych, že sis získala přítele.“

Opřela se o jeho paži. „Jason vždycky chtěl mít nějakého mazlíčka.“

Spolu pokračovali tmavým tunelem, osvětleným pouze občasnými plochami zářící houby. Po několika minutách řekla: „Teď mi pověz, jak jsi věděl, který vchod je ten správný.“

Cítila, jak vedle ní Ben ztuhl. „Ash, budeš si myslet, že jsem blázen.“

„Po tomhle zážitku dokážu uvěřit skoro všemu.“ Pohlédla na záda toho starého tvora, tvora, který mluvil anglicky a jehož kmen předcházel člověka o řadu milionů let. Jo, měla pocit, že právě teď je docela otevřená novým pohledům.

„Dobře.“ Zhluboka se nadechl. „Pamatuješ si, jak jsem ti říkal, že už jsem ten symbol, který má ten starý chlápek na prsou, někde viděl?“

„Jo. Něco o snu o tvém dědečkovi.“

„Správně. No tak v tom snu mě dědeček odvedl k ústí jeskyně se stejným symbolem, jaký je i nad vchodem do téhle chodby. Řekl mi, že to je bezpečné.“

Zastavila se a zírala na něj. „Mluvíš vážně?“

Tlumeně se zasmál a přiměl ji zase k pohybu. „Jsme naživu, nebo snad ne?“

„Měl jsi už někdy dřív nějaké zkušenosti s jasnovidectvím?“

„Sakra, to ne. Kdybych měl, nebyl bych teď v takových problémech. Slunil bych se v Las Vegas a čekal na svoje další vystoupení jako Pan Jasnovidec.“

„Tak proč teď?“

Nervózně se uchechtl a vklouzl před ni, zatímco stále následovali toho starce. „To nemám tušení. Ale je to zatraceně děsivé.“

„Co?“

„Ty sny o tomhle místě… Mám je od toho okamžiku, kdy jsem se dozvěděl o téhle výpravě. Byly stále jasnější a častější, jak jsme se dostávali těmi jeskyněmi níž a níž.“

„Takže si myslíš, že to má něco společného s touhle jeskyní.“

„Ne, spíš s ním.“ Ukázal na nahá záda starce před nimi. „Myslím, že se mnou komunikuje. Když začaly ty údery do bubnů, v hlavě se mi formovaly divné myšlenky a slova.“

„Telepatie?“ řekla a uvažovala nad důsledky takové situace. „Ale proč jenom ty?“

Pokrčil rameny. „To nevím. Možná to je tím, že mám v sobě trochu krve Aboriginů?“

Dívala se na jeho modré oči a světlé vlasy. „Podle tvého vzhledu soudě je ta krev už pěkně naředěná.“

„No, musí jí ve mně být dost.“

„Proč si myslíš, že to má něco společného s tvými předky?“

„Ty obrazy v mých snech,“ řekl a začal odpočítávat na prstech. „Zaprvé, můj dědeček se objevuje oblečený do tradičního úboru Aboriginů. Pak ten současný návrat mé dětské noční můry. Dokonce i ta slova vycházející z bubnů – dokaž svou krev. Vypadá to, že všechno ukazuje na nějakou schopnost, zděděnou po předcích.“

Zhluboka se nadechla. Selský rozum a logika ji měly k tomu, aby jeho tvrzení odmítla. Musely to být prázdné tlachy. Ale Ben svoje schopnosti dokázal tím, že vybral tu správnou jeskyni. Pamatovala si jednoho kolegu, který svou disertační práci věnoval výzkumu kmenů Aboriginů. „V kultuře Aboriginů je plno mysticismu. Duchovních cest. Jejich kmenoví starší jsou schopni komunikovat na velké vzdálenosti prostřednictvím svých snů, a takové věci.“

„Jasně,“ řekl. „Já sám jsem si původně myslel, že to jsou jen takové bláboly. Jeden přítel Aborigin, se kterým jsem kdysi chodíval do jeskyní, přísahal, že na vlastní oči viděl nějaké hodně zvláštní věci, ale já jsem mu nikdy nevěřil.“

Ashley mimoděk odstrčila zvířátko stranou, protože se jí pořád pletlo pod nohy. Zamečelo a vyrazilo postranní chodbou. „Jaká je spojitost mezi dosud neobjeveným kmenem vyvinutých vačnatců v Antarktidě a Aboriginy v Austrálii?“

„Tak to nevím ani náhodou. Ale ta kresba, kterou jsi objevila v těch skalních obydlích v jeskyni Alfa – ten ovál, kterým procházel blesk – člověka docela nutí k zamyšlení.“

„Jak to?“

„Pamatuješ si, jak jsem ti říkal, že už jsem ji viděl? Mezi jeskynními malbami Aboriginů?“

Přikývla. „Byl to nějaký druh jejich duchovních průvodců.“

„Správně, byli to ti, kteří měli údajně naučit dávné Aboriginy, jak mají lovit. Mimiové.“

Stařec se na ně ohlédl. Něco zamumlal. „Gota trifluca mimi’swee.“

Ben a Ashley si vyměnili pohledy. „Ty jsi tady telepat,“ řekla nakonec Ashley. „Co to říkal?“

Ben pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

Stařec zřejmě vycítil jejich zmatek a těžce si povzdychl. Ukázal si na hruď. „Mimi’swee.“ Mávl kolem sebe rukou, aby obsáhl celý systém chodeb vesnice. „Mimi’swee.“

„Pořád to nechápu,“ řekl Ben.

Ashley pozvedla ruku. „Mi… mi… swee,“ řekla a soustředila se na správnou výslovnost. Ukázala prstem na starce.

Přikývl a opět se odvrátil.

Ashley se překvapeně zapotácela. To nebylo možné. „Říká nám jméno svého kmene. Mimi’swee,“ řekla. Pak šeptem dodala: „Mimiové, kamenní duchové Aboriginů. Jsou jedno a totéž.“

Benovi se rozšířily oči náhlým pochopením. Než mohl cokoliv říct, tunel vyústil do velké jeskyně, osvětlené houbami na stropě a stěnách. Ashley s úžasem zírala na sloupy, podpírající vzdálený strop, ale nebyla to tato kamenná kolonáda, co tak upoutalo její pozornost. Byl to hustý porost, který obaloval sloupy, z nichž do všech stran vyrážely bílé větve s dužnatým červeným ovocem, visícím dolů jako japonské lampióny.

„Kruci,“ ozval se za ní Ben. „Už zase.“

Předtím, než vstoupil za Ashley a jejich starým průvodcem do místnosti, Ben zaváhal. Rozhlížel se po jeskyni a očekával, že opět uslyší hlasy duchů nebo uvidí, jak se ve stínech blíží jeho dědeček. Ale nic z toho se nestalo. Při bližším ohledání byly ty výrůstky s plody jedinou podobností mezi touto místností a jeskyní z jeho snů. Rozmístění bylo jiné a větve nebyly ani zdaleka tak silné nebo olistěné jako ve snu. Zhluboka se nadechl a vyrazil za Ashleyinými štíhlými zády.

Ashley se zastavila a natáhla se po jednom z červených plodů. „Myslím, že to je nějaký druh houby,“ řekla bez dechu a kývla směrem k porostu. „Všimni si, že tomu chybí jakékoliv listy. A ten nepřerušený systém kořínků. Vypadají jako vlákna. Linda by se z toho zbláznila radostí.“

„Když už mluvíme o Lindě,“ řekl Ben, „tohle všechno je sice určitě fascinující, ale máme přátele, kteří jsou na nás závislí.“

„Já vím, Bene. Já vím. Nezapomněla jsem na ně. Možná že když Mimiové zvládají základy naší řeči, mohli by nám říct, kudy se odsud dostaneme nahoru.“

„Tak se jich tedy zeptáme!“

Ashley zavrtěla hlavou a pokračovala hlouběji mezi sloupy za starcem. „Nejdřív si musíme získat jejich důvěru. To, jak jsme díky tobě unikli těm predátorům, sice pomohlo, ale pořád to vypadá, že se k nám chovají podezřívavě. S odstupem. Musíme postupovat opatrně, nebo najednou zjistíme, že máme hlavy na špalku.“

Mezitím došli do středu jeskyně. Tady nevyrůstaly z podlahy žádné kamenné sloupy ani větve s plody. Doprostřed místnosti byla v podlaze vydlabána mělká prohlubeň, hluboká asi tak na šíři ruky. Kolem ní byly kameny vyleštěny do skelného lesku a ústřední jamku obklopovaly kresby v barvě krve.

Stařec se opřel o svou hůl na vzdálenější straně tohoto volného prostranství.

„Můj bože! Podívej se na ty podrobnosti!“ řekla Ashley a poodešla od Bena, aby si mohla prostudovat kresby z větší blízkosti. Klekla si, aby si prohlédla zobrazení nějakého tvora, na kterého útočila skupina drobných válečníků. „Podívej, ta červená barva má stejný odstín jako ty zvláštní plody. Ty houby jsou pravděpodobně nějakým typem podomácku pěstovaného barviva.“

„Skvěle,“ odpověděl Ben sarkasticky. „Takže jsme v nějaké zatracené galerii.“

„Ne, myslím, že to je náboženské místo. Primitivní kultury vkládají do obrazů mnoho významů. Modly, sošky, kresby, takové věci. Dej mi pár minut, abych si je mohla prostudovat. Možná se z nich něco dozvím.“ A aniž by na Bena pohlédla, přešla k dalšímu obrázku.

Ben na sobě cítil pohledy dalších očí, které se mu zavrtávaly do týla jako v jeho snu. Otočil se.

Stařec stál na vzdálenější straně prohlubně, a zatímco na Ashley se sotva podíval, na Benovi ulpěl očima. Pak pokýval hlavou a sedl si se zkříženýma nohama na zem. Hůl si položil přes kolena. Pokynul Benovi, aby učinil to samé.

Ben usedl na podlahu a konečně si uvědomil, jak unavené má nohy. Teď už musel být večer. Pozdní večer. Ztěžka si povzdechl a uvelebil se na zemi. Protáhl si záda a pak tělu dovolil, aby se shrbilo do uvolněné polohy. Snil o velké láhvi vlažného piva.

Vzhlédl a všiml si, že stařec na něj stále zírá, neříká ani slovo, jen se na něj dívá svýma bystrýma šedýma očima. Zdálo se, že něco chce. Ale co? Ben se na něj usmál jedním ze svých „okouzlováků“, o kterých věděl, že dokáží proměnit i krokodýla v přítulnou kočičku. Ale stařec se na něj na oplátku jenom zamračil a stále měl výraz, jako když od Bena něco očekává. Tak ať se jde vycpat, pomyslel si Ben a oční víčka mu klesla, když se ještě víc uvolnil. Na jeden den už vyřešil dost tajemství. Teď si jenom chtěl najít nějaké měkké místečko, kde by se mohl vyspat. Brada mu pomalu klesala na prsa. Možná si trošku zdřímne.

Nechal se unést do zamlžené krajiny a jen z poloviny vnímal slabé zvuky, které vydávala Ashley, jak přelézala od jedné kresby ke druhé. Bylo tak příjemné ze sebe setřást všechny starosti toho dne a nechat je vsáknout do kamene. Začal zhluboka dýchat a z nosu mu vyšlo slabé zachrápání. Kéž by si mohl…

„Bene! Beníku. Vzbuď se, chlapče!“

Benovy oči se prudce otevřely. Kdo to sakra…? Pořád seděl v té samé jeskyni a obklopoval ho kruh sloupů a dužnatých plodů. Ale místo toho starého tvora seděl na druhé straně prohlubně se zkříženýma nohama jeho dědeček. Mávl rukou se žlutými skvrnami jeho směrem. Ben se rozhlédl. Jeskyně byla kromě nich liduprázdná. Nebyla tu ani Ashley. Zaklonil hlavu a podíval se. To bylo divné; pořád ji slyšel, jak se pohybuje po jeho levici a něco si mumlá, ale byla neviditelná. „Beníku, copak to hledáš?“

„Kde to jsem?“

Dědeček zvedl prst, zkřivený artritidou, a ukázal si na hlavu. „Tady uvnitř, chlapče.“

Ben se zhluboka nadechl a srdce se mu rozbušilo rychleji. To bylo šílené. Dědeček i ta místnost se začali rozplývat do černoty.

„Počkej, chlapče. Musíš se uklidnit. Nemůžeš se hned nakrknout, jinak to nebude fungovat.“

Ben těžce polkl a začal tušit, co se tu děje. Soustředil se na to, aby uvolnil své tělo, začal od prstů na nohách a pokračoval vzhůru. Místnost kolem něj se okamžitě zaostřila a projasnila.

„Tak je to správné, Beníku. To je lepší.“

Ben se soustředil na pravidelné a hluboké dýchání a pak promluvil: „Vy nejste můj dědeček.“

„Ne, to nejsem.“ Dědeček se trochu pousmál a poté se jeho obraz pomalu zmenšil a rozhoupal, zhoustlo mu obočí a rozšířily se mu oči; na kolenou se mu objevila položená hůl. Obraz se ustálil do postavy starého vetchého tvora, který je sem přivedl. „Moje pravá podoba je samozřejmě tato. Říkají mi Mo’amba.“

Starcův hlas i nadále zněl jako hlas Benova dědečka. Bylo zvláštní slyšet ho vycházet z tak cizího obličeje. „Jak? Proč?“ vířily Benovi v hlavě otázky.

„Bene, ani jeden z nás nemluví jazykem toho druhého. Proto s tebou hovořím jazykem mysli. Moje myšlenky si tvá mysl přeloží do obrázků a slov, kterým rozumíš.“

„Takže jste ukradl podobu mého dědečka, abyste se mi představil.“

„Já ne. To ty. To tvoje mysl vytáhla podobu tvého dědečka, aby představoval heri’hutiho.“

Ben si představil dědečkovu přísnou, střízlivou tvář. „A kdo to ke všem čertům je ten heri’huti!“

„To jsem já. Stejně tak jako ty. Někdo, kdo má schopnost spojit se s někým jiným prostřednictvím snů. Vidět po temných cestách dál do neznáma.“

„Ale proč já?“

„Rozpoznám historii tvé krve. V tvé krevní linii se předává silné heri’huti ze vzdálené minulosti. Velice silné. Stále ještě jsi netrénovaný, ale časem tvoje schopnosti mohou dokonce překonat moje. Máš schopnosti, které moje vesnice potřebuje k přežití.“

„K přežití? Co tím myslíte?“

„Jsem poslední ze svého lidu, který tuto schopnost má,“ řekl Mo’amba a jeho výraz byl náhle plný bolesti. „Jak šel čas, viděl jsem ostatní heri’huti opouštět tento svět, až jsem zbyl jenom já. Teď už ani já nemohu vést naše lovce, aby získali dostatek potravy pro náš lid a ochraňovali hranice před crak’any. Lovci vyrážejí sami. Naslepo. Bez vedení heri’hutiho, který vidí za další ohyb chodby, je to velmi nebezpečné a přišli jsme o mnoho lovců. Každou noc je slyšet pláč vdov. Nemůžeme už nadále přežívat bez nového heri’hutiho, který povede náš lid.“ Ukázal prstem na Bena. „Jsi jím ty.“

„Já?“

„Volal jsem po mnoho let a snažil jsem se přilákat do naší vesnice jiné, jako jsem já. Ale ty jsi byl jediný, kdo na mé volání odpověděl.“

„Ale sakra práce, musejí přece být i jiní. Jiní jako… no, jako jste vy. Možná se s vámi podělí o své heri’huti jiná vesnice.“

Mo’amba potřásl hlavou. „Po Odtržení pro nás byly ostatní vesnice ztraceny. V hlubokých snech někdy slyším ozvěny těch Ztracených, ale snad to jsou spíš jen moje přání, než skutečné sny.“

„Ale stejně nemůžete ode mě očekávat, že…“

Mo’ambova podoba se změnila zpátky v postavu Benova dědečka a kolem očí se mu objevily zlobné vrásky. „Krev nelže! Jsi jedním z nás!“

Ben otevřel ústa, aby se proti tomu ohradil, když k němu náhle pronikl hlas Ashley. „Bene, na tohle se musíš podívat!“

Po těchto slovech obrazy kolem něj vybledly a obličej jeho dědečka pohltila temnota. Otevřel oči a zatřásl hlavou, aby odehnal poslední pavučiny svého snu.

Ashley se na něj dívala se svraštělým obočím. „Prokristapána, jak můžeš usnout v takovém okamžiku?“

„Cože?“ Omámeně si mnul spánky, ve kterých pořád ještě cítil nejasný tlak.

„Pojď se na to podívat,“ řekla Ashley, která neměla ani tušení, co se právě přihodilo. Přešla o několik metrů dál a klekla si vedle jedné kresby. Mávnutím k sobě přivolala Bena.

Pohlédl přes prostranství jeskyně na starce. Pořád tam seděl a díval se na něj.

Ben se rozechvěle zvedl na nohy a přešel k Ashley. Nebyl si jistý, co jí má povědět. „Co jsi našla, Ash?“

„Podívej se na tu skalní malbu. Je to triptych.“

„Trip… co?“

„Trojice obrázků. Podívej se na tu poslední.“ Ashley se sklonila ke třem namalovaným červeným kruhům a ukázala na poslední z nich.

Přiklekl blíže a nemohl uvěřit tomu, co viděl. Ten obrázek znázorňoval hrubou mapu kontinentů na jižní polokouli. „Můj Bože, to je Austrálie.“

„Já vím. Je to sice hrubý náčrt, ale dost přesný. Teď se podívej na ty další dva.“

Ben se zahleděl do ostatních dvou kruhů. Na prvním z nich byl australský kontinent spojený s Antarktidou širokým pásem země. Druhý znázorňoval, jak se ten pás rozlamuje. „Co to znázorňuje?“

„To je ta spojitost! Vysvětluje to, jak se Mimiové z Austrálie – přinejmenším někteří z nich – dostali sem.“

„Pořád to nechápu.“

Ashley si povzdechla, jako kdyby to, co zatím řekla, mělo být dostatečným vysvětlením. „Před tisíciletími existovalo spojení mezi různými kontinenty. Podle toho, jak se pevninské kry pohybovaly a jak se dramaticky měnila hladina oceánů, vznikaly tyto pozemní mosty a zase se zanořovaly pod hladinu. Některé z nich zmizely během několika měsíců. Také fosilní nálezy podporují existenci přesně takového mostu. V Antarktidě se našlo mnoho zkamenělých zbytků vyhynulých druhů vačnatců.“

Pokrčil rameny. „Takže si myslíš…?“

„Ano! Podívej se na tu první mapu.“ Ukázala na spojení mezi světadíly. „To je ten pozemní most. Druhý obrázek ukazuje jeho rozlomení. A třetí znázorňuje situaci poté, co se od sebe tyto dva kontinenty oddělily.“

„Ale jak by o tom tihle lidé mohli vědět? Jak to mohli zmapovat?“

Ashley se znovu posadila do dřepu. „Nejspíš to prožili. A zmapovali to stejným způsobem, jakým američtí indiáni mapovali pobřeží Ameriky. A pak buď ústním nebo obrázkovým předáváním tu vzpomínku udrželi při životě.“ Ukázala na Austrálii a Antarktidu na třetím obrázku. „Kdysi byly tyto světadíly spojené. Pak něco přimělo tyto lidi, nebo přinejmenším část z nich, aby z Austrálie odešli. Když se most mezi světadíly potopil, uvízli tady.“

Ben si prohlížel obrázky a představoval si lidi, nucené utíkat do ledového kontinentu přes kamenitý most. Ukázal prstem na Antarktidu. Dva rozdělené kmeny. „Můj Bože… to Odtržení,“ zamumlal. „Možná to bylo to, o čem mluvil Mo’amba.“

„Kdo?“ zeptala se Ashley a odtrhla se od prostřední kresby.

„Ash, na tohle by sis měla radši sednout.“ Díval se, jak k němu obrátila veškerou svou pozornost a jak se jí nad kořenem nosu spojilo obočí. Když jí vysvětloval, k čemu právě došlo mezi ním a tím starcem, obočí se jí opět rozdělilo a vycestovalo vysoko na čelo.

„Chceš říct, že s tebou může komunikovat!“ vykřikla, když domluvil. „Takže opravdu využívají nějaké základní telepatie.“ Podívala se směrem k bytosti, která seděla se zkříženýma nohama na druhé straně prohlubně. „Poslouchá nás právě teď? Čte naše myšlenky?“

„To si nemyslím. Oba musíme být ve stavu, který je podobný transu. Podobně jako Aboriginové, kteří při komunikaci používají svoje sny.“

„A on je poslední z jejich lidu, kdo má tuto schopnost?“

Ben přikývl. „Kromě mě.“

Ashleyin obličej teď vypadal zamyšleně. „Z hlediska populační genetiky dává ztráta této schopnosti v rámci malého kmene smysl. Ta komunita tu byla izolována po tisíce generací. Míra příbuzenských sňatků v takové uzavřené skupině bez přísunu čerstvých genů zvenčí mohla oslabit komplex genů, který je za tuto schopnost odpovědný, nebo ho dokonce úplně vyhladit.“ Otočila se k Benovi; její oči byly široké a zastřené. „Mohla bych tu strávit klidně celý svůj život jenom tím, že bych studovala vliv této konkrétní schopnosti na populaci. To obrátí celou oblast antropologie vzhůru nohama. Chci říct…“

Ben zvedl ruku. „Ash, to je všechno moc hezké a senzační, ale stejně se odtud musíme dostat. Nebo aspoň opět najít Michaelsona a ostatní.“

Ashleyin výraz po jeho slovech vystřízlivěl. „Máš pravdu,“ přikývla. „Na výzkum bude spoustu času i poté, co se vrátíme na základnu Alfa.“ Ukázala k sedící postavě. „Zeptal ses Mo’amby, jak se odsud dostaneme?“

„Ne. A nemyslím, že by se mu chtělo nějak výrazně s námi spolupracovat. Chce, abych tu zůstal. Převzal jeho místo u kmene.“

„To by mohl být problém.“ Ashley si začala poklepávat konečkem prstu na bradu. „Něco mi tu nedává smysl. Když jsi tak zatraceně důležitý pro kmen, proč se tě pokoušeli zabít?“

„To nevím.“

„Je zjevné, že Mo’ambův názor nesdílejí všichni. Ten mladý frajer s rubínovou holí, možná vesnický náčelník, nás rozhodně nechtěl mít nikde nablízku. Snad bychom mohli…“

Za nimi propukl náhlý shon. Ben se otočil právě včas, aby spatřil povědomou postavu, jak mezi sloupy obalenými houbami kulhá směrem k nim. Následovala ho malá skupinka ozbrojených tvorů, jejichž oštěpy rozkývaly řadu červených plodnic hub. Ashley vyskočila. „To je Michaelson!“

Ben přeletěl očima po řadě oštěpů, které následovaly majora. Zkoumal, kolik těch ozbrojených válečníků je. Většinou drželi oštěpy nonšalantně přes rameno, ale někteří měli ruce neustále na rukojetích svých nožů, zastrčených v pouzdrech za opasky.

Ben vykročil k Michaelsonovi a poklepal mu na rameno. Všiml si šmouh od krve na majorově tváři. „Co se stalo?“ zeptal se. „Vypadá to, jako kdybys prošel nějakou mlátičkou.“

Ashley se k nim přidala. Na tváři měla ustaraný výraz, protože právě pátrala po majorových zraněních.

Michaelson se vyhnul jejich pohledům a tvářil se zahanbeně. „To nic není. Většina z toho ani není moje krev. Kromě toho to není důležité. Poslouchejte, nemáme moc času.“

Dav válečníků se za nimi neklidně pohnul. Michaelson se ohlédl.

Svými lokty si mezi nimi klestila cestu vysoká postava v roztrhané – vojenské uniformě. Když se dostala k Michaelsonovi, Ben si všiml rodinné podoby. Ty samé černé vlasy a modré oči. Tentýž zahnutý nos.

„Můj bratr Harry,“ řekl Michaelson.

„Určitě si děláš legraci,“ řekla Ashley. „Tak jsi ho opravdu našel.“

„Vlastně on našel mě. Poslední tři měsíce žije s těmi… stvořeními.“ Ben si všiml, že si Harry uznale prohlíží Ashleyinu postavu. „Řekl jsi jim to?“ zeptal se Harry svého bratra. „Ještě ne. Zrovna jsem se k tomu chystal.“

Harry přikývl a obrátil se k Benovi a Ashley. „Je mi líto. Myslel jsem si, že jste všichni uprchlíci.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Ben.

Harry ztěžka polkl. „Myslel jsem si, že to už víte. Jinak bych se snažil daleko víc, abych se k vám dostal dřív.“

„Co se děje?“ zeptala se rázně Ashley, která tak chtěla přimět Harryho, aby bez okolků řekl to, co má na mysli.

Michaelson si odkašlal. „Základna Alfa. Byla zničena. Zlikvidovala ji ta dinosauří zvířata.“

Ashley ztuhla a rty se jí otevřely v nevyslovené otázce. Pak se pomalu obrátila k Benovi a v očích se jí zračil strach. „To nemůže být pravda,“ zašeptala. „A co Jason?“

Ben ji objal a přivinul si ji těsně k sobě. „Ššš,“ zašeptal. „Jsem si jistý, že ho hned, jak se objevily první problémy, Blakely okamžitě uklidil někam do bezpečí.“

Jeho slova ji zřejmě trochu uklidnila, poskytla jí kotvu, ke které mohla upnout svoje naděje. Postupně se přestala chvět. Odtáhla se z jeho objetí s výrazem vyjadřujícím odhodlání. „Musíme se dostat zpátky nahoru. Musím se dozvědět, co se stalo.“

Ben z jejího hlasu poznal, že jen sotva přemáhá slzy. „Já vím. Okamžitě vyrazíme.“

Harry pokročil dopředu. „Poslyšte, nemůžeme prostě…“ Nadskočil, když se za nimi ozvalo ostré prásknutí.

Ben se otočil a spatřil, jak k nim přichází náčelník vesnice. Měl novou hůl, kterou praštil o zem, a zvuk toho úderu se rozlehl jeskyní. „A jéje,“ řekl Ben tiše. „Někdo je zatraceně napružený.“

Mo’amba se při náhlém objevení náčelníka postavil na nohy a opřel se o svou hůl. Přešoural se kolem prohlubně, aby zasáhl. Začala vzrušená výměna názorů. Nakonec po výbušném zavrčení náčelník máchl svou holí těsně nad podlahou, a podtrhl tak Mo’ambovi jeho hůl pod rukama. Stařec se bez opory zhroutil k zemi.

Válečníci, kteří stáli v kruhu kolem skupiny, užasli. Řada z nich se otočila zády. Náčelník se pozorně díval na ostatní, jeho hruď se prudce zvedala a klesala. Nakonec to vypadalo, že se trochu uklidnil a pomohl Mo’ambovi vstát. Pak došlo ke klidnější výměně názorů, následované podivným okamžikem ticha, kdy se oba navzájem spalovali svými pohledy. Pak náčelník zavrčel, udeřil holí o podlahu, jako kdyby chtěl udělat definitivní tečku, a vyrazil pryč.

Michaelson se obrátil k Harrymu. „Rozuměl jsi něčemu z toho?“

Harry přikývl a z jeho tváře zmizela veškerá barva. „Máme problémy.“

25. KAPITOLA

JASON POZNAL, ŽE MAJÍ PROBLÉMY, KDYŽ SE OBA DOSPĚLÁCI SPOLU ZAČALI bavit potichu. Přímo před nimi byla chodba zatarasená starým závalem. Mezi kameny zůstal jen jediný malý otvor o velikosti tykve. Z této drobné díry se k nim valil vzduch s kouřem a foukal jim do tváří. Jason pozoroval oba dospělé, jak se sklánějí k zásypu.

„Zpátky jít nemůžeme,“ řekla Linda. „Bude nás čekat.“

„Možná bychom tedy mohli najít nějakou jinou cestu k základně Alfa. Jedním z těch postranních tunelů,“ řekl Blakely a jeho hlas v zakouřeném vzduchu hvízdal; oči měl červené a slzely mu. – Jason se ohlédl směrem, odkud přišli. Sevřel si mezi dvěma prsty nos, aby unikl nepříjemnému zápachu, a díval se na prstence černého dýmu, které od něj odlétaly. Bylo to cítit, jako když se pálí pneumatiky. Ten nepříjemný zápach byl Jason schopen vnímat dokonce i kořenem svého jazyka a nepomáhal ani navlhčený kapesník, který měl omotaný kolem obličeje.

Nikdo si ale nestěžoval, protože kouř byl zároveň jejich průvodcem. Po celý uplynulý den, kdykoliv narazili na nějakou křižovatku chodeb, na chvilku se zastavili, aby rozhodli, kterým směrem budou pokračovat, a dým, šířící se tunely, jim vždycky označil správnou cestu.

„Vrátit se? Já nevím,“ říkala právě Linda za Jasonem. „V žádné z těch ostatních chodeb nebyl průvan. Připadalo mi, že v nich vzduch jenom nehybně stojí.“

„Jakou máme jinou možnost? Dopředu pokračovat nemůžeme.“ Doktor chraplavě zakašlal. „A aspoň se taky dostaneme od toho zatraceného kouře.“

Jason se přidal k Lindě. „Možná bych tou dírou dokázal prolézt.“

Linda se na něj unaveně usmála. „Ne, zlato, je příliš malá.“

„Ukažte,“ řekl Jason a protáhl se mezi ní a Blakelym. Nadechl se černého kouře, který z otvoru vycházel, a rozkašlal se.

Blakely ho objal paží. „Počkej, Jasone. Nevíme, jak je to stabilní. Kromě toho má Linda pravdu. Ten otvor je příliš malý.“

Jason trval na svém. „Nechte mě, ať se podívám!“ Vymanil se z Blakelyho sevření a shýbl se. Sloupec kouře vypadal jako pevný pilíř, vycházející z díry. Vsunul do ní pěst a překvapila ho síla průvanu, bylo to jako vystrčit ruku z rychle jedoucího auta. Jeho úžas se ale rychle změnil v nevolnost, když jeho ruka dým rozvířila a jeden chuchvalec mu zamířil přímo do tváře. Začal se dávit a raději ruku vytáhl. Zalapal po čerstvém vzduchu a před očima se mu objevily jiskřičky.

Blakely mu položil ruku na rameno a na rtech mu hrál napůl pobavený úsměv. „Opatrně, chlapče, ten kouř je tak silný, že by tě dokázal i zabít.“

Jason zčervenal v obličeji a ruku setřásl. Teď byl ještě víc než předtím rozhodnutý, že ten otvor prozkoumá. Než ho kdokoliv mohl zarazit, nasál plné plíce vzduchu a pevně zavřel ústa i oči. Pak se ponořil do otvoru proti zakouřenému průvanu.

Skoro okamžitě pocítil, jak se ho průvan snaží z otvoru opět vystrčit, ale Jason se zapřel prsty u nohou. Prostrčil dírou jednu paži a rameno a začal se různě vrtět, jak se pokoušel najít nějaký způsob, kterým by prolezl na druhou stranu celý.

Kdyby byl mohl otočit hlavu a zkroutit se tímhle směrem…, ale kameny mu bránily v jakémkoliv pohybu. Během několika vteřin si uvědomil, že na to, aby se jím dokázal protáhnout, je otvor opravdu příliš malý. Zklamaně se vrátil zpátky a překulil se ke straně. Veškerý vzduch z plic vydechl jedním dlouhým výdechem.

Viděl, jak si Blakely, kolem kterého se obtáčely proužky narušeného kouře, mává rukou před nosem. „Ale že nám to hodně pomohlo. Málem jsi nás oba svou pošetilostí otrávil.“

„Ale já jsem jenom…“

„Těch skopičin už bylo dost. Prostě musíme přijmout tuhle nepříjemnou situaci a najít si nějakou alternativní trasu. Tahle chodba je pro nás slepou uličkou.“

Jason popotáhl a snažil se uchovat si tvář. „Ale zjistil jsem, že ten otvor je jenom asi šedesát centimetrů dlouhý. Pak se znovu rozšiřuje.

Myslím, že za tímhle krátkým úsekem je chodba zase průchodná. Kdybysme dokázali najít cestu skrz…“

„No, jestli nemáš pod tričkem schovaný krumpáč, obávám se, že nám to moc nepomůže.“

Jason, teď už konečně poražený, svěsil hlavu. Linda mu položila konejšivě ruku na koleno. „Aspoň jsi to zkusil. A kromě toho se nic nestalo. Kruci, kdybych byla chytřejší, mohla jsem ukrást jeden váleček Chálidových plastických výbušnin. Mohli jsme ten zával odstřelit.“ Zvedla mu bradu prstem. „Jsem na tebe moc hrdá.“ Jason se pokoušel potlačit úsměv, ale neuspěl. „Díky.“ Pohladila ho po vlasech a pak se otočila opět k Blakelymu. „Myslím, že nemáme jinou možnost, než se podívat po nějaké jiné cestě.“

Blakely zamumlal něco v odpověď, ale Jason je přestal poslouchat. Místo toho mu v mysli znovu zněla Lindina slova: Váleček? Výbušnin? Postavil se. Mohlo to být ono?

Přistoupil k Lindě, která se stále domlouvala s Blakelym, a zatahal ji za rukáv. Linda se na něj podívala a Blakely k němu zamračeně sklonil hlavu. Jeho oči se nad Jasonovým vyrušením zúžily zlostí.

„Co chceš, Jasone?“ řekla Linda a odhrnula si z tváře pramínek světlých vlasů.

Zašoupal nohama. „Ehm, Lindo, ty výbušniny, o kterých jsi mluvila. Myslím, že jich možná trochu mám.“

Blakely pokročil dopředu. „Cože? Jak to?“

Linda položila Blakelymu ruku na paži, aby ho zadržela. „Jasone, proč si myslíš, že máš nějaké plastické trhaviny?“

Jason špičkou své tenisky nervózně šoupal po kamenné zemi, nikomu se nedíval do očí a vysvětlil jim, co se stalo v umývárně, jak se Chálidův batoh vysypal do jeho kabinky. „Mám to ve své tašce,“ dokončil a ukázal na červenou tašku s nápisem Nike u svých nohou. „Ukážu vám to.“ Rozepnul tašku a začal se jí prohrabovat. Měl to někomu už dávno říct. Teď bude mít průšvih. Přehraboval obsah své tašky ze strany na stranu. Těžko se v ní hledalo, protože tu bylo plno oblečení na cvičení, oranžový ručník, balíček karet, který se rozsypal, a také drobné mince, připravené pro hrací videoautomat. Kde to jenom bylo?

Po minutě se vyčerpaně ozval Blakely: „Prostě to vysypej na podlahu.“ Pokusil se tašku Jasonovi vzít.

„Počkejte!“ Jason z tašky vytáhl svou videohru. „Tohle by se rozbilo.“ Zastrčil si hru do kapsy.

Doktor převrátil tašku vzhůru dnem a zatřásl s ní. Jasonovy věci vypadly na zem. Všichni tři začali tu hromadu prohledávat.

Jason opatrně odsunul stranou svoje náhradní spodní prádlo, protože ho vyděsila představa, že by Linda mohla spatřit jeho trenýrky. Zrovna když je ukrýval pod ručníkem, všiml si známé šedé hmoty.

Zvedl ji a podal Lindě. „Tady to je.“

S náznakem úsměvu na rtech od něj přijala vytvarovanou hmotu a prohlížela si jeho práci. „Pěkné letadlo.“

Pokrčil rameny. „Myslel jsem si, že to je nějaký druh tvrdé plastelíny.“

Blakely nevěřícně přihlížel. „Jste si jistí, že to je ta trhavina?“

Linda z Jasonových věcí vylovila roztržený celofánový obal. „Ano, je to ten samý celofán, do jakého byly zabaleny i ostatní válečky.“

Blakely od ní převzal vymodelované letadlo, jako kdyby se jednalo o to nejkřehčí umělecké dílo. „Dobře, máme trhavinu, ale nemáme žádný detonátor. Potřebujeme rozbušku.“

„Co to je?“ zeptal se Jason.

Blakely se na něj jenom zamračil, ale Linda mu to vysvětlila: „To je trocha jiné výbušniny, která tu plastickou trhavinu odpálí.“

„Něco, jako je v ohňostroji?“

„Ten by nám stačil,“ odpověděl Blakely, „ale tady dole nenajdeme žádný stánek se zábavní pyrotechnikou.“

Jason sáhl do postranní kapsy své tašky a vytáhl odtud malou červenou rachejtli, kterou si tam schoval před všetečnými zraky. „Bude to fungovat?“

Linda na to jen zírala. „Myslíte si…? Opravdu to bude fungovat?“

Blakely přikývl a usmíval se. „Myslím, že ano.“

Linda mu úsměv oplatila, pak se otočila a objala Jasona. „Človíčku, ty jsi plný překvapení.“

Jason rozpaky zfialověl. „Hlavně neříkejte o té rachejtli mámě. Ta by mě zabila.“

Chálid se shýbl. Tunel se před ním rozdvojoval. Naklonil se nejprve do jedné, pak do druhé chodby. Začichal, jako čokl na stopě. Vzduch z levého tunelu mírně páchl a pálil v nose. Kouř. Vydal se doleva a držel před sebou svůj zapalovač. Nastavil ho na nejmenší plamen, takže vydával jen drobné světlo, aby šetřil plyn v nádržce. Kdyby mu plyn došel, byl by slepý a nebyl by schopen dokončit svou misi. Musel svůj malý plamínek hýčkat.

V chmurné okolní temnotě i jeho plamínek ovšem stačil k tomu, aby osvětlil cestu na mnoho metrů dopředu. Chálid kráčel rázně dál a neztrácel čas odpočinkem. Nešlo nijak odhadnout, jak ještě daleko před ním může Linda a její skupina být. Ale byla tu jistá vodítka, že jde správným směrem: otisky bot v blátě, obal od potravin, místo, kde se někdo zastavil, aby si odskočil na malou, a kde ve vzduchu stále ještě čpěl pach močoviny. Byli už blízko.

Zatímco se jeho mysl při rychlém postupu monotónními tunely toulala, nechal své vytrénované tělo, ať samo pokračuje v pronásledování, překračuje jámy, přeskakuje trhliny a přelézá překážky z balvanů v pekelném soustředění na stažení jejich náskoku.

Linda odsunula Jasona ještě o kus dál za ohyb chodby a modlila se, aby Blakely opravdu věděl, co dělá. Bylo docela možné, že se na ně celý ten systém chodeb zřítí. Přesto ale věděla, že to riziko musejí podstoupit. Vrátit se zpátky znamenalo kráčet vstříc jisté zkáze.

„Chci se dívat,“ řekl Jason.

„Ne, zlato. Je to nebezpečné. Na, vezmi si ucpávky do uší.“ Podala mu dvě bavlněné kuličky z jejich zdravotnických pomůcek. „Až ti řeknu, zacpeš si uši a otevřeš ústa.“

„Proč?“

„Ten výbuch bude nebezpečně hlasitý. Mohl by ti poškodit bubínky.“

Jason se stále ošíval: „Stejně se chci dívat.“

Náhle se před nimi objevil mírně udýchaný Blakely. „Všechno je připraveno. Vytvaroval jsem tu nálož tak, aby hlavní síla výbuchu mířila od nás. Jste připraveni?“

Linda přikývla. „Jak dobrý střelec jste?“

„Docela dobrý, ale pod takovým tlakem…,“ pokrčil rameny.

„Máte jenom jeden pokus.“

Zvedl svou signální pistoli. „Já vím.“ V plastické trhavině byla zasazena červená rachejtle a plán byl takový, že ji zapálí z bezpečné vzdálenosti světlicí. Mávl na ně, aby ještě o něco ustoupili.

Linda schovala chlapce za sebou. „Hodně štěstí.“

Blakely si otřel vlhké čelo okrajem svého rukávu a poodešel pár kroků tunelem, aby viděl na svůj cíl. Linda si všimla, že má mírně nafialovělé rty. Stres a špatné ovzduší zhoršovaly jeho srdeční potíže. Dívala se, jak si vkládá ucpávky do uší, a obdivovala jeho houževnatost.

Pak na ni ukázal palcem vzhůru a pozvedl signální pistoli.

Linda naznačila Jasonovi, aby si zakryl uši a otevřel ústa. Poslechl ji, ale neustále se snažil vykukovat, aby viděl na doktora.

Se zacpanýma ušima slyšela třesknutí zbraně, znějící jako nějaká dětská hračka, a pak viděla, jak Blakely sklání zbraň. Nic se nestalo.

Otočil se k ní, pokrčil rameny a otevřel pusu, aby promluvil, když tu došlo k explozi. Vypadalo to, že vzduchová vlna předchází zvukovou. Linda viděla, jak výbuch Blakelyho odhodil o několik kroků zpátky a udeřil s ním o stěnu.

Než se mohla pohnout, aby se mu vydala na pomoc, odhodilo to i ji, takže dopadla na Jasona. Přehnal se přes ni dunivý řev jako nějaký neviditelný nákladní vlak; byl to tak silný hluk, že se jej její mysl snažila vypnout. Po první ráně následovalo jen jednotvárné zvonění. Chodbou k nim proudil prach a kouř, který ji dusil a oddělil ji s Jasonem v malé bublině tvořené světlem jejího přilbového reflektoru. Pohltily je stěny vířícího prachu.

Pomohla Jasonovi na nohy. Držel si loket a rychle mrkal, ale jinak se zdálo, že je nezraněný. V tom omráčení si Linda nebyla ani jistá, kterým směrem je Blakely. Mohl být zraněn. Vzala do ruky svítilnu a doufala, že dvě světla proniknou temnotou lépe než jen záře z její přilby. Mávla paprskem světla prašným vzduchem. Nic.

Jason, který si zrovna vytahoval bavlnu z uší, ukázal jednou rukou před sebe. „Myslím, že támhle vidím světlo.“

Teď už ho viděla taky, světelnou záři, kývající se jejím směrem. Ulehčené vydechla. Rychle vykročila, aby Blakelyho zkontrolovala, a přitom doufala, že cesta vpřed je teď už volná.

„Počkat!“ vykřikl náhle Jason a zatáhl ji za paži, aby ji zarazil.

Podívala se na něj dolů. „Co je?“ Pak znovu vzhlédla k postavě, která procházela kouřem a vstupovala do kužele její svítilny. To nebyl Blakely. Zapotácela se o krok dozadu. Ne!

V jedné ruce držel Chálid zapalovač, v druhé pistoli a po pravé tváři mu stékala krev z tržné rány na spánku. „Jak příhodné, že mou bouři ohlásilo zahřmění,“ řekl a namířil pistolí Lindě na prsa.

Blakely zasténal, jak mu v hrudi pulzovala bolest. Nejprve si pomyslel, že má další srdeční záchvat, ale pak si všiml, že se bolest zhoršuje při nádechu, zatímco při výdechu ustupuje. Zlomené žebro, pomyslel si. Přejel si rukou po pravém boku. Hned v podpaždí silná bolest potvrdila jeho podezření. Rozhodně bylo zlomené, i když jenom jedno. Kruci, jako kdyby neměl už tak dost problémů. Opřel hlavu o stěnu, zavřel oči a zakryl si nos vlhkým kapesníkem. I když byl cítit hleny a potem, bylo to lepší, než dýchat vzduch po odstřelu.

Počká, až se usadí prach, a pak mu Linda pomůže obvázat hrudník, než se vydají na další cestu. Povzdechl si a chtěl si odpočinout, ale náhlá obava mu opět otevřela oči. Co když ten výbuch neuvolnil dostatečný průchod, aby mohli pokračovat, nebo – což by bylo ještě horší – způsobil jenom to, že se chodba propadla ještě víc? Co když si zlomil žebro pro nic za nic? Potřeboval to vědět.

S bolestnou grimasou a sevřenými zuby si sáhl k pasu pro svítilnu. S heknutím ji vysunul z opasku. Jakýkoliv pohyb v něm vyvolával pocit, že do něho někdo bodá tupým oštěpem – a ještě jím v ráně nemilosrdně otáčí! Potýkaje se s bolestí, zvedl svou baterku a rozsvítil ji. Vystřelil z ní paprsek světla, ale zablokoval ho zvířený prach z kamenů a kouř. Blakely neviděl dál než na tři metry.

Kdyby se mu podařilo přesunout o několik metrů dopředu, mohl by si prohlédnout místo výbuchu. Co když špatně vytvaroval nálož? Ne, to určitě ne. Udělal to přesně tak, jak mu to Hans, německý demoliční expert na základně Alfa, ukázal.

Mohl to zjistit pouze jediným způsobem. Opatrně se zvedl na nohy; bolest se zhoršila, ale jenom na úroveň, kdy mu vhrkly do očí slzy. Na krátkou chvíli ji mohl vydržet. Zhluboka se nadechl a připravil se na bolestivou cestu, která ho čekala. Než udělal první krok, zaslechl za sebou ozvěnu zvýšeného hlasu. To byla Linda. Dobře, aspoň byla v pořádku. Namířil své světlo směrem k hlasům. Viděl ale jenom černý dým a monotónní zvonění v uších mu znemožňovalo slyšet cokoliv kromě těch nejhlasitějších zvuků. Potřásl hlavou a namířil baterku zpátky k místu výbuchu. Zakrátko se k němu Linda s Jasonem připojí.

Vykročil s úmyslem prohlédnout si místo výbuchu, ještě než k němu dojdou oni. Větší pohyb mu však zaťal oštěp bolesti hlouběji do boku. Nadechoval se co nejmíň, protože věděl, že zlomený konec žebra by se mu mohl zabodnout do plic.

Po dalších dvou krocích se zastavil, aby si odpočinul. Čelo se mu lesklo potem. Nebylo to dobré ani pro jeho srdce, ale zoufalství ho pohánělo kupředu. Kromě toho, jestli špatně položil nálož, chtěl být první, kdo se to dozví.

Světlem ohledával suť před sebou a pak spatřil kamennou stěnu, která blokovala jejich postup. Usmál se. Nyní v ní zel otvor, kterým by prošlo klidně i menší slůně.

Za ním náhle zazněl výstřel z pistole, který se rozlehl chodbou. Blakely nadskočil a instinktivně se otočil. Do hrudi se mu přitom zaryla palčivá bolest. Kužel světla vybledl, jak se mu bolestí zatmělo před očima. Hrozilo, že ho bolest přemůže a on upadne do bezvědomí.

Udělal krok kupředu, s pažemi složenými kolem hrudi, jako kdyby se pokoušel zatlačit tu bolest zpátky dovnitř. Zakašlal do kapesníku, který měl přes tvář, a následná křeč ho srazila na kolena. Cítil, že vykašlává krev, a s odporem si odtáhl kapesník od obličeje. Před očima mu tančila světýlka a bojoval s mrákotami, které ho pomalu obestíraly. Ozval se druhý výstřel.

Linda zamrkala, když se kulka odrazila od skály nad její hlavou a proletěla jí kolem ucha. Chálid stál chladně před ní a podtrhoval svá slova výstřely z pistole, kterými ustřeloval kousky stěn kolem ní. Linda položila ruku Jasonovi, který stál za ní, na hlavu a pokoušela se ho uklidnit.

Chálid říkal pomalu: „Doufal jsem, že pochopíš důležitost mého poslání.“

„Chálide,“ začala Linda. Slova se jí zadrhávala v krku, ale musí se o to pokusit rozumně si s ním promluvit. „Nedal jsi mi na vybranou. Nemohla jsem je tam opustit a nechat je, aby zemřeli.“

Rychleji, než stačila zareagovat, se na ni Chálid vrhl, odstrčil ji stranou, popadl Jasona za paži a odtáhl ho od ní. Linda ztratila rovnováhu, uklouzla a dopadla tvrdě na koleno.

„Nedělej to, Chálide!“ prosila a oči se jí naplnily slzami. „Prosím.

Udělám cokoliv.“

Na okamžik se zdálo, že váhá a pistole mu zakolísala v ruce. Pak si Jasona přitiskl těsně k tělu a přiložil mu hlaveň ke spánku. Chlapcovy oči byly doširoka rozevřené strachem a jeho rty bledé. Kroutil se, ale Chálid věděl, jak má držet zajatce; i přes Jasonovy divoké pohyby hlaveň ani na okamžik neopustila jeho spánek. Linda si uvědomila, že není naděje.

Když tu… „Nechte toho chlapce!“ Na scénu se připotácel Blakely, tak náhle, že se Linda lekla. Dokoce i Chálid mírně nadskočil a pak o krok ustoupil.

Blakely se opíral jednou rukou o stěnu tunelu a v druhé držel signální pistoli, namířenou na Chálida. Linda věděla, že to je planá výhrůžka – zbraň už byla vybitá – ale Chálid to nevěděl. Začala znovu doufat. Viděla na doktorových rtech krvavou pěnu a slyšela jeho namáhavé oddechování. Náraz po explozi ho musel hodně poranit. „Řekl jsem,“ zopakoval Blakely hvízdavě, „abyste toho chlapce nechal… Pusťte ho.“ Signální pistole opisovala v jeho slábnoucím sevření stále větší kruhy. Blakely pokročil k Lindě a Chálidovi. „Hned!“ Zdálo se, že se Chálid před doktorovou pistolí krčí. Pak, jako útočící kobra, švihl rukou a úderem vlastní zbraně doktorovi vyrazil pistoli z ruky. „Plané hrozby jsou nebezpečné, doktore. Díval jsem se, jak jste použil tu signální pistoli k odpálení nálože.“ Chálid kývl k uvolněné chodbě. „Mimochodem, děkuji.“

Blakely zakašlal a zhroutil se ke stěně; modré rty měl sevřené bolestí a vyčerpáním. Otočil se k Lindě a z úst mu vytekla čerstvá krev. „Je mi to líto,“ zašeptal.

Linda přešla k Blakelymu, zatímco Chálid ustoupil dozadu a už opět svíral Jasona a tiskl mu hlaveň pistole ke spánku. Linda zkontrolovala doktorův tep, byl slabý a nitkovitý. Blakely potřeboval okamžitou lékařskou pomoc. Obrátila se k Chálidovi, který teď stál několik metrů od ní. „Prosím, přestaň s tím,“ žadonila. „Můžeme všichni odejít pohromadě. Není důvod, aby kdokoliv další musel zemřít. Nech toho chlapce jít.“

Chálid se na ni díval a pak udělal tu nejpřekvapivější věc: sklonil se a položil svou zbraň na zem. Na okamžik jí srdce poskočilo radostí. Když se ale zase narovnával, vyňal ze skrytého pouzdra nad botou další, menší pistoli a znovu ji přitiskl k hlavě Jasonovi, kterého po celou dobu pevně svíral, zatímco Jason měl obě ruce přitisknuté u těla Chálidovou paží, která ho objímala.

„Chceš, aby ten chlapec žil?“ řekl Chálid se zúženýma očima. Kopl zbraň směrem k Lindě. „Tak zabij doktora.“

Zírala na pistoli, jako kdyby to bylo něco jedovatého, něco, čeho se bála dotknout. „O čem to mluvíš?“ řekla a stočila oči na Chálida.

„Máme s sebou moc velkou přítěž. Vezmu buď toho chlapce, nebo doktora. Vyber si. Zbývá tam ještě jedna kulka. Chci, abys zastřelila Blakelyho, nebo já zastřelím chlapce.“

„Ne!“ vykřikla a začala před zbraní couvat.

„Pak ten chlapec zemře. Záleží na tobě. Já jsem jenom nástroj.“

„Chálide…, prosím,“ řekla a po tvářích jí stékaly slzy, „nechtěj po mně něco takového.“

Ozval se Blakely. „Zvedněte tu zbraň.“ Jeho slova byla tak klidná a přesvědčivá, že se Linda přistihla, jak se natahuje po pistoli, než si uvědomila, co vlastně dělá. Ztuhla, s rukou připravenou sevřít zbraň.

„Udělejte to!“

Popadla pistoli. Zbraň byla stále ještě na dotek horká od výstřelů, které z ní byly vypáleny. Uchopila ji oběma rukama ve strachu, že v jedné ruce by ji neudržela. Vzhlédla k Chálidovi.

Jako kdyby jí četl myšlenky, varoval ji: „Máš jediný výstřel, drahoušku. I kdyby se ti podařilo mě zasáhnout, ten kluk by byl mrtvý ještě předtím, než stihneš stisknout spoušť.“

Poklesla jí ramena. „Proč?“ zeptala se ho tiše. „Proč mi to děláš?“

„Potřebuji pomoc. A potřebuji poslušnost. Naučím tě, jak mě máš poslouchat.“

„Já nemůžu,“ řekla. „Prostě nemůžu někoho jen tak zabít.“

„Poslouchejte,“ promluvil Blakely chraplavým hlasem. „Musíte to udělat.“ Pak dodal šeptem: „Musíte získat trochu času. Stejně se nás všechny chystá zabít.“

„Ale…“

Zakašlal. Oči se mu zalily slzami a jeho rysy zkřivily vrásky bolesti. „Udělejte to. Já bych to stejně nezvládl.“

„Já… já přesto nemůžu,“ zašeptala a hlava jí klesla na prsa.

Blakely se k ní natáhl, položil jí ruku na hlavu a zašeptal jí do ucha: „Moje žena zemřela před čtyřmi lety, děti už jsou velké. Už jsem dokonce pohoupal na kolenou sedm vnoučat. Prožil jsem plný život. Ale Jason teprve začíná.“ Zvedl jí hlavu, pak ji uchopil za ruce, ve kterých držela pistoli. Zvedl jí ruku a přiložil si hlaveň přímo proti čelu. „Buď silná, Lindo.“

„Ne, prosím, ne,“ plakala a po lících jí stékaly slzy.

Zavřel oči a pořád držel její ruku se zbraní ve své. Cítila, jak jeho prst odsunuje ze spouště její, tak, aby to nebylo vidět. „Já vím,“ zašeptal. „Nenechám toho parchanta vyhrát.“ Jeho prst nahradil na spoušti její. Linda cítila, jak se jeho prst chvěje, a výstřel a následný zpětný úder jí vyrazil zbraň z ruky. Pistole spadla k zemi a z hlavně stoupal proužek dýmu.

Ohromeně ztuhla uprostřed pohybu, s rukama pořád ještě zvednutýma, jako kdyby dosud držela zbraň. Blakely se zhroutil ke straně a jeho oči prázdně zíraly na vzdálenější stěnu chodby. Uprostřed čela měl otvor o velikosti drobné mince. Rána byla tak malá, že to vypadalo, jako kdyby ji dokázal vyléčit jednoduchý obvaz.

„Ne,“ zasténala Linda a kývala se dopředu a dozadu, „ne, ne, ne…“

Náhle k ní přiběhl Jason a zezadu ji objal. Chálid chlapce pustil. Jason ji tiše držel a díval se rozšířenýma očima na Blakelyho nehybné tělo.

Linda se obrátila k Chálidovi, jehož pistole teď mířila na ni. „Slíbil jsi mi, že chlapci neublížíš.“

„Neublížím,“ řekl. Jeho hlas byl chladný, prostý jakéhokoliv pohnutí z pohledu na mrtvolu, nataženou na podlaze tunelu. „Na rozdíl od toho tvého, moje slovo platí. Ale teď je načase naučit tě další lekci.“

„Nemůžeš mě nechat svázanou během celé cesty,“ protestovala Linda. Její pokusy uvolnit uzly, kterými ji svázal, vedly jenom k tomu, že se jí provazy ještě více zařezávaly do rukou.

„Jsi chytrá, Lindo,“ řekl Chálid a nad jejími pokusy o osvobození se jen ušklíbal. „Ale pořád je před námi dlouhá cesta, než dorazíme k základně Alfa. Podruhé už mi neutečeš.“ Popadl Jasona za paži a postrčil ho tunelem dopředu. „Tím si můžeš být jistá.“

Vystrašená, že má v úmyslu udělat něco Jasonovi, za ním Linda zavolala: „Co to… Slíbil jsi mi, že mu neublížíš.“

„Neboj se. Dodržím slovo,“ řekl a zmizel za zatáčkou chodby.

Zírala na stěny kolem sebe a srdce jí v krku bušilo tak silně, že téměř nemohla ani dýchat. Co má Chálid za lubem? Naposledy zkusila povolit provazy, kterými byla svázaná.

Rozhlížela se okolo, ale její přilbová svítilna vrhala jen tenký proužek světla. Aspoň že se kouř rozptýlil, takže mohli dýchat bez kapesníků přes obličej. Pořád tu ale bylo dost dýmu na to, aby je pálily oči a nos.

Otočila přilbu na druhou stranu ve snaze zahlédnout nějakou známku toho, co má Chálid v úmyslu. Avšak zaslechla jen příležitostné slovo nebo ozvěnu z míst, kam zmizel s Jasonem. Co se chystá udělat?

Uběhly skoro dvě hodiny, než konečně uslyšela skřípání podrážek na kamenech, které signalizovalo Chálidův a Jasonův návrat. Vyčerpáním mezitím málem usnula. Muselo to být už nejméně čtyřicet hodin, kdy naposledy spala.

„Jsi v pořádku, Jasone?“ zeptala se.

Chlapec přikývl, ale na tváři měl podivný výraz.

Chálid přešel k ní a uvolnil pouta, kterými jí svázal ruce. „Připravím tábor,“ řekl. „Zůstaneme tu šest hodin, pak budeme pokračovat v cestě.“

Linda si třela zrudlá zápěstí a všimla si, že Chálid nemá svou zbraň. To bylo zvláštní, neviděla ho beze zbraně v ruce od okamžiku Blakelyho smrti. Otočil se k ní zády a odešel, takže zůstala s Jasonem sama. Tento nedostatek opatrnosti z jeho strany ji znervóznil. Klidně mohla Jasona popadnout a utéct, i když to neměla v úmyslu, protože by je stejně znovu vystopoval. Tento náhlý nedostatek obezřetnosti ji znepokojil.

Klekla si k Jasonovi. „Ublížil ti?“

„Ne, ale… nemohl jsem ho zastavit.“ Jason náhle propukl v pláč.

Pevně ho objala. „Co se děje, Jasone? Řekni mi to.“

Jeho vzlyky přešly v křečovité chvění. „On… on… já nechci umřít!“

Pořád ho pevně objímala a dávala mu čas, aby se sám uklidnil. Po několika minutách popotáhl a otřel si z tváří poslední slzy. „Dostanu tě odtud, slibuji,“ řekla mu Linda. Doufala, že se jí ten slib podaří splnit. „Teď se zhluboka nadechni a řekni mi, co se stalo.“

Svěsil hlavu a pak si zvedl tričko. Trochu se zarazila, protože očekávala, že jí ukáže stopy nějakého fyzického týrání, způsobeného Chálidem. To, co Jason odhalil, bylo ale daleko horší.

„Můj bože!“ zalapala Linda po dechu. „Co ti to udělal?“

Jason si opatrně přejel prstem po černém nylonovém opasku, který měl pevně utažený kolem pasu a který se zařezával do jeho bílého břicha. K opasku byly připevněny kusy plastické trhaviny, propojené jedna s druhou mnohobarevnými dráty. Podívala se blíže na opasek. K přezce byl připojen malý panel s displejem a drobnou klávesnicí o velikosti platební karty. Do zařízení ústil zkroucený svazek barevných drátů. Na displeji se odpočítávaly drobné červené číslice.

„Proč?“ zamumlala si Linda pro sebe.

„Říkal, že to je lekce poslušnosti,“ odpověděl Jason. „Každé dvě hodiny musí Chálid naťukat tajný kód, jinak ta bomba vybuchne. A když se pokusím si ten opasek sundat, vybuchne taky.“

Lindě poklesla ramena. „Ten syčák. Takže jsme na něm závislí. Když odejdeme nebo se s Chálidem něco stane, pak…“ Nedokončila.

„Pak vyletím do vzduchu,“ doplnil Jason. „Řekl mi, že to nebude bolet.“

„On ti to všechno vysvětlil! Co to je za monstrum?“

Jason odpověděl slabým hlasem: „Monstrum, které má za ušima.“

26. KAPITOLA

ASHLEY ZATAHALA HARRYHO ZA RUKÁV. PŘITOM SI VŠIMLA, JAK MOC JE podobný majoru Michaelsonovi, zejména když se tvářil tak zachmuřeně jako nyní, měl rty sevřené do úzké čárky a mezi oblouky obočí hlubokou svislou brázdu. „O čem se to sakra dohadovali?“ zeptala se.

Mo’amba už také vyšel za náčelníkem z jeskyně a podstatná část válečníků se rozešla různými směry. Ashley se kolem sebe rozhlédla. Pořád je obklopovala menší skupinka členů kmene s oštěpy a ostražitě je pozorovala.

„Takže v jakých problémech jsme zase teď?“ zeptala se a obrátila znovu svou pozornost na Harryho.

Harry se podíval zpod přimhouřených víček na stráže okolo a pak řekl: „Problémy jsou příliš mírné slovo. Rozhodli se, že vy dva stejně musíte zemřít.“

Ashley se rozšířily oči. „Ale proč? A co ty a Michaelson?“

„My jsme byli přijati do sekty válečníků. Ta skupina má přísné zákony cti – říkají tomu il’jann. Dokonce ani rada starších do něj nezasahuje. Vy dva jste ale cizinci. Obětní beránci.“

Ashley střelila pohledem po Benovi. Měla se bát o svůj život, ale hruď jí tak svíral strach o osud jejího syna, že ani nemohla pořádně dýchat. Nemůže přece sama zemřít… ne, dokud nebude vědět, že je Jason v bezpečí.

Ben nepřestával pozorovat nahé válečníky kolem nich, ale Ashley se přece podařilo zachytit jeho pohled. Natáhl k ní ruku a stiskl jí paži. „Já vím, já vím,“ řekl, jako kdyby jí četl myšlenky. „Dostaneme se z toho a najdeme Jasona.“

Ashley se zhluboka nadechla a otočila se k Harrymu. „A co Mo’amba?“

Harry zavrtěl hlavou. „Náčelník Bo’rada ovlivnil zbytek kmene proti vám. Ale musíte se spolehnout na toho starého chlapíka. Mo’ambovi se podařilo svolat slyšení před celou radou, než bude proveden rozsudek – ale bylo to jen tak tak. Rada proběhne zítra ráno.“

„Co když se dnes v noci pokusíme utéct?“ zeptal se Ben. Harry vzdychl. „To se vám nikdy nepodaří. Tam venku je příliš mnoho nástrah, pastí a divokých zvířat. I kdybyste dokázali kolem nich nepozorovaně proklouznout, tihle malí chlapíci znají svoje území dobře. Než je vůbec zaslechnete přicházet, budete mít podříznuté hrdlo.“

Ben si mnul spánky. „No, radši se budu smažit v pekle, než aby dostali moji hlavu bez boje. Já…“

Ashley mu skočila do řeči. „Harry, dostaneme příležitost promluvit na tom slyšení rady?“

„Předpokládám, že ano.“

„Budeš překládat, co budu říkat?“

„Jo, jasně. Bude to asi trochu nedokonalý překlad, ale udělám, co bude v mých silách.“

„Dobře. K nám se sice chovají nepřátelsky, ale podle těch skalních kreseb se zdají být za normálních okolností benevolentní společností. Mírumilovnou a solidární. Všichni se dělí s ostatními, podporují slabé a chromé, skoro jako velká rodina.“

„Přijali mě jako jednoho z kmene,“ souhlasil Harry. Ashley přikývla. „Něco jimi otřáslo a vyvedlo je z rovnováhy. Kdybychom dokázali zjistit, co to bylo, možná bychom si mohli zachránit kůži.“

„A co když to nedokážeme?“ zamumlal Ben. Ashleyin hlas byl náhle chladný. „Pak budeme bojovat.“ Odněkud zhloubi vesnice náhle zazněl gong, který téměř rozechvěl samu skálu. Jako na povel byla skupinka odstrkána ozbrojenými strážemi změtí chodeb do další velké místnosti. Ashley s Benem byli ponecháni uvnitř a u vchodu zůstalo několik strážných, aby odsud nemohli odejít.

Harry řekl Ashley od vchodu. „Dennis a já musíme strávit noc v jeskyni válečníků, ale určitě sem přijdu hned, jak to ráno půjde. Možná se nám je podaří nějak rozumně přesvědčit.“

„Ale určitě přijďte,“ řekl Ben. „Společenské hry mi nikdy moc nešly.“

Ashley se dívala, jak oba bratři odcházejí. Pak se pustila do prohlížení jeskyně. Po obvodu místnosti byly rozloženy asi metr široké polštáře, na kterých byly složeny pokrývky, z nichž každá měla jinak upletený a zbarvený vzor. V rozích místnosti stály na zemi kamenné nádrže na vodu.

„Řekl bych, že to je naše cela,“ prohlásil Ben a odkopl jeden z polštářů.

Ashley s pažemi založenými na prsou přikývla. Po všem tom shonu celého dne si připadala otupělá.

Ben ji objal. „Nic se nám nestane,“ řekl a jeho slova byla pronesena tak jemně a tiše, že k němu zvedla oči, jako kdyby skoro očekávala, že místo Bena tam bude stát někdo jiný. Kde bylo to jeho obvyklé hlasité chvástání? Stiskl jí rameno, tiše stál a opíral ji přitom o sebe.

„Mám takové starosti o Jasona,“ řekla a podvolila se jeho objetí. „Ta nejistota je strašlivá. Co když…“

Ben jí položil prst přes ústa. „Ššš. Tvému chlapci se nic nestalo.“ A znovu se přistihla, že jeho slovům, tak prostým a pevným, věří. Dívala se do jeho vážných modrých očí; už to nebyly smějící se oči šaška. Bylo by tak jednoduché, kdyby se v něm měla ztratit a jednoduše dovolit těm širokým ramenům, ať na nějaký čas nesou její břemena a starosti.

Na povrch vypluly staré emocionální rány, které ji měly k tomu, aby se bránila, ale než Ashley mohla pronést jediné slovo, Ben se k ní sklonil a prst na jejích rtech nahradil svými ústy, jeho rty se tlačily k jejím a nedovolovaly jí, aby své pochybnosti vyslovila nahlas. Z úst jí uniklo jen tiché zasténání.

Pak jeho rty sklouzly k jejímu krku a po lícní kosti jí přejely tváře s několikadenním strništěm, když ústy hledal měkkou křivku u kořene jejího krku. Ztratila se v něžné síle jeho objetí a zaklonila hlavu dozadu, aby mu nabídla svůj krk daleko více.

Tváře mu zarudly vášní. Na kratičký okamžik se zarazil, aby se jí podíval do očí. Věděla, že tohle je její poslední možnost. Teď ho ještě mohla zastavit, říkaly jeho oči. V té chvíli se zalekla, vědoma si toho, jak plně se mu oddává a že se sama opět otevírá možnosti budoucí bolesti a opuštění.

Vypadalo to, že její obavy vycítil, a tak se trochu odtáhl a plamen v jeho očích se ztlumil do přátelské starostlivosti. Ještě nikdy se nesetkala s mužem tak vášnivým… a přitom současně tak citlivým. Dívala se, jak se její vlastní ruka zvedá nahoru a zaplétá se do jeho hustých vlasů. Přitáhla ho k sobě, jako kdyby se topila a zoufale zápasila o to, aby se mohla vynořit nad hladinu.

Podvolila se jeho objetí a nechala ho, aby ji zvedl a něžně položil na podlahu s polštáři.

Ben zíral na skalnatý strop a spánek stále nepřicházel. Ashley ležela stulená po jeho boku s paží položenou na jeho hrudi a nohou přehozenou přes jeho břicho. Když se díky nějakému snu neklidně zavrtěla, její pohyb v něm opět probudil stoupající žár. Musel odolávat pokušení překulit se k ní a znovu se pokusit prozkoumat hloubku jejich vášně. Věděl, že se Ashley potřebuje vyspat. Zítřejší den bude velice náročný. Přesto se ale nemohl ubránit tomu, aby se natáhl a prstem přejel po křivce jejího pravého ňadra. Jemně zasténala ze spaní.

Zrovna když se naklonil, aby ji políbil na čelo, ho náhle obklopila černota jako těžká deka. Padal pozadu do temnoty, pryč od světla a od Ashley. Pak ho vylekal hlas: „Už bylo načase, Beníku!“ Temnota se rozzářila do obrazu jeho dědečka, sedícího se zkříženýma nohama na jednom polštáři jen několik metrů od něj. Ben zasténal a posadil se taky. Když se snažil zaostřit na dědečka pohled, postava se změnila v obraz Mo’amby.

Stařec na něj kývl. „Čekal jsem zatraceně dlouhou dobu, než jsi odpověděl na mé volání.“

Ben si odkašlal a podíval se dolů na svoji nahotu; jeho tělo stále nápadně vytrubovalo jeho vášeň. Zakryl se rukama. „Byl jsem zaneprázdněný.“

Mo’amba si odkašlal. „Myslím, že třikrát je víc než dost. Je načase, abychom si promluvili.“

Ben si přitáhl pokrývku přes klín. „Máš pravdu. Mám na tebe spoustu otázek. Jako třeba, proč ke všem čertům váš náčelník žádá naše hlavy?“

„On i celá vesnice se bojí. Mnoho nás zemřelo. Přibylo nájezdů crak’anů na naše území, zlikvidovali celá stáda našich zvířat, překvapili hlídky hluboko v našem území a mnoho z nich zabili.“

„A jak to souvisí s námi?“

„Po bezpočet generací spolu naši lidé a crak’ani bojovali. Po Odtržení našeho lidu tu uvízli s námi. Když jsme poprvé hledali přístřeší v tomto podzemním světě, abychom unikli jim i chladu, následovali nás dolů. Nakonec ohromná katastrofa odřízla venkovní svět a uvěznila nás všechny společně tady dole.“

„Jak jste přežili?“

„Přizpůsobili jsme se. Zatímco vy jako pomocníky v životě navrhujete a vyrábíte stroje a nástroje z kovu, my získáváme nástroje živé – rostliny a živočichy. Studiem jsme se naučili jejich vlastnosti, které by nejlépe posloužily našim potřebám, a ty jsme pak podporovali. Naučili jsme se pěstovat potravu.“ Ukázal ke stěnám. „Dokonce i pěstovat světlo, které nám ukazuje cestu. Přizpůsobili jsme se. Ale crak’ani ne. Lovili na okrajích našeho území a žili z plodů naší práce. Ale nechápej mě špatně, oni jsou chytří. Neustále zkoušejí naši obranu a pokoušejí se k nám prorazit.“

„A proč jste se s vaší inteligencí nesoustředili na to, abyste je vyhubili? Zbavili byste se jich jednou provždy.“

Mo’amba zavrtěl hlavou. „To nesmíme. Stejně jako oni potřebují k přežití nás, my potřebujeme je. Jejich trus obsahuje látku, která je pro nás nezbytná k pěstování potravy. Bez ní by naše rostliny zahynuly. A pak bychom zahynuli i my. Vlastně odvádíme naše stárnoucí zvířata, která nám už nedávají tolik mléka, na území crak’anů, abychom je nakrmili.“

„Vy ty obludy ještě krmíte? Není divu, že je jich tolik.“

„Musíme udržovat jejich množství, aby produkovali dostatek trusu. To je hlavní cíl našich lovců – nasbírat jejich trus a přinést ho sem zpátky.“

„Sběrači hoven,“ poznamenal Ben. „Tak se hroutí představa ušlechtilého lovce.“

„Oni jsou ušlechtilí. Riskují mnoho, když se odvažují na území crak’anů. Zejména, když jsou teď bez pomoci zraku heri’hutiho.“ Stařec se podíval významně na Bena.

„Nezačínejte s tím zase,“ řekl Ben v obavě před tím, že po něm Mo’amba bude znovu chtít, aby tu zůstal a pomáhal vesnici, která si ho zrovna teď přeje vidět mrtvého. „Ještě jste mi pořád neřekl, proč se nám nad hlavou vznáší ten zatracený rozsudek smrti.“

„Dostával jsem se k tomu. Chápej, po generace jsme pilovali naše umění udržet crak’any na uzdě, mimo naše životy. Jedním z našich nejdůležitějších obránců je tin’ai’fori. To…“

Ben mávl rukou. „Počkejte vteřinku. Co to je?“

Mo’amba zamyšleně sevřel rty a zúžily se mu oči. „Pro to nemáte slovo.“ Natáhl ruku za sebe a seškrábl ze stěny vzorek zářící houby. „Je to zvláštní druh tohohle. Ale zabíjí. Obklopili jsme ústřední jeskyni silným kruhem tin’ai’fori. Chrání naši vesnici.“

„Tak jak je možné, že se ty příšery – ehm, crak’ani – přes tu bariéru teď mohou dostávat až sem a znenadání na vás útočit?“

„Odpověď je tajemství, které znají pouze válečníci a kmenoví vůdci.“ Mo’amba si odkašlal a ztišil hlas, jako kdyby je někdo mohl odposlouchávat. „Tin’ai’fori hyne. Okraje naší obranné hráze pomalu černají a odpadávají, takže se bariéra mezi námi a crak’any ztenčuje. Nakonec zmizí úplně.“

Ben si představil, jak smečky těch bestií vtrhávají do chráněného údolí. I když ho tito lidé odsoudili k trestu smrti, přesto se při pomyšlení na takový masakr zachvěl. „A co to má všechno společného s námi?“

„Tin’ai’fori začalo hynout brzy po příchodu vašich lidí.“

„Cože! Jak to?“

„To nevím. Několik válečníků a já věříme, že to je znamení. Předzvěst toho, že bychom měli přesídlit zpátky na povrch. Ale spousta jich věří, že jste démoni, kteří nás chtějí zničit.“

„A předpokládám, že váš náčelník si to myslí také?“

Mo’amba přikývl. „Jako mnoho dalších.“

„Tak jak ho můžeme přesvědčit? Neočekávám, že by pro něj slovo démona mělo příliš velkou váhu.“

„To nemá. Proto musíte zítra následovat moje vedení. Váš společník, Harry, pomůže. Aniž by o tom věděl, učil jsem ho ve spánku, když snil, základům našeho jazyka. Poslouchejte ho.“

„Ale co máte v plánu?“

Jejich kontakt byl přerušen a Mo’ambova postava se začala rozplývat, ale ještě zvedla ruku na rozloučenou. „Zítra.“

27. KAPITOLA

TOHO RÁNA ASHLEY PŘECHÁZELA PO PODLAZE JEJICH MÍSTNOSTI A SNAŽILA se vyrovnat s informací, kterou Ben obdržel od Mo’amby, jejich jediného spojence mezi těmito lidmi. Mohou nějak bojovat s pověrami? Podobně jako tolik misionářů, kteří byli zabiti pověrčivými domorodci v zastrčených koutech po celém světě, se i Ashley přistihla, že přemítá o tom, jak je vůbec možné, že se to děje právě jí. Ben k ní přistoupil, zezadu ji objal a přitiskl svoji tvář k její. „Jestli tu budeš pořád takhle chodit sem a tam, za chvíli tu vyšlapeš rigol,“ řekl.

Povzdechla si. Měl pravdu, nemohla dělat nic jiného než čekat. Upřela svou mysl na jinou starost. „Poslyš, ohledně té minulé noci.“

„Hmm?“ Přitiskl ji blíž k sobě.

„Já jsem… tedy, chci říct, že… jenom, protože jsme… neočekávám, že bys měl…, víš…, byla to jenom ta chvilka.“

„Poslouchej, dámo, nepokoušej se z toho vykroutit. Já nejsem žádnej milenec na jednu noc. Myslíš si, že mě můžeš jenom využít a pak odhodit?“

Trochu se usmála a vysmekla se mu z objetí, jako by jí najednou jeho intimní blízkost byla nepříjemná. Myslel to tak vážně, jak to znělo? Kolik jiných mužů už přísahalo věčnou oddanost, jenom aby z její postele zmizeli do noci? A co její bývalý manžel? Scott jí také tak vážně přísahal lásku a věrnost, a vida, co z toho nakonec bylo. Položila si ruku na břicho a připomněla si tu bolest a pocit ztráty.

Odtáhla se od Bena a pokoušela se ignorovat jeho raněný pohled. „Musíme si připravit nějaký plán. Jenom pro případ, že se z toho nedokážeme vymluvit. Michaelson má pořád svůj batoh plný zbraní. Měli bychom…“

Přerušil ji pohyb u vchodu do jeskyně. Ashley se otočila a spatřila Harryho, jak se prodírá kolem stráží. Michaelson kulhal za ním a opíral se přitom o jeden z oštěpů jako o provizorní berlu. Ashley si potají oddechla, že byli vyrušeni, a přišlo jí vhod, že tu teď budou i ostatní a naruší intimitu tohoto okamžiku.

Odkašlala si. „Harry, dozvěděl ses něco?“

Přikývl. „Byl jsem celou noc vzhůru a získával jsem informace z místních drbů. Mají určitý druh alkoholického pití, vyráběného z nějakého typu plísní. Chutná jako teplá zubní pasta. Ale kruci, informace jsou informace.“

„A co dál?“ postrčil ho Ben nevlídně. „Sakra, nemáme na to přece celý den.“

Ashley se na něj podívala. To nebylo Benovi podobné, aby takhle na někoho vyjel.

Harry několikrát zamrkal; zjevně byl unavený nebo měl možná i trochu kocovinu. „V každém případě tahle malá úlitba rozvázala pár lidem jazyk. Zdá se, že si všichni myslí, že zabíjíte jejich vzácné houby.“

Ashley přikývla. „O tom víme.“

Jeho obočí vystřelilo vzhůru. „Jak sakra…“

„O to teď nejde. Co jsi slyšel o tom setkání rady? Budeme mít možnost se obhajovat?“

Harry se na ni tázavě podíval. „Podle toho, co se říká, vás bude obhajovat Mo’amba. I když je starý, je to někdo, s kým se není radno dostat do sporu. Takže bysme mohli mít maličkou šanci, že je od jejich úmyslu odradíme.“

„Ale stejně potřebujeme ještě náhradní plán.“ Ashley se podívala na Michaelsona a všimla si, že pořád nosí svoje pouzdro s pistolí. „Jak jsme na tom s výzbrojí?“

Poklepal si na pouzdro. „Máme tohle, potom upilovanou AK-47 a skládací pušku, všechno u Harryho v místnosti.“

„Jakou bychom měli naději, že se odsud prostřílíme ven?“

„Na to bych nevsadil ani zlámanou grešli. Viděl jsem místnost, kde zasedá rada. Je hluboko v centru vesnice. Dost pochybuji, že by se nám podařilo dostat ven. A i kdyby se nám to povedlo, stejně bychom ještě museli najít cestu zpátky nahoru.“

Ashley se zamračila. „Tak to abychom raději byli zatraceně přesvědčiví.“

Někde se začaly ozývat pomalé údery do bubnů. Strážní u vchodu se neklidně pohnuli. Jeden z nich vyštěkl nějaký rozkaz. „Show začíná,“ řekl Harry Ashley.

První věcí, které si Ashley v místnosti pro zasedání rady všimla, byla podlaha. Skála byla vyleštěná do zrcadlového lesku, díky kterému vypadala kluzce jako černý led. Podlaha se svažovala k malé jamce ve tvaru mísy ve středu místnosti. V kruhu kolem místnosti byly jako stráže rozmístěny kamenné sloupy, také vyleštěné do stejné hedvábné hladkosti. Po tělech sloupů rostly ve složitých vzorech provazce hub, z nichž některé zářily červeně, jiné zeleně. Podobné vzory, tvořené fosforeskujícími liniemi hub, zdobily i stěny.

Kolem středové prohlubně bylo v kruhu položeno osm polštářů se střapci, každý v jiné barvě. Ashley při pohledu na prohlubeň povytáhla obočí. Bylo to jediné nevyleštěné místo v celé místnosti a vypadalo, jako kdyby ho nahrubo vytesali do skály. I když měla hlavu plnou starostí o Jasona a strachu o sebe i o Bena, nezapřela v sobě antropologa. Pořád jí v mysli hlodalo tolik tajemství těchto lidí. Jako třeba jaký mají pro tuto kulturu význam tyto prohlubně? Skoro každá místnost, dokonce i ta na základně Alfa, takové vytesané místo měla. Původně je považovala za pouhá ohniště, ale poté, co viděla, jak ti tvorové žijí, už tomu nevěřila. Ještě neviděla ani jeden hořící oheň. S tolika prameny vroucí vody, sopečným teplem a vzhledem k nedostatku dřeva nepředpokládala, že by tu existovala kulturní nezbytnost mít tolik ohnišť. Tak na co tedy ty jámy sakra byly?

Zezadu ji postrčila ruka jednoho ze strážných. Vpotácela se do místnosti.

Ben do ní rýpl loktem. „Vypadá to, že jsme tady první.“

Ashley ustoupila stranou, aby mohl vstoupit Harry. Michaelson se zraněným kotníkem odešel zpátky do loveckých místností, aby si vzal svoje zbraně a připravil je. Majorova pistole ji rýpala do kříže. Zastrčila si ji totiž do opasku a schovala pod svou splývající košili. V případě, že by se věci vyvinuly nepříznivě, by ji mohli použít k tomu, aby se dostali do místností lovců a připojili se k Michaelsonovi… a jeho arzenálu.

Jedna členka kmene vstoupila jiným vchodem a v ruce držela hůl, na jejíž špičce se skvěl ametyst. Povislá ňadra ji jasně identifikovala jako ženu, a soudě podle vybouleného břicha, s největší pravděpodobností těhotnou. Došla k jednomu polštáři a klekla si na něj. Po obou stranách měla stráže. Když klesala na svůj polštář, Ashley i její skupinu ignorovala a vyhnula se i jakémukoliv očnímu kontaktu s nimi.

Přivítala však dalšího tvora, který vešel do místnosti. Nebylo lehké se na něj dívat, protože mu chyběla ruka a po tváři se mu táhla klikatá jizva. Když přecházel k fialovému polštáři, trochu napadal na levou nohu. Dřepl si na něj s hlasitým vzdycháním.

Harry se vedle Ashley pohnul. „To je Tru’gula. Je to velitel klanu válečníků. Sice vypadá hrozně, ale je bystrý.“

Harryho slova, i když je Ashley jen zašeptal přímo do ucha, se k Trugulovi zjevně donesla. Přísně se na ně podíval zpoza svého hustého obočí. Harry od Ashley poodešel a zůstával potichu, zatímco další postavy s holemi zaplnily zbývající prázdné polštáře. Brzy lemovalo stěny kolem nich mnoho ozbrojených stráží. Ashley se zavrtěla a pokoušela se zastrčit ukrytou zbraň do nějaké pohodlnější pozice. I když se jí zarývala do zad, na jejím tlaku bylo něco uklidňujícího.

Mo’amba se belhal ke svému červeně a žlutě kostkovanému polštáři blízko kolem Ashley. Také on ignoroval jejich přítomnost.

Poslední, kdo vešel, byl náčelník vesnice Bo’rada. Harry Ashley již dříve řekl, že Bo’rada je syn minulého náčelníka. Cti vést vesnici se mu dostalo z respektu k jeho slavnému otci. Většina z ostatních starších ho tolerovala, ale sám velký respekt neměl. Byl příliš vrtošivý a činil příliš zbrklá rozhodnutí. Rada se o svých rozhodnutích obvykle dlouho rozmýšlela a někdy jí trvalo i celé roky, než rozhodla o jednoduchých záležitostech. Mladý náčelník představoval svým nervózním chováním a náhlými výbuchy zlosti pro starší členy potíž.

Přesto ale měl své příznivce. Harry jim ukázal mimořádně hubeného a bledého člena rady starších, jehož oči a uši neustále těkaly všemi směry. Rukama si pořád upravoval polštář pod sebou, jako kdyby se snažil najít nějakou pohodlnější polohu pro své kostnaté pozadí. „Sin’jari,“ řekl Harry. „Starý Bo’radův patolízal. Dávejte si na něj pozor. Je stejně záludný jako nervózní.“

„Vypadá, jako kdyby ho dokázal porazit i mírný větřík,“ poznamenal Ben.

„Nepodceňujte toho šplhouna. Byl to právě on, kdo přesvědčil náčelníka, že by vás dva měl dát zabít. Ví, jak má zacházet s lidským strachem. Jak ho proměnit v šílenství.“ Náčelník klepl svou holí třikrát o zem a usedl. Harry postoupil mezi Bena a Ashley a začal jim překládat úvodní věty slyšení.

Ashley očekávala, že prvním bodem programu bude jejich osud, ale mýlila se. První věc na pořadu jednání měla co do činění se sklizní polí. Dlouhé dohadování se zdálo být soustředěno kolem otázky, jestli mají pole sklidit hned, nebo těm kopytníkům dopřát další měsíc volné pastvy. Po dlouhé polemice, během níž to vypadalo, že Mo’amba dřímá, bylo rozhodnuto, že sklizeň bude zahájena okamžitě.

Ashley se narovnala, očekávajíc, že jejich osud tedy bude další záležitostí na seznamu, ale mýlila se. Ze svého polštáře povstala, díky svému těžkému těhotenskému břichu za pomoci jednoho ze svých strážných, jediná žena v radě, Jus’siri.

Ashley přešlápla z nohy na nohu. Co bude teď? To nekonečné čekání na ni začalo doléhat. Dokonce i Ben už si začínal něco bručet.

Dívala se, jak Jus’siri došla k malé vytesané jamce ve středu místnosti. Ostatní starší se shromáždili kolem ní a mnozí z nich se radostně usmívali. Pak se stalo něco pro Ashley překvapivého. Ben ohrnul ret. „To je nechutné.“

Jus’siri si sáhla do svého břišního vaku. Obě ruce zmizely v kožním lemu. Pak s námahou, ale s hrdě zářícíma očima, vytáhla ze svého vaku hnědě kropenaté vejce zhruba o velikosti vejce pštrosího. Držela ho před sebou a břicho teď měla splasklé. Ostatní starší začali klepat svými holemi a hučet. Jus’siri umístila své vejce opatrně do malé prohlubně – to nebyla prohlubeň, uvědomila si Ashley konečně, to bylo hnízdo! Pak hrdá matka ustoupila dozadu.

„Můj bože,“ řekla Ashley ohromeně. „Oni nejsou vačnatci! Oni jsou ptakořitní!“

„Cože?“ zeptal se Ben a znechuceně krčil nos.

„Mluvila jsem o tom s Lindou. Vejcorodí savci. Stejně jako crak’ani. Jsou považováni za evoluční spojku mezi plazy a savci, protože mají znaky obou skupin – kladnou vejce jako plazi, ale mají srst a produkují mléko jako savci. Předpokládalo se, že se jedná o evoluční slepou uličku.“

„Vypadá to, že tahle skupina odbočila někam jinam,“ řekl Ben.

Ashley se obrátila k Harrymu. „Co to dělají?“

„To je slavnost pojmenování. Jus’siri nabízí svoje dítě kmeni.“

Ashley přihlížela, jak se Mo’amba namáhavě zvedl ze svého polštáře a přešel k vejci. Klekl si a položil na ně jemně obě ruce.

„Co to dělá?“ zeptala se Ashley.

Její otázka mířila na Harryho, ale odpověděl Ben. „Poslouchá vejce a to dítě uvnitř.“

Ashley nad tím povytáhla obočí, ale Ben jenom zavrtěl hlavou, jako kdyby si sám nebyl jistý tím, jak to ví.

Mo’amba, aniž z vejce spustil ruce, se podíval na matku. Usmál se a něco směrem k ní zamumlal.

„Je zdravé,“ přeložil to Harry.

Pak sebou Mo’amba náhle trhl a nechtěně vejce v hnízdě převrátil.

Ben vedle Ashley nadskočil. „Cítil jsem to,“ řekl. „Jako když dítě kope.“

„Cože jsi cítil?“ zeptala se Ashley.

Ben znovu jen zavrtěl hlavou.

Ashley se dívala, jak Mo’amba znovu pokládá ruce na vejce, tentokrát ještě jemněji, a jak se mu třesou, evidentně nejen vysokým věkem. Znovu se obrátil k Jus’siri, která teď měla ve tváři starostlivý výraz. Se slzami v očích na ni promluvil.

Dav vybuchl nadšením a hole slavnostně klepaly o zem.

Ashley se netrpělivě otočila k Harrymu v očekávání jeho překladu. „No?“

A znovu odpověděl Ben: „To dítě je heri’huti. Nese známky toho, že vidí a mluví svou myslí.“ Obrátil se k Ashley a v jeho hlase mu zazněl úžas. „Opravdu cítím, jak se to dítě hýbá.“

Mo’amba se postavil a jeho radost byla tak mocná, že přitom ani nepoužil svou berlu. Klepl holí, jen aby utišil okolí. Jakmile se rozruch zklidnil na tiché mumlání, začal znovu promlouvat a své prohlášení ukončil dvojitým klepnutím holí.

„Dávám tomuto dítěti jméno Tu’shama“ překládal Harry. „Ten, kdo vidí naši budoucnost.“

Dav opět vybuchl nadšením a jméno Tu’shama teď odříkávalo mnoho úst.

„No,“ řekl Ben, „aspoň budou mít dobrou náladu, až budou rozhodovat o našem osudu.“

Ashley přikývla. „Doufejme, že to rozhodnutí nebudou oddalovat. Nechci ztratit další den.“

Jako kdyby zjizvený Tru’gula jejím slovům rozuměl, klepl svou holí, aby získal pozornost, a navrhl, aby rozhodnutí o osudu Ashley a Bena bylo odloženo. V odpověď přikývlo mnoho hlav, dokonce i Bo’rada.

Pak klepl holí kostnatý Sin’jari. Harry přeložil slova, z nichž šel mráz: „Je to opravdu čas radosti, ale nesmíme zapomenout, že v radosti je i příměs žalu. Kolik jen nyní naříká vdov?“ Po jeho slovech posluchači vystřízlivěli.

„Zde stojí démoni, kteří nás chtějí zničit.“ Ukázal na ně dlouhým prstem se silnými klouby. „Od okamžiku, kdy sestoupili do našeho světa a znesvětili ho, jsme začali umírat. Pokusili jsme se s nimi spřátelit,“ pokračoval a kývl hlavou směrem k Harrymu, „ale naše zkáza přesto pokračovala. Není to, myslím, pouhou náhodou, že když se je konečně rozhodneme zničit, objeví se náhle nový heri’huti. Tvrdím, že je to znamení od našich bohů. Znamení, že musíme démony vyhnat ze svého světa. Bez prodlení!“

Řada lidí nyní souhlasně přikyvovala Sin’jariho slovům. Ashley si sáhla za záda a zasunula si pistoli hlouběji za opasek. Začala zkoumavě hodnotit překážky mezi nimi a dveřmi. Mo’amba klepl svou holí.

Jakmile Ben spatřil, že se Mo’amba chystá promluvit na jejich obranu, přestal nervózně přešlapovat. Uchopil Ashley za ruku a stiskl ji. „On jim to rozumně vysvětlí,“ řekl.

Mo’amba se svou řečí počkal, než utichne hluk davu. Sin’jari měl tik v oku a rukama nervózně ohmatával svou hůl; zjevně měl starosti. Když ale Mo’amba začal mluvit, na Sin’jariho vyzáblé tváři se objevil úsměv, který odhaloval až příliš mnoho zubů.

Harry překládal: „Sin’jari má pravdu, že padly mnohé z našich hrází. Že zemřelo hodně našich lidí. Hodně jsem o tom přemýšlel, strávil jsem mnoho hodin modlitbami a hledáním moudrosti u našich předků. A došel jsem k jediné odpovědi.“ Mo’amba ukázal svou holí na Bena a Ashley. „Sin’jari má pravdu. Způsobili to oni!“

28. KAPITOLA

MICHAELSON SE SKLÁNĚL NAD SVÝM ARZENÁLEM A PROBÍRAL SE ZBRANĚMI: jedna skládací puška, upilovaná AK-47, dvě pistole a čtyři krabice s náboji ráže 9 mm. Proč jenom nepožádal na svou misi o granátomet?

Zamračeně si uvědomil, že nemají sebemenší šanci dostat se odsud živí, pokud dojde k boji. V dřepu se narovnal a zaúpěl bolestí, když se ozval jeho zraněný kotník.

Za ním kopuloval jeden pár před očima všech ostatních lovců a jejich hekání a sténání narušovalo ticho v místnosti. Poté, co tu Michaelson strávil minulou noc s Harrym, už si téměř zvykl na jejich otevřenost. Během noci se tu odehrávalo velké množství podobných vášnivých spojení. Zůstal k nim otočený zády a pozoroval raději jednoho z válečníků, který pracoval v rohu.

Vypadal staře, byl hubený a na spáncích již prošedivělý, ale měl pronikavé oči. Držel v ruce hrubě opracovanou diamantovou špičku k oštěpu a roztíral po jejím povrchu šedou pastu. I v mírném světle od hub na stěnách bylo vidět, jak špička začíná načervenale zářit. Válečník spokojeně mlaskl jazykem a rozetřel silnější vrstvu pasty k okrajům hrubého ostří. Okraje nyní začaly zářit sytější, jasnější červení.

Michaelson fascinovaně přihlížel, jak pracovník nyní použil další nástroj, aby přetřel špičku oštěpu a doleštil okraje teď již měkčího diamantu. Zdálo se, že pasta nějak změkčila povrch krystalu do poddajného stavu, i když podle napjatých svalů na válečníkových předloktích byl pořád tuhý a kladl odpor, asi jako změkčené olovo. Michaelson pozoroval, jak diamant vytvaroval do zlověstného ostří.

Tak takhle to ti darebáci dělají, pomyslel si. Tvarují kusy diamantů s pomocí nějaké plísně, která ty diamanty změkčuje. Jako poslední krok postupu válečník ponořil svůj výtvor do misky s vodou. Když pak diamantovou špičku, ze které odkapávala voda, z nádoby zase vytáhl, poklepal na ni svým kostěným nástrojem. Zněla jako skleněná číška. Zase byla tvrdá.

Užaslý Michaelson se postavil a protáhl si nohy. Vášnivý pár ukončil svůj sexuální dýchánek a oba teď klímali jeden druhému v náručí. Michaelson si rozhýbal ztuhlé svaly na nohou, ale nízký strop mu znemožňoval narovnat si i záda.

Jeho pozornost přilákal náhlý vpád rozčilených hlasů válečníků poblíž vchodu do změti jeskyní. Nesrozumitelné výkřiky v sobě měly silný nádech paniky. Michaelson si pomyslel, že ten kravál možná způsobila Ashley a její lidi, kteří se k němu pokouší probít, a popadl nabitou pistoli. Protlačil se malou skupinou válečníků do centra rozruchu. Odstrčil posledního přihlížejícího a ztuhl, když spatřil zdroj toho pozdvižení.

Čtyři lovci nesli na hrubě spletených nosítkách tělo. Položili si nehybnou postavu k nohám. SEALova uniforma byla daleko krvavější, než když ji Michaelson naposledy viděl. Z mrtvolné sinalosti a nehybných skelných očí okamžitě poznal, že nemá smysl zkoušet puls. „Villanueva,“ řekl. „Zatraceně.“ Michaelson uklidil zbraň do pouzdra a klekl si. Zvedl přítelovu ochablou ruku. „Kurva,“ vydechl. Zíral na dva otvory po kulkách ve vojákově čele. Dva. Tohle zjevně nebyla sebevražda. Někdo ho zavraždil. Ale kdo?

Ashley potlačila zděšený výkřik. Bylo už tak dost špatné, že promrhali celý den na slyšení rady. Teď je ještě zradil Mo’amba, jejich jediný spojenec. Zaťala pěsti a chvěla se jí ramena. Jason mohl být právě teď v nebezpečí. Zavřela oči. Musí být v pořádku…

Ben zapíchl Harrymu prst do hrudi a řekl mu: „Musel ses splést, třeba jsi Mo’ambu neslyšel správně. Říkal, že nám pomůže.“

„Ššš!“ řekl Harry a ruku mu odstrčil. „Snažím se poslouchat.“

Mo’amba mezitím začal zase hovořit. Pravděpodobně aby nám utáhl smyčku ještě pevněji kolem krku, pomyslela si Ashley. Rozhlížela se po místnosti, zkoumavě si prohlížela východy a počítala stráže.

Harry už zase překládal, nejprve zajíkavě, ale se stále rostoucí sebedůvěrou, jak se na svůj úkol čím dál více soustředil.

Mo’amba říkal klidně: „Tito noví příchozí do našeho světa způsobili smrt tin’ai’fori. To jsem se dozvěděl ze šepotu našich předků.“

Bo’radovi přisluhovači začali mohutně klepat svými holemi, jejichž údery vyvolávaly bolestnou ozvěnu po celé jeskyni. Ashley si nicméně povšimla, že Sin’jari, náčelníkova pravá ruka, se tohoto vyklepávaného souhlasu zdržel a jednoduše se triumfálně usmíval.

Mo’amba zvedl ruku, aby si zajistil ticho, a poté mluvil dál. „Ale tito noví příchozí nejsou démoni. Jsou z masa a krve, šlach a kostí. Jako my. Neškodí nám jejich zlé úmysly. Jenom jejich nevědomost“

Sin’jari, jehož úsměv splaskl do pouhého ostražitého úšklebku, se ozval: „V tom není rozdíl. Členové našeho kmene umírají a zákon hovoří jasně. Ten, kdo je za to zodpovědný, musí zemřít. A dokonce i ty souhlasíš s tím, že jsou zodpovědní. Navrhuji, abychom hlasovali.“

Harry přestal překládat a olízl si suché rty. Pohlédl na Ashley. „Říkal jsem vám, že je to parchant.“

Ashley přikývla a nespouštěla z Mo’amby oči. Heri’huti měl na tváři náznak grimasy. Zvedl ruku. „Náš vážený Sin’jari tvrdí, že zákon hovoří v této věci jasně. A znovu se musím sklonit před znalostmi našeho kolegy. Má pravdu. Ti, kteří jsou zodpovědní za smrt někoho dalšího, musí zemřít. Takový je zákon.“ Mo’amba se odmlčel. Když se Sin’jari pokoušel znovu promluvit, Mo’amba se na něj zamračil a umlčel tak jeho vzplanutí.

Mo’amba se pak těžce opřel o svou hůl, jako kdyby ho slyšení vyčerpávalo. Mluvil pomalu, takže Harry měl spoustu času k překladu: „Klíčovým slovem našeho zákona je slovo zodpovědný. Já jsem neřekl, že tito noví příchozí jsou zodpovědní. Já jsem řekl, že to způsobili. Byla to jejich nevědomost o nás a o našich životech, která způsobila, že nás poškodili. Nemůžeme někoho hnát k odpovědnosti za činy, kterých si nebyl vědom.“

Tentokrát se ozval Bo’rada. „To jsou jenom slova. Výsledek je stejný.“

„Slova?“ odpověděl Mo’amba a zadíval se na kmenového náčelníka. „Byla to právě tato slova, co ti udrželo pravou ruku na zápěstí. Zdá se mi, že si pamatuji malého chlapce, který vypustil z ohrady stádo trefer’oshi. Zničili skoro desetinu naší tehdejší úrody. Zákon říká, že se má useknout ruka tomu, kdo poškodí blaho kmene.“

„Tenkrát jsem byl teprve dítě,“ vyhrkl Bo’rada. „Neuvědomoval jsem si, co dělám. Nemůžeš mě hnát k zodpovědnosti za…“

Sin’jari se natáhl a sevřel náčelníkovo koleno, aby zastavil jeho řeč a pokusil se tak omezit škody.

Mo’amba, jehož záda byla celá ohnutá, se otočil k ostatním vesnickým starším a ještě pevněji se opřel o svou hůl. „Jsem starý muž. O mnoho starší než vy všichni. Viděl jsem jednoho každého z vás, jak udělal během růstu a dospívání nějakou chybu. A přesto všichni máte své ruce, nohy“ – ukázal prstem na Sin’jariho – „i nosy. Chybami se člověk učí. Učí se i tito noví příchozí. Musíme je učit, ne je zničit.“

Jeskyní se šířilo mumlání. Sin’jari se vrtěl na svém místě. Jeden z jeho pomocníků se k němu sklonil a něco mu zašeptal do ucha. Sin’jari přikývl a odkašlal si.

Harry vrhl na Ashley pohled, který jako by říkal: A je to tu zase. Harry překládal Sin’jariho slova, jako kdyby mu po nich zůstávala ošklivá pachuť v ústech: „Mo’amba promluvil moudře jako vždycky a dal nám mnoho námětů k zamyšlení. Ale jak ví, že poškození našeho ochranného tin’ai’fori je nechtěné? Jak to poškození tito noví příchozí způsobili? Jak?“

Výborně, pomyslela si Ashley. Jak na to asi ten stařec má odpovědět?

Mo’amba však řekl. „Modlil jsem se v této věci mnoho dní a přišla ke mně odpověď. Díky svým chybám vytvořili nerovnováhu mezi ohnou, ženským duchem, a umbem, mužským duchem. Nerovnováhu, která trhá na kusy tkanivo našeho světa.“

Po místnosti se rozšířilo tlumené mumlání. Dokonce i Sin’jari zůstal potichu.

Na nohy se zvedla Jus’siri a řekla: „Jak se to dá zastavit?“

„To vám musím ukázat,“ řekl Mo’amba. „Pak bude všechno jasné. Budete vědět, proč jsem ty cizince chránil. Jestliže tyto nové příchozí zabijeme, zničíme jedinou šanci na nápravu této škody.“

Sin’jari si odfrkl. „To je pošetilost. Jen se pokouší zdržet hlasování. Já říkám, abychom hlasovali hned teď. Zničme je dřív, než oni zničí nás.“

Bo’rada položil ruku pevně Sin’jarimu na rameno a umlčel ho. „Byl jsem obviňován z toho, že jsem dříve jednal příliš zbrkle. Tentokrát se ale skloním před rozhodnutím rady. Říkám, že bychom měli Mo’ambu vyslechnout. Tato záležitost je příliš závažná.“

Zdálo se, že se Sin’jari po náčelníkových slovech zmenšil.

„Ukaž nám to, Mo’ambo,“ pokračoval Bo’rada. „Ukaž nám, jak k tomu došlo a jak to můžeme zastavit.“

Mo’amba přikývl a vydal se k východu z poradní místnosti; ostatní členové rady ho v řadě následovali. Ashley s Benem a Harrym byli odvedeni strážemi za kmenovými staršími.

„Já jsem věděl, že nás ten starý chlapík nezradí,“ řekl Ben Ashley. „Ještě z toho nejsme venku,“ odpověděla, ale poprvé cítila, že mají naději. Za pomoci kmene a jejich znalosti jeskynního systému by mohla být zpátky na základně Alfa během několika dní. Srovnala svůj krok s krokem starších a potlačila nutkání postrkovat je zezadu, aby je popohnala.

Prošli několika tunely, vystoupali po dlouhém schodišti vytesaném do skály a rada se shromáždila v jeskyni, která byla tak malá, že se do ní celá skupina sotva vměstnala. Ashley se musela vmáčknout mezi Tru’gulu, jehož srst páchla jako mokrý pes, a skalní stěnu, aby mohla sledovat, co se děje.

Zašeptala k Harrymu: „Kde to jsme?“

Harry sebou trhl a vrazil přitom ramenem do Tru’guly. Vůdce loveckého klanu na něj něco rozzlobeně zavrčel. Harry se odtáhl a řekl Ashley. „Nechtějte po mně, abych vám tohle překládal.“

„V téhle místnosti jsi ještě nikdy nebyl?“ zeptala se Ashley. „Ne, tenhle oddíl vesnice patří náboženské sektě. To je hodně uzavřená skupina. Já se obvykle zdržuji u lovců.“

Ashley se vrtěla a pokoušela se najít na Mo’ambu co nejlepší výhled. Upíraly se na něj oči všech přítomných.

U starcových nohou se něco jasně blýskalo, ale Ashley nedokázala rozeznat zdroj toho světla. Mávla na Bena. „Zvedni mě.“

Ben jí pomohl, aby se postavila na jeho ohnuté koleno, a pevně ji držel, aby neztratila rovnováhu. Vytáhla se nahoru, balancovala na jedné noze a rovnováhu udržovala tak, že se jednou rukou opírala o Benovo rameno a druhou o stěnu. Hlavu teď měla o hodně výš než ostatní a viděla celou Mo’ambovu postavu.

Ten začal hovořit a Harry opět překládal. „Přivedl jsem vás všechny sem, protože znáte význam této místnosti. Toto je domov umba, mužského ducha.“ Pak ustoupil stranou a ukázal něco svou holí.

Na kamenném podstavci tam Ashley spatřila povědomý předmět, odrážející jasně skrovné osvětlení. Zdálo se, že v sobě soustředí záři z celé místnosti a vyzařuje ji výšlehy jiskrných šipek. Modla, vysoká zhruba čtyřicet centimetrů. Diamantová. Podobná té, kterou jí Blakely před měsícem ukázal u ní doma, ale tahle měla jasný a dobře patrný výstupek pod nahým pasem. Muž. Tato socha byla mužským dvojčetem té první. „Zde stojí umbo,“ prohlásil Mo’amba. „Jak tomu má být. Chrání náš svět. Ale nemůže ho ochraňovat sám. Je jen polovinou celku. Jeho druhá polovina, ohna, ženský duch, chybí.“

„Ano,“ promluvil Sin’jari. „Noví příchozí ji ukradli.“

„Neukradli. Naše původní vesnice byla prázdná. Nemohli vědět, že je spojením s naší dávnou minulostí. Že je to ta, kterou jsme ponechali, aby k nám pomohla přivést naše předky do naší nové vesnice. Teď je pryč. Rovnováha mezi umbem a ohnou byla zničena těmi, kdo neznali naše způsoby. A právě tato nerovnováha narušila osnovu a předivo, které drží pohromadě látku našeho světa. Musí dojít k nápravě.“

„To může,“ řekl Sin’jari. „Tak, že zničíme vetřelce!“ Rozhlédl se kolem sebe, ale setkal se jen se starostlivým mumláním.

„Ne,“ odpověděl Mo’amba. „Rovnováhy lze dosáhnout jedině tak, že se ohna vrátí na své místo.“

Starcova logika se zdála být bezchybná dokonce i Ashley, která z toho nevěřila jedinému slovu. Starší kolem ní, dokonce i náčelník, souhlasně pokyvovali hlavami. Kromě jednoho.

Sin’jari nakráčel do středu místnosti a kostnaté ruce se mu chvěly rozrušením. „Mo’amba prokázal svoji moudrost.“ Otočil se, aby stál čelem k ostatním. „Je jasné, že musíme zabít ty, kteří zbyli po útoku crak’anů a znovu se zmocnit ohny. Vrátit ji na patřičné místo!“

Po jeho slovech se ozvalo odhodlané mumlání, vyjadřující souhlas, ale ne klepání holemi. Zdálo se, že to Sin’jariho naplňuje hořkostí. Zaklepal svou holí o skalnatou podlahu, skoro jako kdyby prosil ostatní, aby následovali jeho příkladu.

Mo’amba ale nečekal, až mumlání davu zesílí. Harry dále překládal jeho slova: „Hněv zřejmě učinil našeho váženého Sin’jariho slepým k důležitému zákonu našeho kmene.“ Mo’amba se otočil k náčelníkovi s mohutnou hrudí. „Bo’rado, řekni nám, co se stalo poté, co jsi vypustil trefer’oshi z jejich ohrady a oni zničili naši úrodu.“

„Otec a já jsme znovu postavili ohrady a oseli jsme podupaná pole. Trvalo nám to tři dny, během kterých jsme nespali.“

„Správně. Byla ti dána možnost, abys napravil zlo, které jsi způsobil. Nově příchozí si zasluhují stejnou možnost. Nechme je, ať napraví vlastní chyby.“

Dav znovu souhlasně zamručel. Dokonce i Tru’gula souhlasně klepl svou holí.

Sin’jari svůj boj ale nevzdával. „Přistěhovalci nejsou z našeho kmene. Naše zákony se jich netýkají. Co jim může zabránit v tom, aby utekli s ohnou a nechali náš svět zahynout?“

„Opravdu jsou odlišní,“ souhlasil Mo’amba. „Stačí se na ně podívat. Ale rozdíly jsou jen malé.“ Mo’amba ukázal svou holí na Ashley, Harryho a Bena. „Pojďte sem. Připojte se ke mně.“

A co teď? pomyslela si Ashley. Kdyby se věci nějak zvrtly – a se Sin’jariho zavilostí, v níž si nezadal s pitbulem, to bylo klidně možné – byli by v pasti: mezi nimi a jediným východem by byla celá rada i její doprovod.

Ben pomohl Ashley ze svého kolena a promnul si je. „Aspoň že jsi neměla vysoké podpatky,“ stěžoval si.

„Bene, když tam půjdeme, nebudeme mít žádnou ústupovou cestu.“

„Věř mu,“ řekl. „On nás z toho vyseká.“ Ben se protáhl úzkou uličkou, kterou mu udělali starší, a jenom na okamžik se zarazil, aby mohl za sebou chytit za ruku Ashley. Harry jejich průvod uzavíral.

Jakmile se shromáždili před stěnou ze zírajících očí, Mo’amba se postavil mezi Ashley a Bena a pokračoval ve své řeči. „Tito nově příchozí mohou vypadat divně a pro některé dokonce urážlivě, ale některý vesničan by mohl třeba podobu Tru’guly s jeho jizvami považovat také za zvláštní a možná dokonce za zneklidňující, a přitom je jedním z nás. Podstatná je duše.“ Klepl si holí do hrudi. „A v té nejsme tak odlišní.“

Odmlčel se a pokynul svou holí k Harrymu. „Tento nově příchozí prokázal statečnost svého lidu, prokázal, že i oni jsou hodni získat il’jann, podobně jako ostatní členové kmene.“ Pak hůl namířil na Bena. „Tady je nově příchozí se schopnostmi heri’hutiho, které jsou darem od bohů. Proč by mu naši duchové poskytli takový dar, kdyby si nemysleli, že je ho hoden?“

Nakonec ukázal holí na Ashley. „Bohové nám dali další vodítko, podle kterého můžeme poznat jejich skutečnou hodnotu. Heri’huti nově příchozích do ní zasadil své semeno během posledního spacího cyklu.“ Položil ruku na Ashleyino břicho. „Semínko zapustilo kořínek a bohové jí požehnali dítětem. Dítětem, počatým v naší vesnici. Novým dítětem kmene.“

Ashley několikrát zamrkala a zírala na starcovu ruku na svém břiše. Musí si dělat legraci! Vzhlédla k Benovi. Měl otevřená ústa.

„Když jim bohové požehnali dítětem, znamená to, že je duchové hodnotí dobře. Kdo jsme my, abychom je soudili hůře?“

Sin’jari udeřil holí do skály. „Máme jenom tvoje slovo, že ten… ten… ten vetřelec je heri’huti,“ vyštěkl.

Mo’amba, s očima zúženýma zlostí, otevřel ústa, aby odpověděl, ale přerušilo ho klepnutí. Všechny oči se obrátily k Bo’radovi, který klepl svou holí naposledy.

Bo’rada promluvil. „To stačí, Sin’jari. Obviňovat Mo’ambu, který sloužil našemu kmenu po celé generace, že lhaní je hrubost, kterou nelze tolerovat. Vykazuji tě z další diskuse o této záležitosti.“ Bo’rada si přejel rubínovou špičkou své hole přes rty.

Dav zalapal po dechu. Ashley se podívala tázavě na Harryho, který se k ní naklonil blíže. „To je velmi vzácné. Tato společnost je velice otevřená tomu, aby všichni volně vyjadřovali své názory. Vykázání z diskuse je velký trest.“

„Hlavně aby Sin’jarimu opravdu zavřel pusu,“ zamumlala Ashley a zavrtěla se na svém místě. Ke komu se teď rada přikloní? přemítala. Smrt, nebo osvobození? Přesvědčil je Mo’amba? Podívala se na své břicho a těžce polkla. Uměl být velice přesvědčivý.

Bo’rada však ještě nedomluvil. „Věřím Mo’ambovi. Nově příchozí si zasluhují možnost, aby napravili svůj omyl.“ Pak ukázal svou holí na Bena. Harry překládal. „Víš, kde je držena ohna?“

Ben přikývl.

„Vrátíš ji?“

„Udělám, co bude v mých silách,“ řekl Ben a počkal, až budou jeho slova přeložena. „To je všechno, co můžu slíbit.“

„Pak hlasuji pro to, abychom o jejich popravě rozhodli až na základě výsledku této výpravy. Protože ale v sobě chovám obavy, podobné těm, které tu vyjádřil Sin’jari, budu vyžadovat nějakou záruku… Ta žena tu zůstane, dokud nebude mise ukončena. Pokud nebude úspěšně dokončena během jednoho dne, pak zemře.“ Klepl svou holí o zem.

Po jeho slovech klepli svými holemi o zem i ostatní starší. Kromě dvou: Sin’jariho, kterému bylo zakázáno, aby vyjádřil v této záležitosti svůj názor, a Mo’amby. Starý heri’huti se jen díval, nejprve na Bena a potom na Ashley. Ashley v jeho očích viděla smutek, než konečně zvedl svou hůl a třikrát s ní klepl o zem – na znamení souhlasu.

29. KAPITOLA

„NEMÚŽU JI TADY JEN TAK NECHAT,“ ŘEKL BEN MO’AMBOVI. OSTATNÍ starší už opustili místnost umby a nechali tam jen chumel ozbrojených stráží. Ben se díval na Ashley, která se skláněla nad zobrazením umby se ztopořeným přirozením a sošku studovala. Za všech okolností antropolog, pomyslel si, za všech okolností je pánem situace. Přesto si ale všiml, že se jí ruka, kterou se sošky dotýkala, chvěje.

„Je mi líto,“ překládal Harry Mo’ambova slova. „To je to nejlepší, co jsem mohl udělat. Máš dnešní den, aby ses připravil se skupinou lovců na cestu. Pak budeš mít jeden den na to, abys vrátil ohnu, nebo Bo’rada zabije Ashley… i vaše nenarozené dítě.“

Ben si konečky prstů promnul spánky. „Chcete tím říct…, že… že je opravdu těhotná?“

Stařec přikývl.

„Budu otec,“ zamumlal si Ben pro sebe a potřásl hlavou. Všechno se seběhlo příliš rychle. Ve vzduchu bylo příliš mnoho míčků.

Stařec se naklonil k Benovi a něco mu hlubokým vrčivým hlasem zašeptal tak tiše, že to nemohl Harry přeložit, a pak se dotkl středu jeho čela. Po tomto doteku Bena naplnil pocit klidu a míru, jako studená sprcha po horkém dnu pod australským sluncem. Povzdechl si. Jak to jenom dělá? Mo’amba ustoupil.

Po zklidnění byl Ben schopen přemýšlet daleko rozumněji a nespoléhat se jen na pudové reakce. Potřeboval nějaký plán. Aspoň mu rada starších dala den na to, aby si promyslel strategii. Přesto… pamatoval si, jak dlouho trvala cestu sem dolů. I kdyby mu dali mapu, cesta k jeskyni Alfa by mu trvala déle než den.

Ben se podrážděně obrátil na Harryho. „Jsi si jistý, že jsi to přeložil správně? Dávají nám jeden den? Dvacet čtyři hodin?“

Hany přikývl. „Skoro. Jejich denní cyklus, kterému říkají cucuru, má ve skutečnosti dvacet šest hodin.“

„To nám hodně pomůže. Dvě hodiny navíc. Nepředpokládám, že bys čirou náhodou znal k základně Alfa nějakou rychlejší trasu?“

„Znám cestu nahoru, ale ta by trvala přinejlepším den a půl. A to za předpokladu, že budeme spěchat a nepřepadne nás žádný crak’an. Měl jsem v úmyslu se tudy nakonec vydat, jakmile se mi zahojí a zesílí zlomená ruka, ale Dennis mě předběhl.“

„Sakra.“

Mo’amba náhle klepl svou holí a vypadal znechuceně. Pokynul jim, aby přistoupili ke stěně. S námahou pronesl několik slov v angličtině: „Já ukázat… Rychle. Nahoru.“ Vypadalo to, že rozuměl podstatě jejich rozhovoru.

Pak přešel ke vzdálenější stěně a zatlačil koncem hole na kamenný výčnělek. Výčnělek zajel do skály a kus toho, co vypadalo jako pevná skála, se stočil směrem dovnitř.

„Jsou to tajné dveře!“ Ben se sklonil a zíral do odhaleného tunelu. „Které vedou do další z těch zatracených červích děr.“ Mávl na Ashley, aby se k němu připojila.

Mo’amba odkulhal ke straně s Harrym a oba spolu živě rozmlouvali.

Ashley si klekla vedle Bena. „To mě mělo napadnout,“ zašeptala a v hlase jí zněl náznak napětí. „Posvátná místa mnoha kultur mají skryté místnosti a tajné chodby.“ Posadila se na paty, zjevně sklíčená z toho, že jí unikl klíčový antropologický postřeh. Pak se náhle vymrštila. „Kruci, já jsem tak pitomá!“

„Cože?“

„Tenhle… tenhle tunel. Umím si představit, kam asi vede.“ Zmatený Ben tázavě povytáhl obočí.

„Tohle je místnost mužského ducha. Vsadila bych se, že místnost ženského ducha v jeskyni Alfa má podobnou tajnou chodbu, kterou jsme všichni přehlédli. Vsadila bych svůj život, že ta chodba vede právě tam. Symbolický vaginální kanál, který spojuje mužského a ženského ducha.“

„Chceš říct…“

„Je to přímá a bezpečná cesta rovnou zpátky nahoru.“

Ben si připustil, že by v tom mohla být špetka naděje. „Ale jsi si jistá? Jestli máš pravdu,“ zašeptal jí, „možná bysme se mohli pokusit o útěk. Využít té chodby ke společnému útěku.“

Ashley si znovu klekla. „Ne. Vzhledem k jejich menšímu vzrůstu by nás co nevidět dohonili. Neměli bychom šanci. Kromě toho se nás Mo’amba a jeho kmen snaží přijmout. Tohle je zásadně důležitá zkouška vztahů mezi námi. Nezradím jejich důvěru. Jako antropolog nemůžu zničit to křehké pouto, které si s námi chtějí vytvořit.“

„Ale co když…“

„Ne,“ řekla, ale Ben viděl, že zápasí sama se sebou. Vyžadovalo to od ní veškerou vůli, aby se nevrhla do tunelu a nevydala se hledat svého syna.

O několik kroků dál Harry a Mo’amba právě končili svou živou diskusi. „No, ať se propadnu,“ řekl hlasitě Harry a přitáhl tak jejich pozornost. Obrátil se čelem k nim. „Nebudete tomu věřit, ale tahle červí díra…“

„… vede na základnu Alfa,“ dokončila místo něj Ashley a postavila se.

Harry nakrabatil čelo. „Jak jsi to věděla?“

„Konečně jsem si vzpomněla, že jsem antropolog,“ řekla Ashley kysele. „Takže co dalšího ses dozvěděl od Mo’amby?“

„Jestli mu rozumím správně, je to skoro padesát kilometrů dlouhý tunel.“

Ben se zadíval do chodby. A s převýšením asi tak tři kilometry, odhadoval. „To bude zatraceně dlouhé lezení. A pravděpodobně zabere podstatnou část dne.“

„Možná ne,“ řekl Harry tajemně. „Vypadneme odsud. Připojíme se k Dennisovi. Naplánujeme si strategii.“

Ben se otočil k Mo’ambovi. „Harry, požádej ho, aby nám s tím pomohl. Zná tyhle jeskyně.“

Harry přikývl a pronesl k Mo’ambovi několik slov, doprovázených gestikulací rukou. Stařec odpověděl a vrtěl přitom hlavou.

„Říká, že musí připravit příliš mnoho věcí a že si s tebou promluví později, ale nevím, jestli to překládám správně. Je to volnější překlad. Doslova by to snad znamenalo, jako že o tobě bude později snít.“

Ben s povzdechem přikývl. „Tak půjdeme. Musíme toho do zítřka spoustu stihnout.“ Když už byli na odchodu, podíval se ještě na Mo’ambu, jehož oči se do něj doslova zavrtávaly. To by mohla být zajímavá noc plná snů, pomyslel si, když následoval Ashley k východu z jeskyně.

V jeskyních lovců Ashley ohromeně a beze slov zírala na nehybnou postavu Villanuevy u svých nohou. Skoro už zapomněla na ostatní, které ponechali v diamantové jeskyni a o nichž předpokládali, že jsou ve větším bezpečí než oni. Prohlížela si střelné rány ve Villanuevově čele a uvědomila si, že tu bylo víc nebezpečí než jeskyně a jejich obyvatelé.

„To musel být Chálid,“ řekl Michaelson.

„A co je s Lindou?“ zeptala se Ashley. „Viděli ji lovci?“

„Nevím,“ odpověděl major. „Neměl jsem překladatele.“ Kývl ke svému bratrovi, který byl ponořen do rozhovoru s lovcem jménem Tomar’su. „Doufejme, že se Harrymu podaří zjistit, co se stalo.“

Ashley už se nemohla na mrtvolně bledý Villanuevův obličej déle dívat. Odvrátila se od něj, ale něco jí přitom padlo do oka – na hromadě nasbíraných věcí stál povědomý světélkující zelený předmět z umělé hmoty. Její saně. Myslela si, že je nadobro ztratila, když vletěli s Benem do téhle jeskyně. Všimla si, že tu jsou i ty jeho.

Jsou to pěkně výkonní popeláři, pomyslela si, ale vzhledem ke skrovným zdrojům, které tu měli k dispozici, to nebylo nic překvapivého.

Rozhovor mezi Harrym a Tomar’su náhle nabyl na hlasitosti. Ashley se podívala jejich směrem. Harry měl zvednuté prsty a zjevně něco odpočítával. Nakonec Harry vztekle zaťal pěst a odvrátil se, čímž konverzaci ukončil.

„Co se stalo?“ zeptala se Ashley, když se znovu připojil k jejich skupině.

„To, co říkal, nedávalo žádný smysl,“ řekl Harry. „Popsal něco, co znělo jako výstřely. Hluk přilákal jeho lovce do té diamantové jeskyně.

V okamžiku, kdy se tam dostali, ale našli jen toho… toho mrtvého vojáka.“

„Villanuevu,“ opravila ho Ashley. „Byl to náš přítel.“

Harry přikývl a čelo měl nakrabatělé starostmi. „Když jsem se ho ptal na ty druhé dva, říkal, že jeho skupina sledovala jejich stopu do jeskyně s vodopádem a pozorovala je při táboření.“

„Takže Linda je naživu?“

„No, to je právě ta divná část příběhu. Když jsem se ho zeptal, kolik jich tam bylo, říkal, že tam byli čtyři.“

„Čtyři?“ zopakoval Ben.

„Já vím.“ Harry si projel rukou vlasy. „Ptal jsem se ho na to pořád dokola a dokola. Trval na svém. Čtyři.“ Harry pozvedl čtyři prsty.

„Zdá se, že jakmile vyřešíme nějakou záhadu, hned na nás vyskočí další,“ řekl Ben.

Tyto novinky hlodaly v Ashleyině mysli. I se všemi nedávnými událostmi musela vědět… „Kde jsou ti čtyři teď?“

„Tomar’su říká, že vešli do chodby, která páchla jako smrt, a jeho lovci je odmítli dál sledovat.“

„Páchla jako smrt?“

Harry pokrčil rameny. „Tak to říkal.“

Všichni stáli dlouhou chvíli beze slova. Nakonec promluvila Ashley. „K čertu s tím. Tohle teď nevyřešíme. Musíme se soustředit na svou situaci. Harry, ty ses zmínil o tom, že bys věděl o nějakém rychlejším způsobu jak cestovat tou červí dírou.“

Harryho tvář se při jejích slovech rozjasnila. „Jo, možná. Jestli se mi to podaří zprovoznit. Pojďte se podívat.“ Odvedl ostatní do sousední jeskyně, velké jako malý pokojík. „Není to nic moc,“ řekl a uvedl je dovnitř, „ale je to domov.“

V rohu byly natěsnané silné zelené polštáře pod zmačkanou pokrývkou. Zbytek Harryho místnůstky sestával z podivné směsice hrubých nástrojů, špiček oštěpů a dlouhého předmětu, zabaleného do celty. Ashley nakrčila nos kvůli silnému zápachu benzinu. Benzinu?

Harry se protáhl kolem Ashley a vešel za nimi dovnitř. „Všechny ostatní na základně Alfa jsou elektrické, ale já jsem sestavil svoje vlastní se spalovacím motorem. Chtěl jsem, aby měly nějakou sílu.“ Sklonil se a popadl roh celty. „Po našem přepadení je ostatní lovci přinesli z našeho posledního tábora. Byly pěkně pomlácené, ale trochu jsem si s nimi pohrál.“

Strhl celtu stranou a odhalil přepravní saně. Pořádně velké. „Postavil jsem je z hliníku, aby byly lehké. Blakely mi dovolil, abych si je vzal s sebou, ačkoliv jsme si nepomysleli, že by bylo potřeba na výzkumy brát nějakou těžkou výzbroj.“ Výsměšně si odfrkl. „Vzal jsem si s sebou jednu pitomou pistoli. Já vůl!“

„Fungují ty saně?“ řekla Ashley, která se pokoušela udržet rozhovor u příslušného tématu.

„Celkem ano. Dřív je bylo možné složit, aby se lépe přenášely, ale teď jsou zaseklé v roztažené poloze. Tohle ale bude jenom přímý výlet rovnou nahoru. Takže by to neměl být problém.“ Harry svoje saně poplácal. „Motor je dobrý, ale mám jenom jeden kanystr s benzinem, takže jsem ten motor nikdy nenechal běžet příliš dlouho. Možná potřebuje pořád ještě trochu vyladit.“

„A máme dost benzinu, aby to vyjelo až nahoru?“ Ben si klekl a natáčel hlavu ze strany na stranu, aby si saně prohlédl.

„Mělo by ho být až dost.“

„Harry kdysi jezdil motokros,“ řekl Michaelson. „V motorech se vyzná. Když si myslí, že to půjde, tak to půjde.“

Ben, jehož to zřejmě uspokojilo, přikývl. „To mi ušetří řadu hodin.“

„Je tu jenom jeden problém,“ řekl Harry. „Přední náprava je ohnutá. Kdybych to mohl opravit, bylo by to úplně dokonalé. Takže byste si možná mohli připravit i plán B… pro všechny případy.“

„Správně,“ řekla Ashley, „takže si vyjasníme několik věcí. Protože jsem jediná, kdo tu bude držen v zajetí, navrhuji, aby všichni ostatní doprovodili Bena na jeho výpravě. Abychom tady dole riskovali co nejméně životů.“

„Ani náhodou!“ dohadoval se Ben. „Půjdu sám. Tohle je sólový podnik.“

„Budeš potřebovat nějakou palebnou sílu,“ řekla Ashley. „Nemůžeme vědět, kolik těch crak’anů se pořád ještě potlouká po základně.“

„Ashley má pravdu,“ řekl Harry. „Rada dovolila, aby s vámi šla malá skupinka lovců. Protože jsme oficiálně pokrevně spříznění lovci, můžeme tě já i můj bratr doprovodit. Věř mi, že budeš potřebovat zálohy. Můžu přivázat ty vaše jednoduché plastově saně k mým a udělat vlak, který vytáhne všechny rychle nahoru.“

Benova tvář zrudla odhodláním. „Nenechám tu Ashley samotnou. Je…“

„Já s Ashley zůstanu,“ přerušil ho Michaelson. „Můj kotník stojí za houby. Stejně bych vás jenom zdržoval. Třeba nás s Ashley napadne ještě nějaké řešení…, kdyby na to došlo.“

Vypadalo to, že se Ben bude hádat dál, ale jejich argumenty ho zřejmě pomalu začaly přesvědčovat. „Dobře! Harry může jít se mnou. Ale, Michaelsone, ať to bude stát cokoliv, očekávám, že ještě uvidím matku svého dítěte.“

„Uvidíš, Bene.“

Ben přikývl, ale Ashley vířilo v hlavě plno myšlenek. Matku? Tuto skutečnost se jí podařilo vypudit z mysli, ale Benova slova jí to připomněla. Položila si ruku na břicho. Matku? Ještě ani neměla tušení, jak má s tímto odhalením naložit. Ale v jednom bodu mateřství si byla zatraceně jistá… „Bene, musíš najít Jasona. I kdyby to znamenalo, že nesplníš tuhle misi. Slib mi to.“

„Pokusím se,“ řekl Ben. „Víš, že se pokusím.“

„Nepokoušej se. Udělej to.“

Ben ji k sobě přitáhl a přivinul si ji do náruče. V jeho sevření jí konečně začaly téct slzy, které v sobě tak dlouho zadržovala. Ponořila se hlouběji do jeho objetí.

30. KAPITOLA

BEN LEŽEL VE SVÉ CELE, ALE NESPAL. VĚDĚL, ŽE SI POTŘEBUJE ODPOČINOUT, ovšem po celém dnu plánování, příprav, rozdělování zbraní a vybírání lovců z kmene mimi’swee, kteří se k nim na jejich cestě měli připojit, se mu v mysli stále honily jednotlivé detaily jejich výpravy. Co když neuspěje? Převalil se na levý bok, zabořil se do hromady polštářů a ovinul si svou tenkou přikrývku těsně kolem chodidel. Pořád se mu v hlavě zjevoval obraz Ashley.

Na noc byla odvedena do zvláštní cely. Střežené. Jako rukojmí. Nedovolili jim, aby strávili poslední noc společně.

Převalil se na záda a hlasitě vzdychl. Tyhle starosti mu nijak nepomohou. Možná pomůže, když si trochu protáhne nohy. Kromě toho by se měl podívat, jak pokračuje Harry s přípravami. Vyklouzl ze svých polštářů a přešel k východu.

Během několika minut se vrátil do jeskyní lovců. Harry se skláněl nad rozmontovanými saněmi, jejichž součástky byly rozesety po kamenné zemi okolo. Michaelson se mu nakláněl přes rameno. Pak se jeskyní rozlehlo ostré prasknutí. „Do hajzlu!“ Harry odskočil od saní. „Co se stalo?“ zeptal se Ben a přistoupil k nim. Harry zvedl dva kusy hliníkové tyče. „Nic dobrého. Zatlačil jsem moc silně a zlomil jsem nápravu.“ Benovi se sevřelo srdce. „Můžeš to spravit?“

„Myslím, že ne. Zrovna jsem ten hliník nahříval, aby změkl, a pokoušel jsem se vyrovnat to ohnutí, ale prasklo to. Měl jsem počkat, až bude měkčí, ale bál jsem se, že tím kov oslabím.“ Harry hodil oba kusy na podlahu. „Promiň, Bene. Podělal jsem to.“

Michaelson položil Harrymu ruku na rameno. „Dělal jsi, cos mohl.“

„Do hajzlu s tím. Zkazil jsem to.“ Harry setřásl bratrovu ruku z ramene. „Neobviňuj se,“ řekl Ben. „Tak prostě použijeme plastové saně a dopravíme se nahoru vlastní silou. Sice nás to trochu zpomalí, ale stihneme to.“ Nebo se spíš modlil, aby se to stihlo. Co když toto zpoždění bude tou poslední kapkou, díky které jejich mise selže? „Poslyš,“ řekl Michaelson Harrymu. „Možná mám nápad.“

„Jaký?“ zeptal se Ben.

Michaelson na něj unaveně a rozzlobeně pohlédl přes rameno a ukázal k východu. „Bene, jdi do postele. Nech nás, ať to zkusíme. Stejně to možná nepůjde, tak si aspoň trochu odpočiň.“

Ben se jenom díval skelnýma očima. Věděl, že major má pravdu. „Uvidíme se ráno,“ řekl Michaelson a obrátil svou pozornost zpátky k Harrymu a saním.

Když se Ben vracel zpátky do postele, honily se mu hlavou eventuální důsledky Harryho špatné zprávy. I kdyby jim těch padesát kilometrů zabralo osm hodin, byl by zbytek dne jistě dostatečně dlouhou dobou k dosažení jejich cíle. V každém případě bude muset stačit, pomyslel si pevně.

Náhle si uvědomil, že zákruty tunelů nevypadají povědomě. Otočil se a podíval se směrem, odkud přišel. Měl snad zatočit na poslední křižovatce…, nebo měl zahnout doleva u toho velkého balvanu?

Škrábavý zvuk za zády přilákal jeho pozornost. V matném osvětlení spatřil kostnatě vychrtlé zjevení, které se k němu blížilo chodbou. Ztuhl, vyděšený podobou té postavy, která ponořená v nazelenalém houbovém osvětlení jako nějaký nadpřirozený fantom vypadala jako z jiného světa. Když se ale ta sukovitá a kostnatá postava přiblížila, poznal ji. Sin’jari, člen rady starších, který tak tvrdohlavě trval na tom, že mají zemřít.

Když k němu kmenový starší došel ještě blíže, Ben si všiml dvou hrubě vyhlížejících strážných, kteří Sin’jariho doprovázeli. Byli oškliví jako noc. Zatímco většina členů kmene mimi’swee byla malá a šlachovitá, tihle dva vypadali jako dva zjizvení buldoci, nahrbení a zlověstní. Sin’jari se zastavil před Benem, pozvedl svou hůl, aby mu znemožnil cestu dopředu, a pak něco zlostně vyštěkl na své strážné.

Oba statní strážní vyrazili proti Benovi.

I když byla Ashley fyzicky vyčerpaná, přesto stále nemohla usnout. Bušilo jí srdce a rána na boku ji bolela. Uvědomila si, že si pořád připomíná Benovy paže, to, jak ji držely v náručí, vůni jeho vlasů i doteky jeho prstů na svých zádech a na krku. Minulou noc zašla v okamžiku hrozné slabosti příliš daleko, a tak ho oklamala ohledně svých pravých citů. Přitáhla si přikrývku přes ramena, obávajíc se ještě hrozivější skutečnosti. Opravdu ho oklamala?

Podívala se na zářící ciferník svých hodinek. Zbývaly ještě dvě hodiny, než začnou odtikávat její rozsudek smrti. Svářelo se v ní příliš mnoho starostí, které jí naplňovaly hruď: Co se stalo s Jasonem? A když už jsme u toho, tak co se stalo s Lindou? A co bude s Benem? Zemře při pokusu o její záchranu? Může ji vůbec zachránit? A nejhorší ze všeho bylo, že jestli Ben neuspěje, pak Ashley zřejmě zemře, aniž by se dozvěděla, co se stalo jejímu synovi.

Přitáhla si přikrývku k obličeji a slzy se konečně vymkly z její kontroly. Času opravdu nebylo nazbyt.

Ben před výhružně se blížícími strážemi ustoupil o krok. Nebyli ozbrojeni, ale Ben tak nějak věděl, že to je chabá útěcha. Ustoupil o další krok a přemítal, co by měl udělat. Mohl se pokusit o útěk, ale oni by ho dohonili jako dingové malého klokana. Nejlepší bude, když se pokusí uhájit svoje stanoviště.

„Tak dobře, vy parchanti,“ zavrčel, spíše kvůli tomu, aby se sám soustředil, než aby zastrašil soupeře. „Podíváme se, jak snadno se dají zlomit ty vaše dlouhý krky.“

Ben zaryl podpatek do prohlubně v zemi, aby se mohl zapřít k úderu. Zrovna se připravoval, že se rozmáchne, když ho něco znenadání popadlo zezadu za rameno. Ben se instinktivně otočil a vyslal úder proti neznámému útočníkovi. Podařilo se mu ale včas zarazit.

Byl to Mo’amba.

Stařec uvolnil Benovo rameno a na kratičký okamžik se díval na jeho pozvednutou pěst. Pak svůj pohled přenesl na dva strážné, kteří stáli nehybně na stejných místech, jako když se náhle objevil. Něco na ně vyštěkl a oba cvičení Sin’jariho psi sklopili hlavy a odešli.

Jejich pán ale zůstal stát na místě a jeho hůl byla stále natažená přes chodbu, takže blokovala průchod. Sin’jari na Mo’ambu něco zasyčel.

Stařec jenom pokrčil rameny, Sin’jariho hůl se začala chvět a i samotný Sin’jari se třásl vztekem.

Mo’amba poklepal Benovi na rameno a naznačil mu, aby ho následoval. Pak ho odvedl pryč od Sin’jariho. Ale ještě dlouho poté, co Ben kráčel za Mo’ambou, se za nimi chodbou rozléhal křik kmenového staršího.

Po mnoha záhybech a odbočeních se Ben ocitl zpátky v povědomé místnosti. S povzdechem se podíval na červené houby ve tvaru tykví, visící z pilířů. Proč vždycky skončím tady?

Jak následoval Mo’ambu hlouběji do této jeskyně a vyhýbal se houbovým plodům, všiml si na kamenných pilířích něčeho podivného. Když tu byl poprvé s Ashley, cele se soustředil na červené houby a předpokládal, že pilíře jsou prostě přírodním sloupořadím, ale teď při bližším ohledání si uvědomil, že se mýlil. Přejel prstem po hrubém, vrásčitém povrchu jednoho ze sloupů. Zatracená práce, vždyť to byl zkamenělý kmen stromu. Rozhlédl se s otevřenými ústy kolem sebe. V té místnosti byl celý háj zkamenělých stromů.

Netrpělivé odfrknutí přilákalo jeho pozornost zpátky k Mo’ambovi. Ten pokynul Benovi, aby si sedl na opačném okraji kruhu skalních maleb. Ben si našel na kamenné zemi pohodlné místo a stařec si pomalu sedl proti němu. Jakmile se usadili, Ben okamžitě věděl, co po něm Mo’amba chce. Zavřel oči a uvolnil své tělo, začal od prstů u nohou a postupoval vzhůru. Jeho mysl ale přetékala tolika myšlenkami a starostmi, že se pořád nemohl soustředit. Znovu se pokoušel relaxovat, ale stále se mu to nedařilo.

Zrovna když už se pomalu chtěl vzdát, zaplavil ho pocit klidu a vyrovnanosti. Věděl, že ho k němu nějak vyslal Mo’amba, aby utišil jeho starosti, a vděčně ten pocit přijal.

Černota za zavřenými očními víčky vykvetla plnými barvami. Opět, jen na kratičký okamžik, se mu zjevil obraz jeho mrtvého dědečka, který ale okamžitě nahradila Mo’ambova tvář. Známý obličej jeho srdce uklidnil ještě více, jako kdyby k němu dolehl oblíbený starý hit.

Mo’amba se tvářil přísně. „Musíš být opatrnější, Bene,“ pokáral ho. „Nemůžeš se sám procházet po vesnici. Pořád existují frakce, které by byly rády, kdybys neuspěl, nebo které by tě rovnou chtěly vidět mrtvého. Sin’jari se nevzdává tak snadno.“

„Jak jste vůbec věděl, že jsem v nesnázích?“

„To je práce heri’hutiho. Vidět to, co nikdo jiný nevidí.“

„Díky. Máte to u mě. Pěkně by mi vyprášili kožich.“

„Ne. Zabili by tě. Ti dva patří do Sin’jariho klanu. Jsou to silaris, ti jedovatí.“

Benovi přeběhl mráz po zádech a narušil jeho duševní soustředění jako oblázek, vhozený na klidnou vodní hladinu. „A co bude s Ashley? Bude v bezpečí, až zítra odejdu?“

„Ano. Hlídají ji Tru’gulovi muži. On ji ochrání. Nikdo, dokonce ani Sin’jari, proti jeho klanu nic nepodnikne.“

„Jste si jistý?“

„Dohlédnu na ni i já sám. Důvěřuj nám. Budeme tvou družku strážit, dokud se nevrátíš.“

„Ona není moje…, ale to je jedno. Já vlastně ani nevím, co je. Prosím…, jen ji udržte v bezpečí, dokud se nevrátím. A já se vrátím.“

„Selžeš, Bene.“

Ben si ohromeně pomyslel, že se musel přeslechnout. „Cože?“

„Vidím úzkými uličkami času do budoucnosti. Jestli půjdeš takový, jaký jsi nyní, selžeš.“

„Co to znamená?“

„Jsi heri’huti, ale tady tomu nevěříš.“ Mo’amba si ukázal na hruď. „Musíš přijmout své dědictví, nebo ty a mnoho dalších zahyne.“

„Ale já nechápu, jak…“

Mo’ambův obraz se rozkýval a ustálil se opět v podobě Benova dědečka. „Tvoje mysl si vybrala tuto podobu, když jsem tě poprvé zavolal. Přesto jsi ale odmítl dědictví svého dědečka. To bylo ostudné. Abys uspěl, musíš se naučit přijmout svou krev a opatrovat její paměť, právě tak jako opatruješ v srdci tuto podobu. Jedině potom budeš mít naději.“

„Jak tedy mám uspět?“

Stařec si přiložil obě pěsti na svou hruď. „Poslouchej svou krev.“

„Ale co myslíš tím, abych…“ Obraz se rozplynul a Ben se ocitl v temnotě. Ozvěnou k němu doléhala slova: Poslouchej svou krev.

Zamrkal a zíral na drobnou Mo’ambovu postavu sedící naproti němu, a na jazyku měl stále spoustu otázek. Mo’amba se už ale za pomoci své hole zvedl.

„Počkejte!“ přešel Ben k němu. „Potřebuju vědět, jak jste to myslel.“

„T-ty,“ zavrčel Mo’amba na Bena břišním hlasem, „ty spát.“ A otočil se k Benovi zády, zjevně přesvědčen, že řekl dost. Spát? pomyslel si Ben. Jako kdybych mohl usnout.

Ashley se s trhnutím probudila, překvapena, že vůbec doopravdy usnula. Nějaká žena z kmene s obnaženými prsy ji s úklonou uvedla do její místnosti, kde na ni čekaly tácy, naložené barevným ovocem a nějakým druhem kouřícího masa. Přešla k plochému kamenu, který jí dosahoval zhruba do výšky kolen, a rozložila na něj jídlo.

Když si Ashley uvědomila, kde je, její nálada se propadla. Chtěla se zase vrátit do svých snů. Zdálo se jí, že byla zpátky ve svém malém domku na poušti v Novém Mexiku. Jason s Benem si hráli na honěnou na prašném dvorku a chodidly udupávali její chabé pokusy o založení zahrádky se sukulenty. Mělo jí dojít, že to byl sen, protože jediné, co na její zahradě rostlo, byly ty podivné červené houbové plody. Nejpodivnější ale bylo, jak snadno přijala představu Bena jako otce. Podívala se na své břicho. Ben jako otec?

Jemné pochrupování připoutalo její pozornost k hromadě polštářů vedle ní. Narovnala se, když poznala chumáč světlých vlasů, vyčuhujících z nedaleké přikrývky. Ben! Co ten tu dělá?

Natáhla ruku, aby se ho dotkla. Po jednom obzvlášť silném zvuku se jeho chrápání zarazilo. S trhnutím se probudil a polekal ji. Promnul si oči. „Kolik je hodin?“

Ignorovala jeho otázku. „Jak ses dostal kolem stráží?“ Zvedl se na loktech, oči měl zarudlé a na tvářích strniště. „I tady dole záleží na tom, jaké máš styky. Mo’amba přesvědčil stráže, aby mě nechali projít. Jenom jsem potřeboval vědět, že ti nic není.“

„Proč jsi mě nevzbudil?“

„A probudit spící krásku? Ani náhodou!“ Ben nakrčil nos. „Co to je za vůni?“

Horké maso na tácu naplnilo jeskyni vůněmi tak, že se Ashley začaly sbíhat sliny. V očekávání jídla jí zakručelo v břiše. „Snídaně,“ řekla hladově.

Ben, který seděl na svých polštářích, si konečně povšiml nahé servírky. „Nejsou zrovna cudní, co?“ Vyklouzl ze svého lůžka a otočen k servírce zády si ostýchavě natáhl kalhoty.

Ashley ten okamžik také využila k tomu, aby se oblékla.

Oba se vrhli na jídlo jako vyhladovělí vlci. Konečně od sebe Ashley odstrčila talíř. „Páni, myslím, že mám dost. Na poslední jídlo to vůbec nebylo špatné.“

Vypadalo to, že její slova měla na Bena ničivý účinek. „Tohle nebude tvoje poslední jídlo, Ash. Slibuju. Dostaneme se odtud!“

Usmála se na něj, když si uvědomila, že špatně pochopil její slova. „Myslela jsem to tak, že to bylo tvoje poslední jídlo tady, než se vydáš na cestu. Ne moje.“

„Ach.“ Ben se tvářil mrzutě.

Ten jeho vážný výraz ji rozesmál.

„Já jsem si myslel…“

„Já vím.“ Zhluboka se nadechla a zvážněla. Natáhla k němu ruku a vzala jeho prsty do svých. „Já vím, Bene. Je to milé.“

„Milé?“ Zdálo se, že ho její slova ranila. Podíval se na své prsty, propletené s jejími. Promluvil, aniž by zvedl oči. „Ash, musíš vědět, co k tobě cítím. Chci být víc než něco milého.“

Pokusila se svou ruku zase odtáhnout, ale držel ji pevně. „Bene…“ Nevěděla, co má říct. Jedna její část na něj chtěla zvolat, že ho miluje, ale druhá část se bála takto se poddat. Po Scottovi a po potratu ta druhá část odmítala možnost, že by ji někdo měl znovu tak zranit a že by měla znovu důvěřovat. Sotva to tehdy poprvé přežila. Tenkrát ji udržel při životě Jason, a teď její syn chyběl. Svářilo se v ní příliš mnoho emocí, než aby mohla přemýšlet jasně. Jak měla tohle všechno přenést do slov?

Nakonec nemusela. Pustil její ruku a odtáhl se. Jeho slova pak byla sotva hlasitější než napjatý šepot. „Řekl bych, že bychom nejspíš měli vyrazit. Jsem si jistý, že Harry i ostatní už čekají.“

Sklesle se od ní odvrátil. Otevřela ústa, aby něco řekla, cokoliv, co by ho utěšilo. Chtěla mu říct, aby se nevzdával naděje. Ale bylo by to fér? Zase ústa zavřela.

Když Ashley vstoupila do místnosti umby, spatřila Harryho a tři další lovce, kteří se měli připojit k Benovu týmu. Na někoho, kdo pracoval celou noc, vypadal Harry úžasně rozzářeně a radostně. Místnost byla plná ostatních členů kmene. Mo’amba hovořil s Tru’gulou. Žádný jiný člen rady starších nebyl přítomen, dokonce ani Sin’jari, a za to byla Ashley vděčná.

„Dokázali jsme to!“ řekl Harry s úsměvem od ucha k uchu a přešel k nim.

„Spravili jste tu nápravu?“ zeptal se Ben vzrušeně.

„Pojďte se podívat. Nebudete tomu věřit.“ Harry na ně mávl, aby ho následovali k umělohmotným saním, nad kterými se skláněl Michaelson.

Ashley si všimla, že k hliníkovým saním teď byly připojeny čtvery saně plastové. Lovci posbírali všechny, které se ztratily, dokonce i Villanuevovy. Ashley se dívala na žluté saně jejich mrtvého přítele a přešel jí mráz po zádech. Připadalo jí to jako špatné znamení.

Prohlížela si Michaelsonův výtvor. Major naposledy zatáhl za lano a upevnil tak poslední prkno na své místo. Vypadalo to jako malý vlak.

Harry řekl: „Byl to Dennisův nápad.“ Opatrně zvedl velké saně. „Podívejte se. Tahle malá úprava z toho dělá nejdražší vozidlo na celé planetě.“

Ben uznale hvízdl. „Pěkný kus práce.“

Ashley se natáhla, aby taky viděla. Podívala se na přední nápravu. Jiskřila ve slabém osvětlení. „Je to opravdu to, co mám na mysli?“

„To se vsaď,“ řekl Harry. „Náprava z čistého diamantu.“

„Vydrží to?“ zeptal se Ben a pochybovačně si ji prohlížel.

Harry pokrčil rameny. „Zkusil jsem na té nápravě několik zatěžkávacích testů. Zdála se být v pořádku. Kromě toho, máme snad jinou možnost? Buď ji použijeme, nebo se budeme muset vyhrabat nahoru vlastními silami jenom na plastových saních.“

Ben přejel po diamantu prstem. „Tak dobře, kámo, budeme cestovat stylově.“

Ashley zase ustoupila, když Harry položil saně zpátky na zem. „Takže… takže jste připraveni vyrazit.“ Z nějakého důvodu jí to dělalo starosti. Sice to očekávala, ale najednou musela čelit skutečnosti, že ji Ben opouští a že možná přijde o život, a to pomyšlení na ni náhle bylo příliš. Bála se, že každou chvíli začne plakat.

Ben vycítil její úzkost, přistoupil k ní a objal ji. „Myslím, že bychom neměli čekat. Každá minuta může být důležitá.“

Ashley jenom přikývla, bála se, že kdyby promluvila, mohla by se zhroutit.

Harry k sobě přivolal ostatní lovce a vyštěkl na ně poslední rozkazy, mával rukama a ukazoval jim k jednotlivým saním. Zdálo se, že pojede v čele, protože ve svých motorizovaných saních se nejlépe vyznal on sám. Ben bude úplně vzadu, kde bude pomáhat uklidňovat tři nervózní lovce, kteří nebyli zvyklí na tento způsob přepravy.

Ashley jim ustoupila z cesty, aby se nikomu nepletla pod nohy při nakládání zavazadel a vysvětlování instrukcí. Mo’amba si stoupl vedle ní a položil jí ruku na rameno. Podívala se na něj a on jí je konejšivě stiskl.

Jakmile bylo všechno připraveno, Ben se k ní vrátil. Zdál se být znovu nabit energií díky vyvíjené aktivitě, ale v jeho modrých očích ještě zůstala stopa smutku. „Slibuji, že zjistím, co je s Jasonem. A vrátím se.“

S Mo’ambovou rukou na svém rameni se Ashley cítila být schopná promluvit. „Já vím, Bene, že se vrátíš. Věřím ti.“ A poprvé si uvědomila, že mu opravdu věří. Svěřuje mu svůj život. Svěřuje mu bezpečnost svého syna. Oči se jí naplnily slzami, které jí stékaly po tvářích.

Naklonil se k ní a políbil ji na tvář, pak se otočil a přešel ke svým saním.

Ashley udělala krok dopředu. Nemohla ho přece nechat odejít bez toho, aby mu řekla, co k němu doopravdy cítí. Zavolala na něj a slova jí uvízla v hrdle: „Bene! Já… já…“

Přehlušil ji hukot právě nastartovaného motoru saní. Harry přidal plyn a saně vklouzly hladce do červí díry, vlekouce za sebou řadu dalších jezdců.

Pozorovala, jak Ben mizí v tunelu na Villanuevových žlutých saních. Ashley si objala pažemi hruď a do žaludku se jí vkradl pocit chladu. „Miluju tě, Bene,“ zašeptala.

KNIHA PÁTÁ
NÁVRAT NA ALFU

31. KAPITOLA

LINDA SE PROTAHOVALA MEZI BALVANEM A SKALNATOU PODLAHOU CHODBY, a byla už tak unavená, že si ani neuvědomovala svou klaustrofobickou obavu z těsného prostoru. Kilometry skály nad ní jí v tuto chvíli připadaly jako menší starost než opuchlé oči, namožené svaly a celkově mizerná situace.

Byl to už druhý den od chvíle, kdy se stala spolu s Jasonem Chálidovou zajatkyní, a tempo, které Chálid nasadil, bylo vyčerpávající: minimální zastávky na odpočinek, žádná přestávka na oběd, jenom rychlá snídaně a studená večeře skládající se z tyčinek sušených potravin. Bylo její a Jasonovou starostí, aby mu stačili. Varoval ji, že nehodlá zastavovat a čekat. Jestli tedy má každé dvě hodiny vyťukat kód na Jasonově opasku s trhavinami, raději by se ho měli držet. Takže celý den strávili tím, že se snažili Chálidovi stačit.

Linda se naposledy odstrčila a zvedla se za balvanem na nohy. Chodba tu byla širší a dusivý kouř už nebyl tak hustý, takže dýchání bylo mnohem snazší než dříve. Bylo to právě ale to řídnutí dýmu, co pohánělo Chálida tak divoce kupředu. Kdyby se měl kouř úplně rozptýlit ještě před tím, než najdou cestu domů, byli by doslova ztraceni.

Byl tu ještě další důvod, proč závodit s kouřem. Zatím jejich cestu nahoru nezkřížil jediný predátor. Linda vyjádřila nahlas svůj názor, že ten štiplavý dým pravděpodobně funguje jako repelent. Chálid na její názor jenom přikývl a s podivně ustaraným výrazem nasadil ještě náročnější tempo.

Linda si protáhla záda a upravila si kapesník, který měla zavázaný přes nos. Její přilbová svítilna kuželem světla probodávala temnotu před ní. Chálid se zastavil o několik metrů dál v tunelu a nakláněl se nad něčím na zemi. Svíral přitom Jasonovu paži. Co bude teď? „Pojď se podívat,“ vyzval Lindu Jason.

Vmáčkla se vedle něho a spatřila, co přilákalo Chálidovu pozornost. V centru chodby stála půlmetrová kovová bedna, ze které vystupovaly silné kabely a mizely v temnotě. Na horní straně bedny byl prohnutý talíř, připomínající satelitní přijímač. „Co to je?“ zeptala se.

„To je jedna z těch speciálních vysílacích věcí doktora… doktora Blakelyho.“ Jason se u jména mrtvého muže zakoktal. „Ty kabely by měly vést k základně.“

„Tak jsme to dokázali,“ řekla Linda. „Podařilo se nám to.“ Chálid vyrazil tunelem podél kabelů.

„Lindo,“ oslovil ji Jason a vzal ji za ruku, zatímco postupovali za Chálidem. „Myslím, že mě nepustí.“

Stiskla mu ruku. „Jasone. Pustí. Jakmile už nebude potřebovat rukojmí, tak tě nechá jít.“

Chlapec zůstal chvilku potichu a pak řekl. „Až se dostaneme na základnu, až tam dojdeme…“ Jeho hlas se vytratil. „Tak co, Jasone?“

„Jestli budeš mít šanci utéct, tak jí využij. Na mě se neohlížej.“ Zastavila se a přinutila k zastavení i jeho. „Já tě s ním nenechám. Nějak se z téhle bryndy dostaneme.“

„Stejně se mě chystá zabít. Já to poznám.“

„Jasone…, zlato, já nenechám…“

„Je to v jeho očích,“ přerušil ji. „Dívá se…, dívá se na mě, jako kdybych tady ve skutečnosti nebyl. Jako kdybych už byl po smrti.“

Linda si klekla a vzala jeho obličej do svých dlaní. „Slibuju ti, že se z toho dostaneme. Společně.“

Jason zavrtěl hlavou a setřásl její ruce. „On mě nechá zemřít.“ Pak se otočil a vyrazil chodbou dál.

Dívala se, jak jeho záda mizí za dalším ohybem. To sakra ani náhodou, pomyslela si. Zvedla se na nohy a šla za ním, rozhodnutá, že tomu zvířeti nedovolí, aby Jasonovi ublížil. Dohonila chlapce a položila mu paži kolem ramen. Oba zůstali potichu a pokračovali chodbou za Chálidem a za vinutým kabelem.

Po třiceti minutách jako by se chodba kolem nich projasnila a Jason vzhlédl k Lindě. Ta vypnula svou přilbovou svítilnu, jejíž záři už nepotřebovali. Když prošli kolem dalšího rohu v tunelu, spatřili na stěnách přidělané svítilny.

Pořád ještě svítily! To znamenalo, že generátory stále fungovaly. Z Jasonova vyprávění se Linda domnívala, že základna bude zcela zničená a ponořená ve tmě. Možná existovala nějaká naděje, že ji znovu obsadili vojáci. Možná dorazily posily.

Když prošla osvětleným průchodem, spatřila, že se Chálid zastavil u ústí tunelu. „Základna Alfa,“ řekl, aniž by se na ně ohlédl.

Přispěchala k němu a s nadějí zadržela dech. Vyhlédla ven a srdce jí pokleslo. Chodba ústila na západní stěně jeskyně, na mírném návrší. Před nimi se prostíral výhled na jeskyni Alfa a základna byla jen asi kilometr a půl odsud.

Nebo lépe řečeno, to, co z ní zbývalo. Základna se změnila v ruiny. Tu a tam pořád svítila světla, ale jejich stojany byly po celém táboře zporáženy. Každá budova, která ještě stála, byla zjizvena ohněm nebo explozemi a načervenalá záře na mnohých místech naznačovala, že oheň ještě všude neuhasí. Nad základnou se převaloval opar špinavých oblaků kouře, který jako kdyby se pokoušel to poškození zamaskovat. Dokonce až odtud byla vidět těla, připomínající rozbité hadrové panenky. Pokrývala prostranství a prázdné uličky mezi zhroucenými budovami. Nejhorší ze všeho bylo, že nic, naprosto nic, se tu nepohybovalo. Základna byla mrtvá.

Linda se pokoušela Jasonovi zabránit, aby se na to díval, ale on se jí vykroutil a jen tiše zíral na jatka pod sebou.

„Výtah zůstal netknutý,“ řekl Chálid. „Můžeme pokračovat.“

Jason zatahal Lindu za ruku. Podívala se na něj. Sotva mohla odtrhnout pohled od té scény zkázy. Zvedl tričko a ukázal na displej na svém opasku. Na panelu zářila číslice třicet. Třicet minut do výbuchu plastické trhaviny.

Přikývla. „Chálide, je načase přeřídit Jasonovo časovací zařízení.“

Pohlédl na ni chladnýma očima. „Později.“

Podívala se na Jasona. Ten jí pohled odevzdaně oplatil.

Ben, uzavírající řvoucí řadu transportních saní, viděl před sebou jenom chlupatý zadek jednoho lovce mimi’swee na saních před sebou.

Lovec se jmenoval Nob’cobi. Harry mu drobného lovce představil jako Dennisova pokrevního bratra. Lovec trval na tom, že skupinu doprovodí, protože Dennis se výpravy nemohl zúčastnit. Nob’cobi by ztratil důležité body il’jann, kdyby mu bylo odmítnuto místo ve výpravě. Byla to povinnost vyplývající z jejich pokrevního bratrství.

Ze způsobu, jakým Nob’cobi křečovitě svíral postranice svých saní a jak se otřásl s jejich každým nadskočením, to spíš vypadalo, že si pravděpodobně přál, aby býval zůstal ve vesnici bez ohledu na nějaký il’jann. Druzí dva lovci před ním si zřejmě nevedli o nic lépe.

Ben natáhl ruku před sebe a konejšivě Nob’cobiho poklepal po noze. Jeho dotyk ale způsobil jenom to, že lovec v panice vykvikl a skoro se pustil. „No tak, uklidni se, kamaráde,“ vykřikl Ben přes hluk motoru a pokoušel se, aby jeho hlas zněl co možná klidně, což bylo dost obtížné, když musel současně řvát, aby byl vůbec slyšet. „Vedete si skvěle. Už jenom chvíli.“

Ben se podíval na hodinky. Cestovali sotva jednu hodinu. Jestli odhadoval jejich rychlost správně, znamenalo to ještě další tři hodiny. Měli by být nahoře zhruba v poledne. To by nebylo špatné.

Ben si položil čelo na předloktí, zavřel oči a nechal se ukolébat houpavým pohybem saní a monotónním zvukem motoru. Kéž by se ti lovci trochu uvolnili. Myslel na Nob’cobiho, který se z ničeho nic dostal do takhle těžké situace.

Aniž by otevřel oči, dokázal si Ben lovce představit, jak se křečovitě drží svých saní jako tonoucí muž, svírající surfovací prkno. Nob’cobi, kterého si právě představoval, se k němu otočil a promluvil: „Mohl bych se pohybovat taky takhle rychle. Tohle… tohle je… šílené.“

„Ano, ale my s Harrym bychom takhle rychle nemohli,“ pomyslel si Ben v odpověď. „Nejsme přizpůsobeni těm dírám tak jako vy.“

„Tohle nesnáším!“

„Ale no tak, přestaň fňukat,“ pomyslel si Ben.

Náhle se Nob’cobiho oči zvětšily, takže se zdály být jako celé bílé. „Ty jsi opravdu heri’huti.“

Do jejich rozhovoru vstoupil další hlas. Známý hlas. „Velmi dobře, Beníku. Učíš se.“ Mo’ambův hlas se zase vytratil.

„Počkat…, co se to…?“ Ben otevřel oči a jeho zrak se střetl s upřeným pohledem Nob’cobiho, který se na něj otáčel s doširoka rozevřenýma očima.

„Heri’huti,“ řekl a zase se otočil dopředu.

Ben přemítal nad důsledky tohoto objevu. Dokázal to. Stejně jako se Mo’amba spojil s ním, spojil se teď on s Nob’cobim. Dokonce i hlava ho bolela, jak se to dělo po každém takovém rozhovoru na dálku. Jak to, že se mu to podařilo tak lehce? Nikdy předtím nebyl ničeho podobného schopen.

Mo’ambův hlas bez těla se mu znovu ozval v hlavě. „Lovci jsou na signály heri’hutiho zvyklí. Jejich mysli jsou trénované k přijímání našeho kontaktu. Tvoji vlastní lidé tak trénovaní nejsou.“ Mo’ambův hlas se opět vytratil.

K čertu s tím, pomyslel si Ben. Už bylo dost těchhle nesmyslů. Tahle duchařina mi stěží pomůže dostat tu sošku z Blakelyho trezoru.

Zrovna v tom okamžiku se změnil zvuk motoru. Harry zpomaloval. „Co se děje?“ zavolal na něj Ben.

Harry odpověděl: „Blížíme se k polovině cesty.“

Ben zkontroloval svoje hodinky. Uběhla další hodina. „Tak proč zastavujeme?“

„Motor potřebuje trochu ochladit. Je rozpálený doruda. Postavil jsem tohle děťátko na rychlost, ne na to, aby tahalo těžké náklady. Tohle je, jako kdyby formule za sebou musela tahat těžký valník.“

Náhle jejich vlak vyjel z červí díry do jeskyně o velikosti garáže pro dva vozy. Na vzdálenější stěně se otvírala drahá červí díra.

„Co to je?“ zeptal se Ben a skulil se ze svých saní. Při vstávání zasténal a shodil si z ramenou batoh.

Harry se postavil pár kroků od něho a rozhýbával si hlavu ze stranu na stranu. „Mo’amba mi říkal, že v polovině cesty do té náboženské jeskyně je odpočívadlo. Myslel jsem si, že by to bylo dobré místo k protažení nohou, občerstvení a k tomu, aby mohl trochu vychladnout motor.“ Nob’cobi a druzí dva lovci už také slezli ze saní a stáli tak daleko od plastového vlaku, jak jen to bylo v malém prostoru možné. Všichni tři byli ponořeni v živou debatu. Gesta, která dělali směrem k Harryho vynálezu, byla i bez překladu jednoznačně nepřátelská. Ben přešel k Harrymu. „Jak jsme na tom s benzinem?“

„V pohodě. Přestaň si dělat starosti.“

„Jak dlouho bude trvat, než ten motor vychladne?“ Harry pokrčil rameny. „Nevím. Půl hodiny, možná hodinu.“ Ben přikývl, ale pořád střídavě svíral a rozevíral ruce. Přecházel po úzké jeskyni sem a tam. Dokud se pohybovali, nebylo to tak hrozné. Tahle zastávka byla příšerná.

„Uklidni se!“ řekl nakonec Harry. „Máme dobrý čas.“

„Já vím, já vím.“ Ben pátral po něčem, co by rozptýlilo jeho pozornost, ale jeskyně byla monotónní místnost bez čehokoliv pozoruhodného. Díval se na trojici lovců. „O čem to mluví?“

„Z větší části nadávají.“ Harry vytáhl z úkrytu za svým opaskem diamantový nůž a začal se jím rýpat pod nehty. „Taky si vyprávějí nějaké staré legendy o odchodu z jejich původních obydlí tam nahoře do jejich současné vesnice.“

„Jo, a proč tedy odtamtud odešli?“

„Pokud jim rozumím správně, došlo k nějakému zemětřesení a jeskyně byla zaplavena vodou. Mnoho z nich zahynulo. Řekl bych, že tam nahoře je nějaké posvátné místo, které chce Nob’cobi navštívit. Říká něco o dávných válečnících, kteří zahynuli při té povodni. Jejich hlavy jsou pohřbeny v čirých kamenech. Téhle části moc nerozumím.“

„Myslím, že já ano.“ Ben si představil jeskynní perly s lebkami, které jeho skupina objevila.

Harry se na něj podíval, jako kdyby se pomátl. „No, to je jedno. V každém případě poté, co odešli, jejich jeskyni obsadili crak’ani. Ti parchanti ji využívají jako místo, kde se páří. Zřejmě existuje řada stád těchhle potvor a jednou za deset let se sejdou v té velké jeskyni a páří se tam.“

„Něco mi říká, že tohle byl ten desátý rok.“ Ben se pokoušel si představit smečky těch zatracených příšer, vybičovaných teritoriální a sexuální agresí. Základna Alfa neměla žádnou šanci. Harry střízlivě přikývl. „Radši zkontroluju saně.“ Konečně po dvaceti únavně dlouhých minutách, kdy si hrál s motorem, Harry ukázal vztyčený palec. Po určitém dohadování si skupina lovců mimi’swee nastoupila na svoje saně a vydala se opět na cestu.

Zbytek cesty proběhl bez význačných událostí. Žádné zastávky, žádné problémy. Stejně ale Benovi připadalo, že jedou věčně. Během cesty se na hodinky díval nejméně šedesátkrát.

Konečně Harry vypnul motor. „Konečná, lidi.“

Jeden z lovců přelezl přes Harryho, aby se dostal ke kamenným dveřím před nimi. Pohnul něčím po jejich pravé straně a skalní stěna se otočila směrem do místnosti ohny. Harry následoval lovce do malé jeskyně a vtáhl vlak ze saní za sebou.

Jakmile byli uvnitř, Ben se skulil ze svého prkna a přešel k východu z místnosti. Rychle se rozhlédl po bezprostředním okolí. Očekával, že spatří stáda pářících se zvířat. Nic tam však nebylo, jenom dole pod ním klidné vody jezera jemně olizovaly kamenné pobřeží.

Podíval se přes jeskyni. Několik kilometrů od něj blikala světélka vzdáleného tábora. Základna Alfa. Odsud vypadala v pořádku, ale při pozornějším obhlédnutí si uvědomil, že tam nesvítí dostatek světel. Základna byla zčásti ochromena.

Vzduch, kdysi tak čistý, ho nyní štípal do nosu. Zapáchal starým kouřem, spáleným benzinem a současně i problémy.

32. KAPITOLA

PRVNÍ VĚC, KTERÁ JASONA ZASÁHLA, KDYŽ SE PŘIBLÍŽILI K TÁBORU, BYL pach. Zápach, který se mísil do všudypřítomného pachu olejnatých sazí. Jason si stiskl nos a soustředil se na to, aby dýchal jenom pusou, ale přesto měl pocit, že se každou chvíli musí začít dávit.

Linda ho poklepala po zádech a i ona měla kyselý výraz. „Chálide,“ zavolala. „Už jsme dost blízko u základny a Jasonovi zbývá jenom sedm minut.“

„Tak zrychlete. Nenastavím to znovu, dokud nedorazíme do tábora.“

„Není to bezpečné takhle pospíchat. Pořád tu mohou být některé z těch příšer. Měli bychom postupovat pomalu.“

„Ten zakouřený vzduch je už pravděpodobně z téhle jeskyně vyhnal, ale to nepotrvá věčně. Musíme udeřit hned, než se ten kouř rozptýlí.“

Linda zrychlila. „Jasone, měli bychom si pospíšit.“

Jason se podíval dolů na svůj opasek s výbušninami. Viděl, jak se číslice šest změnila v pětku. Tady končila legrace.

Když dorazili k okraji základny, okamžitě spatřili zdroj toho pachu a všichni zpomalili. „Nedívej se, Jasone,“ řekla Linda a pokoušela se mu blokovat výhled.

Jason ignoroval její varování a přihlížel, jak se Chálid širokým obloukem vyhýbá nějaké zvířecí mrtvole. Linda ho následovala a táhla Jasona s sebou. Když zdechlinu obešli, spatřili, co bylo příčinou smrti zvířete. Jeho břicho bylo roztrháno nějakou trhavinou. Kousky kovu a roztrhaných střev byly posety po podlaze do vzdálenosti několika metrů. Jason ztěžka polkl a potlačil nutkání ke zvracení. Nemohl se rozhodnout, co bylo horší, jestli ten pach nebo ten pohled.

Pospíchali kolem páchnoucího těla a Linda náhle zalapala po dechu a obrátila Jasonovu hlavu k sobě. Jason si ale ještě předtím stihl všimnout bezhlavého těla jednoho ze zaměstnanců základny, které stále ještě vězelo v čelistech mrtvé obludy. Tentokrát se Jason z Lindina objetí nepokoušel uvolnit.

Jakmile byla zdechlina za nimi, Linda Jasona pustila a poklepala ho po zádech. Všiml si, že se Chálid před nimi zastavil, viditelně otřesený a s pobledlým obličejem.

„Nechci, aby Jason viděl ještě něco takového,“ řekla mu Linda.

Chálid tentokrát přikývl. „Už jsme skoro tam, kam jsem potřeboval dojít. Teď musíme tudy.“ Otočil se a vedl je. „Pohybujte se tiše.“

Chálid se vydal cestičkou mezi dvěma dřevěnými budovami. Když ho následovali, Jason si všiml nohou s botami, vyčnívajícími zpod hromady dřevěných trámů a skleněných střepů. Odvrátil pohled.

Základna kolem nich byla tichá, jediný zvuk vydávaly jejich kroky.

Chálid se na okamžik zastavil, rozhlédl se kolem sebe, jako kdyby se chtěl zorientovat, a pak pokračoval severním směrem po okraji základny. Během necelé minuty dorazili k jednomu z metrových přírodních pilířů, které spojovaly vzdálený strop s podlahou jeskyně.

Chálid si sundal batoh a otevřel jej. Vytáhl z něho kotouč horolezeckého lana a hodil ho Lindě. „Přivaž toho kluka tady.“

„Cože?“ S odmítavým gestem upustila provaz na zem.

„Má na displeji ještě tři minuty. Nastavím mu to znovu, jakmile bude bezpečně přivázaný.“

„Ale proč…“

„Ztrácíš čas. Udělej to hned!“

Linda se podívala na Jasonův opasek, předklonila se a zvedla lano. „Promiň,“ řekla, když ho stavěla zády ke kamennému sloupu.

„Nejdřív mu svaž ruce za zády.“

Jason viděl v jejích očích ustaraný pohled, když mu utahovala lano kolem zápěstí. Poznal, že má slzy na krajíčku. To Jasona trápilo víc než to, že je svazován. „To nic není,“ zašeptal jí do ucha.

Přitáhla mu zápěstí provazem ke sloupu.

„Pořádně to utáhni. Vyplýtváš drahocenné vteřiny, jestli to budu muset předělat.“

Linda provaz utáhla a zavázala rychle uzel. „Jsem hotová.“ Odsedla si a svěsila hlavu. „Tak,“ řekla a hlas měla zostřený zlostí. „Teď znovu nastav ten časový měnič!“

Chálid zkontroloval uzly a to, zda je provaz dostatečně utažený. Pak se předklonil a naťukal na malém číselníku o velikosti kreditní karty tajný kód. Displej teď ukazoval číslo 120. Jason měl další dvě hodiny.

„Proč to děláš?“ zeptala se Linda.

„Ze dvou důvodů. Za prvé, ten kluk nás zpomaluje. A já musím ještě nachystat patnáct náloží. S tvojí pomocí to můžu stihnout za necelé dvě hodiny. Druhým důvodem je motivace. Nevrátím se sem, abych mu znovu nastavil časovač, dokud nebude rozmístěno všech patnáct náloží. Tak budeš mít motiv, abys spolupracovala s maximální rychlostí.“

„Pomůžu ti. Řekla jsem ti, že ti pomůžu. Není potřeba dělat tohle.“

Jeho další slova byla kousavá. „Tvoje slovo stojí za hovno.“

Zůstala potichu.

Jason se díval, jak Chálid popadl dva kapesníky a přichází k němu. Pokusil se mu uhnout, ale provazy ho držely pevně. Chálid položil Jasonovi dlaň na čelo a přimáčkl mu hlavu dozadu ke kamennému sloupu. Pak zmuchlal jeden kapesník a vrazil jej Jasonovi do pusy. Než ho Jason mohl zkusit vyplivnout, Chálid zabezpečil roubík druhým kapesníkem.

To už Linda popadla Chálida za paži. „Nech ho být!“

Chálid ji odstrčil loktem a dokončil uzel na kapesníku. „Nechci, aby ten spratek začal křičet, jakmile odejdeme. Mohlo by to přilákat ta zvířata.“ Ukázal na Jasonův opasek. Displej teď ukazoval 116. „Ztrácíme čas.“

Linda si klekla k Jasonovi. Snažil se zůstat klidný. Dotkla se jeho tváře. „Vrátím se. Slibuju.“

Přikývl a bojoval se slzami, které se mu hrnuly do očí.

Pevně ho objala, až ji Chálid odtáhl za rameno. „Jdeme!“

Linda si stoupla, naposledy stiskla Jasonovi rameno, obrátila se a následovala Chálida. Jason se díval, jak mu mizí z dohledu, a pak naslouchal, jak se zvuk jejich kroků rozplývá do temnoty. Osaměl.

S paprskem světla přilbové svítilny protínajícím temnotu před nimi šel Ben v čele a vedl je přes prázdnou jeskyni směrem ke světlům základny Alfa. Často se opatrně zastavoval a naslouchal. I když je neviděl, věděl, že tři lovci mimi’swee, ozbrojení noži a oštěpy, se rozestoupili do stran a hlídají jakékoliv náznaky blížícího se crak’ana. Pohybovali se beze světel a byli tiší jako duchové. Jediná věc, kterou Ben slyšel, bylo vrzání Harryho bot na kamenech za sebou.

Ben si přendal pistoli do druhé ruky a otřel si dlaň do nohavice u kalhot. Požár ohřál vzduch v jeskyni a kvůli příkrovu kouře se tu dalo jen obtížně dýchat. Olízl si rozbitý ret a vytáhl svou polní láhev. Otevřel ji palcem a rychle si lokl, jen trochu, aby si svlažil ústa, a pak zašeptal Harrymu: „Čekal jsem, že tu pořád bude plno těch oblud.“

„Možná je zahnalo to horko a ten kouř.“

„Nelíbí se mi to. Jde to moc snadno. Naučil jsem se jednu věc: když všechno jde dobře – brzy se něco podělá!“

Harry pokrčil rameny. „Opatrně s tím, co přivoláváš, kamaráde.“ Zleva přilákal jejich pozornost nějaký hluk. „To je Nob’cobi,“ řekl Harry. „Jdeme. Něco našel.“

Ben následoval Harryho pohupující se baterku přes nerovnou podlahu. Nob’cobi se skláněl nad kouřícím kusem trusu. Přidržel si ho plnou hrst před nosem. Obrátil se k Harrymu a tiše mu něco říkal. Harry překládal: „Říká, že je to čerstvé.“

„No tak to je dobře,“ nakrčil Ben nos před zápachem. „Strašně nerad bych si myslel, že se to zkazilo.“

„Odhaduje, že to není ani hodinu staré. Je tu i další trus. Myslí si, že je tu skupina nejméně pěti zvířat. Dvě z nich jsou samci.“

„Tohle všechno pozná z očuchávání hnoje?“

„Je to jejich práce.“

„Co tedy máme udělat? Vyhnout se jim obloukem?“ Harry si klekl a dal se šeptem do rozhovoru s Nob’cobim. Ostatní dva lovci stáli o několik metrů dál, rozhlíželi se kolem a natáčeli uši do všech stran. Konečně Harry vstal a vrátil se k Benovi. „Plán je takový, že budeme tu skupinu sledovat. Vypadá to, že míří na základnu. Crak’ani se pohybují v sevřených stádech. Když pochodují, každý opozdilec, kterého potkají, se bud připojí k jejich stádu, nebo ho zabijí. Takže za tou smečkou by se nemělo vyskytovat moc osamělých zvířat.“

„Jo,“ zamumlal Ben a kopl do hromádky vlhkého trusu, „ale jestli se obrátí a budou se vracet stejnou cestou, stane se jejich trus i z nás.“

Chálid zblízka sledoval Lindu a ujišťoval se, že nastavuje dráty správně. Dobře. Učila se. Tohle byla devátá nálož. Nastavila poslední tři poté, co jí to předvedl na dvou předchozích. Tentokrát už se jí skoro ani nechvěly ruce.

Když byl hotov se svou náloží, přihlížel, jak se Linda nenápadně podívala na hodinky. Věděl, že Jasonovi zbývá ještě jedna hodina, a vzhledem k tomu, že už scházelo nastavit jenom šest dalších náloží, měli dobrý čas. „Teď stiskni žluté tlačítko na vysílačce,“ řekl a ukázal jí přes rameno. „Dobře, teď je nálož aktivovaná a čeká na můj signál.“

Postupně se přibližovali k základně a Ben temnotou spatřil skupinu crak’anů, jejichž trojúhelníkové hlavy se rýsovaly jen několik metrů před nimi proti světlům tábora.

Smečka měla celkem sedm členů – během hodinové cesty k základně se ke skupině přidali ještě další dva jedinci. Vedl je větší z obou samců a skupina samic ho následovala ve volném houfu, nebo – jak to popsal Harry – „harému“. Menší samec, kterému dali přezdívku „Malý Mike“, šel za nimi. Zdálo se, že hlídá skupině záda, často se otáčel a vydával se na průzkum různými směry za smečkou. Zřejmě cítil, že něco není v pořádku, často se vracel a pozorně čenichal ve vzduchu.

„Nervózní parchant,“ zašeptal Harry do ucha Benovi, který se krčil za jedním balvanem vede něj.

Ben jen přikývl, nechtěl ani promluvit, aby nepřilákal pozornost toho zvířete. Během cesty se skupina setkala s osamělým, agresivním samcem. Smečka ho napadla a se zuřivostí, připomínající žraloky, ho roztrhala na kousky.

Když si Ben na ten pohled vzpomněl, zachvěl se. Tady uprostřed jeskyně bylo jen málo míst, kde by se mohli schovat. Kdyby si jich skupina měla všimnout… Potřásl hlavou a násilím vypudil tu představu z mysli.

Vyhlédl zpoza balvanu. Viděl, že skupina zvířat právě vstupuje do okrajové části základny a mizí ve stínech zbývajících budov.

„Vzduch je čistý,“ řekl jemně Harry a mávl na trojici lovců mimi’swee. „Jdeme.“

Ben se narovnal a vykročil, aby následoval Harryho. Když obcházel balvan, noha mu vklouzla do díry, která nebyla vidět, a Ben upadl, přičemž mu vypadla na kamennou zem pistole. Spatřil záblesk výstřelu z hlavně a po jeskyni se rozlehl zvuk výbuchu.

Kristepane, pomyslel si Ben, tak to bychom měli tichý příchod.

Díval se, jak se ze stínů základny znovu vynořila plazí hlava a pátravě se rozhlíží všemi směry. Malý Mike vyšel zpátky do světla.

Když se jeskyní rozlehl výstřel, Jason sebou v provazech trhl. Snažil se vystrčit z úst roubík, ale nemohl ani pohnout jazykem a a téměř ani dýchat. Natáhl zhluboka vzduch nosem, vystrašený, že se udusí. Kolem něj v mihotavém světle tančily stíny.

Nejprve ho napadlo, že Chálid zastřelil Lindu, a srdce se mu divoce rozbušilo v hrudi. Pak se jeskyní rozlehla střelba z automatické zbraně. To nebyl Chálid! Znovu bojoval se svým roubíkem. Možná že kdyby se ho dokázal zbavit, mohl by přivolat pomoc, ať už to byl kdokoliv.

Ozvaly se další výstřely.

Blížila se ta střelba? Naslouchal. V uších mu bušila krev, takže to nedokázal poznat.

Další střelba.

Ano! Zmítal se ještě horečnatěji. Pak ho napadla další myšlenka a Jason ztuhl.

Na co to asi střílejí?

Ben vrazil do jedné z mála betonových budov, které ještě stály. Nob’cobi vtrhl dovnitř za ním a ztěžka oddechoval. Rychlé rozhlédnutí Benovi odhalilo, že ta budova bývala noclehárnou – obě stěny lemovaly kavalce. Místnost ignoroval a obrátil svou pozornost zpátky ke vchodu. Zahlédl, jak za vzdáleným rohem mizí konec ocasu jednoho z crak’anů.

Dobře. Naštěstí je pronásledovala jedna z pomalejších samic. Několik rychlých kliček a zmizeli jí. Ale co je s Harrym? Podařilo se mu doběhnout na základnu?

Na jihu se ozývala střelba z automatické zbraně.

Ben sevřel ruku v pěst. Fajn, Harry je aspoň pořád naživu a bojuje. Zvažoval svoje možnosti a mnul si přitom čelo. Mohl se pokusit připojit k Harrymu, ale bylo by zatraceně obtížné ho najít. Nebo by se mohl pokusit dostat do kanceláře dr. Blakelyho a získat tu sošku. To bylo to nejmoudřejší, co mohl udělat, ale nelíbilo se mu, že by měl nechat Harryho a ostatní lovce, ať se o sebe postarají sami.

Co ale mohl dělat jiného? Jeho jediná pistole by byla malou pomocí.

Ne, prostě bude muset doufat, že to Harry a ostatní zvládnou. Kromě toho Harry znal základnu dobře a věděl, kam Ben zamíří.

Otevřel dveře budovy, vyklonil se ven a během okamžiku se zorientoval. Po levé straně si všiml konstrukce výtahu a jezera hned za několika strženými stany. Fajn, už věděl přibližně, kde je. Blakelyho kancelář byla necelý kilometr odsud. Ovšem jen v případě, že most, který spojoval obě strany trhliny, je neporušený. Pokud by musel tu ohromnou trhlinu obcházet kolem, pak by to bylo více než tři kilometry. A se všemi těmi zatracenými crak’any šmejdícími kolem si Ben přál tu co možná nejkratší trasu.

Zhluboka se nadechl a mávl na Nob’cobiho, aby ho následoval. Malý lovec, svírající oštěp, který byl delší než on sám, vyrazil za ním. Ben ho vedl, zdržoval se poblíž stínů a přebíhal od jednoho úkrytu k druhému.

Když se Ben přesunoval základnou, slyšel pravidelnou střelbu. Zastavil se, naslouchal a kousal se přitom do spodního rtu. Výstřely byly stále vzdálenější. Se všemi těmi úkryty, které se tu nabízely, Harry měl být schopen se těch parchantů už dávno zbavit.

Podíval se na Nob’cobiho. Lovec se nenucené opíral o svůj oštěp, oční víčka měl napůl zavřená a zrovna se drbal na nahých zádech. Proč byl tak zatraceně klidný?

Znovu se ozvalo dalších pět výstřelů – teď ještě dál od nich.

Pak to Benovi došlo. Harry schválně střílí, aby ta zvířata odlákal pryč a umožnil tak jemu, aby se v klidu mohl dostat do Blakelyho kanceláře.

Znovu se podíval na Nob’cobiho. Šťouchl do malého lovce mimi’swee. „Tys to věděl, že jo, chlape? Tak pojď.“ Zvýšil rychlost, spoléhaje na to, že Harry odlákal všechny crak’any pryč z cesty.

Během dvou minut teď při rychlejším tempu dosáhl trhliny, ale zastavil se, když spatřil most. Nebo aspoň místo, kde dříve stával most.

„Zatracená práce,“ zamumlal. „Copak nic nemůže jít bez problémů?“ Z mostu zbývaly jenom dva stožáry, čnějící z každé strany asi metr nebo dva nad propast, a mezi nimi zela černota prázdného prostoru. Prohlížel si mezeru. Skoro deset metrů. Příliš daleko na to, aby ji přeskočil. Budou muset okolo…

Nadskočil při hlasitém úderu, který se za nimi ozval. Otočil se právě včas, aby spatřil jednoho z crak’anů, vyrážejícího mezi dvěma budovami na prázdné prostranství před trhlinou. Byl to Malý Mike, který zablokoval jedinou cestu zpátky do bludiště budov a stanů. Zvíře syčelo a vykračovalo dopředu k nim.

„Takže, ty malý parchante,“ řekl Ben, ustoupil a zvedl současně pistoli, „ty ses nenechal zmást Harrym.“ Namířil zbraň a vystřelil.

Tvor ukročil kousek do strany před náhlým hlukem a přejel si přední tlapou po krku. Ben viděl, jak mu z rány vytéká pramínek krve. Trefil sice cíl, ale kulka to zvíře s tlustou kůží sotva vyvedla z rovnováhy. Znovu vykročilo směrem k nim.

Nob’cobi se schoval za Bena, který znovu vypálil. Tentokrát minul, ale hluk tvora znovu zastavil. Crak’an si opatrně prohlížel svou kořist.

Sakra, doslova bylo vidět, jak ten syčák přemýšlí nad nějakým plánem. Ben ustoupil o další krok. Okraj propasti už byl jen několik kroků za ním. Otočil se, aby řekl Nob’cobimu, ať se pokusí utéct, zatímco on odláká pozornost zvířete, ale nikdo za ním nebyl. Nob’cobi už byl pryč. Pak malého lovce spatřil o několik metrů dál, jak balancuje na zbytku mostu a přivazuje ke stojanu svítilny provaz. Co to dělá?

Ben obrátil pozornost zpět ke svému protivníkovi. Zvíře naklánělo hlavu dopředu a dozadu a pozorovalo pistoli, jako kdyby zvažovalo, nakolik je pro něj nebezpečná.

Ve chvíli, kdy ustupoval o další krok, Benovi podjela na kluzkém kamenu noha. Zkusil se rychle ohlédnout přes rameno. Nob’cobi se vrátil z mostu a stál teď jen na délku jedné paže od Bena. „Co tu…“

Než Ben mohl dokončit větu, Nob’cobi vyrazil ke zničenému mostu. Můj bože, pomyslel si Ben, on se to pokusí přeskočit. To je zatracená sebevražda. Díval se, jak Nob’cobi sprintuje po zbytku mostu, jako kdyby běžel po pevné zemi. V posledním okamžiku malý lovec zabodl tupý konec svého oštěpu do konstrukce mostu a přehoupl se přes něj. Vyletěl do vzduchu a dopadl na vzdáleném okraji trhliny.

Ben si poprvé všiml smyčky provazu, kterou měl Nob’cobi omotanou kolem pasu. Horolezecké lano teď přemosťovalo propast k místu, kde jeho konec malý lovec připevnil ke stojanu lampy.

Řev přilákal Benovu pozornost zpátky k Malému Mikeovi, který zíral přes propast na kořist, jež mu právě unikla, a zjevně ho tento únik rozzuřil. Teď se jeho černé oči upřely znovu na Bena. Ben téměř viděl na rtech zvířete úsměv, odhalující celou délku jeho žlutých zubů. Malý Mike k němu vykročil a Ben, jehož zbraň stále mířila na hlavu zvířete, si uvědomil, že má jen bídnou šanci zabít to zvíře ranou do hlavy. Na takovou ránu nebyl dost dobrý střelec. Sklonil hlaveň níže a zamířil na snadnější cíl, na břicho. Jestli odhadl Nob’cobiho záměr správně, stačilo mu jen několik vteřin.

Stiskl spoušť. Kulka se zavrtala Malému Mikeovi do slabin a přiměla ho, aby o pár kroků ustoupil. Přesně jak Ben očekával, připevnil Nob’cobi druhý konec lana ke zbytku mostní konstrukce na druhé straně. Ben tak měl před sebou provazový most přes propast.

Za sebou uslyšel řev. Mike se blížil! Benovi téměř uklouzly nohy, když vběhl ze skály na dřevěný zbytek zničeného mostu. Rozpažil ruce, aby získal ztracenou rovnováhu, rozběhl se ke konci mostu a skočil.

Vrhnul se po provazu a natáhl paže, jak nejdále mohl.

Křečovitě se jednou rukou chytil lana a málem si vymkl rameno, když zachytilo celou jeho padající váhu. Na vteřinku sebou mlátil a jeho sevření mírně povolilo. Pak se zachytil provazu i druhou rukou. Na okamžik tak zůstal otřeseně viset a ztěžka dýchal.

Lano se pod jeho rukama otřáslo. Co to sakra bylo? Otočil se. Malý Mike demoloval stojan lampy, ke kterému Nob’cobi připevnil konec provazu. Kdyby stojan povolil, povolí i jeden konec jeho provazového mostu.

Ben se podíval do černé díry pod sebou. Začal ručkovat po laně, ale otřesy lana způsobovaly, že jeho postup byl pomalý a trhavý.

Nepodaří se mu to.

Když mu provaz pod rukama ochabl, uvědomil si, že aspoň jednou v životě se nespletl.

33. KAPITOLA

ZATÍMCO SE KRČILA NA ZPOLA ZNIČENÉ LATRÍNĚ, UVĚDOMILA SI LINDA dvě věci. Zaprvé, že neexistuje způsob, jak by s Chálidem mohli dokončit přípravu všech těch náloží ještě před tím, než Jasonovi dojde čas. Zbývalo pouhých dvacet minut, a ještě pořád měli položit tři nálože. A zadruhé jí došlo, že Chálid stejně neměl nikdy v úmyslu Jasona pustit.

Sledovala ho, jak chladně vyhlíží rozbitými dveřmi z budovy. V malém prostoru silně páchl borovicový dezinfekční prostředek. Od okamžiku, kdy začala ta střelba, se Chálid vůbec nepokoušel dokončit pokládání náloží; místo toho vyhledal nejbližší úkryt a rozhodl se v něm schovat.

Vklouzla vedle Chálida. „Jasonovi už nezbývá moc času.“

Přikývl. „Já vím, ale ta střelba se stejně ozývá právě mezi námi a tím klukem. Ta jatka zjevně přežila nějaká malá skupinka vojáků. A ať už střílí na cokoliv, měli bychom se tomu vyhnout.“

Jistě, ty parchante, pomyslela si. Příhodná výmluva. Ten darebák nikdy neměl v úmyslu vrátit se k Jasonovi. Teď už si uvědomovala, jakým způsobem Chálid pokládá nálože. Obkružoval tábor a rozmísťoval nálože k základně těch největších sloupořadí, které spojovaly strop s podlahou jeskyně. Měl v úmyslu vyhodit jich většinu do vzduchu a podrazit tak oporu stropu. Chtěl na jeskyni shodit celou sopku, která se tyčila nad ní.

Linda si taky všimla, že jeho cesta končí poblíž výtahu. Patrně měl v úmyslu položit všechny nálože, skočit do výtahu a zmizet. A nechat tu Jasona jako živou lidskou bombu.

Ta střelba samozřejmě zkřížila jeho dokonalé plány.

Náhle k nim z druhé strany základny dolehl vzteklý řev. Jedno z těch zvířat. Jeho křik zněl naštvaně. Linda si všimla, že sebou Chálid při každém zařvání trhne. Ta zvířata v něm zřejmě vyvolávala hlubší pocity než jenom strach. Každou chvíli si mumlal něco arabsky. Znělo to jako modlitba.

I když se jí líbilo, že konečně viděla, jak se jeho ledový klid rozlamuje na kousky, byl Chálid kvůli tomu strachu paralyzovaný a odmítal opustit tento úkryt. A času už moc nezbývalo.

„Musíme vyrazit,“ řekla Linda pevně.

Chálid se k ní otočil a díval se na ni svýma temnýma očima.

Než na ni mohl vyjet, pokračovala. „Ta střelba míří naším směrem, Chálide. Poslouchej.“ Ukázala ze dveří. „Ať už střílejí na cokoliv, míří to sem. K nám.“

Sevřel pěsti, ne ve zlosti, ale strachem a úzkostí. „Musíme vyrazit.“ Jeho normálně pevný hlas se zlomil.

„Tak pojďme!“

Přes trhlinu se nesla ozvěna hlasitého prasknutí, když Malý Mike nárazem zničil ukotvení provazového mostu. Když Ben začal padat, ještě pevněji sevřel ruce kolem uvolněného lana. Modlil se, aby ten druhý konec Nob’cobi uvázal opravdu pevně. Zděšeně sledoval, jak se mu řítí vstříc protější skalní stěna. To bude bolet, ale on se hlavně nesmí pustit. Kdyby ho náraz měl odtrhnout od provazu, nezbylo by z něj víc než mastná skvrna na dně té propasti.

Otočil se, aby zachytil alespoň část nárazu nohama, ale moc mu to nepomohlo. Když narazil do skály, měl pocit, že dopadl z okna desetiposchoďové budovy. Vrazil do stěny bokem a bolestí se mu na chvíli zatmělo před očima, ale nedbal na to a soustředil se na jedinou věc: musí se držet lana. Snažil se silou vůle přimět všech svých deset prstů, aby se sevřely ještě těsněji. Odrazil se od stěny a zhoupl se zpátky. Tentokrát už jeho nohy ztlumily sílu nárazu a Ben se zastavil. Visel asi pět metrů pod okrajem srázu.

Na druhé straně propasti na něj vztekle řval Malý Mike. Přecházel sem a tam po zničeném mostě a hledal nějakou cestu přes propast.

Ben se podíval po směru toho pronikavého vzteklého řevu. „Zavři už tu zkurvenou tlamu!“ zařval na oplátku.

Malý Mike při jeho výkřiku ztuhl a shrbil se těsně nad trhlinu. Ben věděl, že ho zvíře vidí. Na okamžik si pomyslel, že na něj crak’an sebevražedně skočí, ale zvíře místo toho jenom zasyčelo a vyrazilo zpátky do bludiště budov. S pánembohem.

Ben úlevou vydechl a chvíli na laně odpočíval. Cítil, jak mu vnitřkem kalhot stéká po noze krev. Věděl, že musí vyšplhat nahoru dřív, než ještě víc zeslábne.

Zamotal si nohu do provazu a jednou rukou se pustil, aby mohl provaz připnout do popruhu, který měl kolem pasu. Když teď byl takto aspoň trošku jištěn, pomalu začal šplhat k okraji propasti.

Jakmile vylezl nahoru, Nob’cobi mu pomohl přelézt okraj. Ben se překulil na tvrdé zemi na záda a přerývaně oddechoval. Lovec prsty prohmatal Benovu nohavici nasáklou krví. Řekl něco svým hrdelním jazykem a jeho hlas zněl náhle starostlivě.

„Je to jenom povrchová rána. Přežiju to.“ Zvedl se na nohy. „Mimochodem, kamaráde, díky za ten únik. Byl jsem si jistý, že si nás ta příšera sežvejká k obědu.“

Nob’cobi nakrčil zmateně obočí.

„Ale, to nic,“ Ben se pokoušel stát, ale jeho zraněný kyčel protestoval. Nebyl zlomený, ale i tak to bolelo jako čert. Začal poskakovat směrem od propasti. „Pojď. Pořád se ještě musíme dostat k tomu trezoru.“ Nob’cobi ho následoval, ale po několika metrech popadl Bena za paži a ukázal ke kapkám krve, které stékaly z jeho rány na zem, když šel.

„Říkal jsem ti, že to nic není. Blakely má ve své kanceláři lékárničku.“ Ben se obrátil k odchodu, ale malý lovec trval na svém neustále mu bránil v další cestě. Pantomimicky znázornil čenichání u krvavé stopy a pak poměrně zdařile napodobil crak’anovo hrdelní zavrčení.

„Myslíš, že za sebou nechávám stopu?“ Ben si prohlížel cestičku z krvavých kapek. „To máš pravdu. Řekl bych, že bude lepší, když tu nenecháme tak zjevnou pozvánku.“

Ben si svlékl zakrvácené kalhoty a vyždímal je. Stál jenom v trenýrkách a prohlížel si své poranění. Byla to klikatá řezná rána v horní části stehna. Zbude mu po ní ošklivá jizva, ale nic vážnějšího. Zamračil se a posledními kapkami vody ze své láhve si ránu omyl a pak si ovázal stehno kapesníkem, aby zarazil další proud krve.

„Tak,“ řekl Ben a znovu si oblékl kalhoty. „Už jsi spokojený?“ Lovec už měl na tváři opět ten unuděný výraz; zjevně ho to uspokojilo. „Dobře. Takže jdeme.“ Ben šel opět první, z jednoho stínu do druhého.

Už měl těch zatracených crak’anů plné zuby a nechtěl vběhnout pod nohy nějakému dalšímu.

Cesta ale byla volná. Během pěti minut už byli u dveří do Blakelyho pracovny. Skleněné dveře do administrativní budovy byly roztříštěné, ale jinak byla betonová stavba nepoškozená. Ben opatrně překročil její práh a vešel do přijímací místnosti. Místnost rozmlátilo něco obrovského. Na stěnách zůstala hustá žlutá hmota, páchnoucí po čpavku.

„Vypadá to, jako kdyby si to místo značkovala nějaká zatracená toulavá kočka,“ zamumlal si Ben pro sebe, když si prohlížel spoušť, která zbyla ze stolu a dokumentů. Odhrnul stranou trosky a natáhl se po nepoškozených kovových dveřích, které vedly ke kancelářím. Zkusil je otevřít. Byly zamčené.

„Zatracená práce!“ Uhodil do dveří, ale jenom si pochroumal pěst. Zacloumal klikou.

Zpoza dveří se ozval hlas: „Haló! Je tam někdo?“

Bože, někdo tu byl pořád naživu! Zabušil na dveře. „Otevřete. Tady je Ben Brust z výzkumného týmu.“

Okamžik ticha, pak se někdo pokorně zeptal: „Je to bezpečné?“

„Zatím ano. Otevřete.“

Slyšel, jak se odsunuje zástrčka. Dveře se zevnitř otevřely. Stála před ním drobná rozcuchaná plavovláska. Na svém štíhlém těle měla roztrhaný elegantní kostýmek.

„Sandy?“ Ben poznal Blakelyho sekretářku. „Jste v pořádku?“

Přiběhla k němu a objala ho. „Díky bohu, že jste tady!“

Nob’cobi přikročil k Benovi a něco zamumlal. Ukazoval přitom zpátky k vchodovým dveřím.

Sandy zírala na malého nahého lovce, oči se jí rozevřely doširoka a prsty zaryla do Benovy paže. Tiše zanaříkala a couvala před ním.

Ben mávl na Nob’cobiho, aby počkal venku a nevyděsil ji ještě víc. Postrčil Sandy chodbou směrem k Blakelyho kanceláři.

Jakmile byli uvnitř, namířil k trezoru, kde Blakely uchovával diamantovou sošku, modlu ohny kmene mimi’swee. Neznal kód, ale na základně bylo dost výbušnin, že by nemělo být nijak zvlášť obtížné ten trezor otevřít. Harry věděl, kde byly zásoby trhavin, i to, jak se s nimi zachází. Jenže kde je Harry teď?

Sandy se schoulila na pohovce. „Co… co to bylo… za tvora?“

„To je přítel. Jeden z těch skalních obyvatelů.“

„Jak…, chci říct…, kdy…?“

Sedl si vedle ní. „To je dlouhý příběh, ale věřte mi, že to je přítel. Neublíží vám.“

Objala si pažemi hruď a zachvěla se.

„Jakto, že jste tady zůstala?“ zeptal se. „Proč jste nebyla evakuována s ostatními?“

Zírala na něj, jako kdyby se zbláznil. „Žádná evakuace nebyla. Zaútočili tak nečekaně. Nebyl čas. Všichni jsou mrtví.“

„Cože? Ale co posily z povrchu?“

„Prakticky okamžitě jsme ztratili rádiové spojení. Následující den po útoku jsem zaslechla motor výtahu a riskovala jsem to, že jsem se vyběhla podívat.“ Při vyprávění Sandy zbledla.

„Výtah byl obsazený vojáky. Ale oni nic nevěděli.“ Obrátila se k němu a oči se jí zalily slzami. „Oni neměli tušení. Zvuk výtahu přilákal ta zvířata. Desítky zvířat. Když se dveře výtahu otevřely, ti muži neměli šanci. Ty příšery je roztrhaly na kusy.“ Zakryla si obličej dlaněmi. „Od té doby se nikdo nepokusil sjet dolů.“

Ben přikývl. „McMurdo je na samém konci světa, takže není divu. Bude jim pravděpodobně trvat nejmíň týden, než zorganizují frontální útok. Do té doby je to jenom na nás.“

Sandy se rozvzlykala ještě víc.

Dotkl se její ruky. „Do té doby to zvládneme.“

Plačtivým hlasem řekla: „Všichni utekli. Byla jsem sama. Nemohla jsem nic udělat.“

„A co se stalo s Blakelym?“

„Když jsem ho viděla naposledy, utíkal právě odsud s tím chlapcem Jasonem.“

Benovo srdce vynechalo jeden úder. „Nevíte, jestli se jim podařilo dostat do bezpečí?“

„Nevím, co se s nimi stalo. Já jsem se zamkla tady. Ale ten řev… ten řev pokračoval ještě několik dní. Pak nebylo slyšet nic. Vůbec nic. To bylo to nejhorší. To ticho.“ Vzhlédla k němu a celá se třásla. „Myslela jsem si, že jsem poslední, kdo tu zbyl naživu.“

„No, nejste poslední.“ Zvedl se. Co řekne Ashley? Přecházel po místnosti sem a tam a podíval se na hodinky. Uplynulo již čtrnáct hodin. Ještě pořád musel vyhodit do povětří ten trezor a vrátit se do vesnice mimi’swee. Tím pádem mu nezbýval dostatek času na to, aby pořádně prohledal celou základnu, zejména když se kolem potulovala ta zvířata. Zastavil se před trezorem a zaťal ruce v pěst. Kde do horoucích pekel vězel Harry? Otočil se k Sandy. „Nepředpokládám, že byste znala kód k Blakelymu trezoru?“

Přikývla a řekla mu ho.

Možná že se na něj nakonec přece jenom usměje štěstěna. Vytočil na číselníku číselnou kombinaci a odtáhl těžké dveře. Na chvíli měl dojem, že tam ta soška není, dokud si neuvědomil, že je zabalená do hnědého papíru a ovázaná provázkem. Vzal ji do ruky a strhl z ní papír. Zvedl ji ke světlu a přejel prstem po jejím silném břiše. Snad mu přinese štěstí.

V tom okamžiku dovnitř vběhl Nob’cobi a tvářil se vyděšeně. Ben tak nějak věděl, že ho štěstěna znovu opouští.

Jasonovi stékaly po tváři slzy z pocitu marnosti. Pořád tomu nemohl uvěřit. Nejdřív si myslel, že si to jenom představoval, ale ten přízvuk byl jasný. Ben! Slyšel ho, jak s někým mluví, a pak následovalo hlasité zaklepání. Jenom kousek odtud! Nedokázal rozeznat ta slova přesně, ale musel to být Ben. Jason se na něj pokoušel zavolat, ale přes roubík vyšlo vždycky jen slabé zasténání, které dosáhlo sotva k Jasonovým uším.

Nakonec slyšel, jak se zabouchly dveře, a nastalo ticho. Napínal uši, jestli nezaslechne nějakou známku toho, že Ben je pořád ještě někde nablízku. Nic. Určitě zašel do budovy.

Jason zápasil se svými pouty. Kdyby se mu podařilo uvolnit aspoň jednu ruku a vytáhnout si z úst ten roubík. Musel přijít na nějaký způsob, jak dát Benovi vědět, že tu je. Kdyby se mu to nepodařilo… Podíval se na malý displej na svém opasku. Zářila na něm číslice 11, která se během toho okamžiku, kdy se na ni díval, změnila na 10.

Potřeboval pomoc… a to rychle. Znovu se zazmítal v provazech, ale k ničemu to nebylo. Zhroutil se ve svých poutech. Potřeboval nějaký jiný plán.

Jak tak ochable stál u sloupu, dostal náhle nápad. Možná… Posunul boky ke straně. Kdyby se mu podařilo dosáhnout levou rukou do kapsy u bundy… Pevně zavřel oči, jak kroutil a ohýbal své tělo, svázané lany. Cítil, jak se mu sevřely prsty na povědomé plastové krabičce. Opatrně, aby mu neupadla, ji uvolňoval z kapsy, ale zachytila se za látku. Přestal tahat a zhluboka se nadýchl. Nepospíchej! S větším soustředěním ji pomalu vytáhl z kapsy a ulehčeně si oddechl. Byla to jediná věc, kterou mu Chálid dovolil, aby si ze své sportovní tašky nechal.

Modlil se, aby pořád ještě fungovaly baterie, a zapnul svou videohru. Z hračky se ozvalo povědomé cinkání. Otočil knoflíkem hlasitosti na maximum. Ten zvuk nebyl sice příliš hlasitý, ale s trochou štěstí podivnost toho hluku přiláká Benovu pozornost, až bude odcházet z té budovy.

Čekal. Prosím, Bene, pospěš si. Co když se baterie vybijí příliš brzy? Co když se mýlil a Ben už byl pryč? Co když mu vyprší čas dřív, než ho Ben zaslechne? Hlavou mu vířily všechny možnosti, co se mohlo pokazit.

Jedna věc ho ale nenapadla, dokud nespatřil černou tlamu, která se objevila za rohem po jeho pravici. Co když ten zvuk přiláká někoho jiného než Bena? Jason se díval, jak na něj zvíře syčí a střídavě otvírá a zavírá svoje nozdry. Palcem hru vypnul a ztuhl. Zvíře vylezlo zpoza rohu, takže ho Jason uviděl v celé velikosti. Z ran na břiše a krku mu tekla krev, ale vypadalo to, že zvířeti ta zranění příliš nevadí. Pomalu se vydalo Jasonovým směrem.

34. KAPITOLA

ASHLEY SI BYLA JISTÁ, ŽE JEJÍ SYN JE V POŘÁDKU. MUSEL BÝT. ODLOŽILA své pero. Celý den pracovala v místnosti umby, aby se nějak zaměstnala a rozptýlila svou mysl. A tak měřila, třídila a zapisovala si poznámky do svého notesu.

Podívala se na hodinky. Už byl pozdní večer. Ben už by teď měl být na cestě zpátky. Co když nebude mít žádné zprávy o Jasonovi? Nebo ještě hůř, co když se vůbec nevrátí? Jak dlouho ještě může čekat, aniž z toho napětí zešílí?

Povzdechla si, opřela se vsedě o stěnu místnosti a dívala se přes jeskyni na dřímající postavu Mo’amby, který seděl se zavřenýma očima naproti ní. Nikdo jiný ji nehlídal. Mohla se pokusit o útěk. Jestli Mo’amba opravdu spal, pak by snad… Zavrtěla hlavou. Byla to dlouhá cesta. Určitě by ji chytili. Kromě toho nemohla opustit Michaelsona. I kdyby se jí nějakým zázrakem podařilo uniknout, zabili by ho místo ní.

Náhle se Mo’ambovy oči prudce otevřely a stařec zíral přímo na ni. Pokoušel se postavit na nohy, ale kvůli hodinám, které proseděl, se mu to nedařilo. Ashley k němu přešla a pomohla mu vstát.

Díval se ke vchodu do jeskyně, který vedl do vesnice.

„Co je?“ zeptala se.

Položil jí ruku přes ústa, aby byla zticha, a mávl na ni, ať ho následuje. Opíral se o svoji hůl jako o berli, vykulhal z místnosti a zatáhl Ashley do stinného výklenku na druhé straně chodby.

Co se dělo? Ashley nemusela dlouho čekat na odpověď. Zaslechla, jak se chodbou blíží šoupání kůže o kámen. Někdo přicházel. Ale kdo?

Vyhlížela do chabě osvětleného tunelu, dokud ji Mo’amba nezatáhl zpátky do stínu. Čekala a zadržovala dech. Podle zvuků blížících se kroků se nejednalo jen o jednoho člověka.

Vmáčkla se hlouběji do výklenku, protože skupinka procházela zrovna kolem jejich úkrytu, a pak vešla do místnosti umby. Málem zasykla, když rozpoznala vychrtlou postavu jednoho z nich. Byl to Sin’jari.

Druzí dva byli pravým opakem Sin’jariho. Zatímco on byl vysoký a kostnatý, oni byli malí a svalnatí. Nebylo ale pochyb o tom, kdo tu byl velitel. Ty dva okamžitě zastavilo pouhé Sin’jariho zamračení. Skupina se zarazila. Z gest a ostrých pokynů bylo zřejmé, že Sin’jari udílí rozkazy, které byly jen neochotně vykonány.

Nakonec po dalším vyštěknutí Sin’jariho se obě svalnaté postavy sehnuly a vlezly do červí díry, která vedla k jeskyni Alfa.

Co se tady dělo? Ashley nerozuměla jedinému slovu, ale Mo’amba zjevně ano. Ashley cítila, jak vedle ní ztuhl a doslova se chvěl potlačovanými emocemi. Jeho napětí bylo nakažlivé. Ashley si uvědomila, že mimoděk svírá pěsti. Sin’jari měl za lubem nějakou hanebnost, chtěl nějak uškodit Benově skupině.

Náhle Mo’amba vyrazil z výklenku, tak prudce, až to Ashley polekalo. Rychle se za ním vydala do místnosti umby. Sin’jari se překvapeně otočil, s otevřenými ústy a doširoka rozevřenýma očima.

Mo’amba došel až k němu. Zabušil o zem tak silně svou holí, že od ní odletěly třísky. Sin’jari o krok ustoupil, zjevně zaskočený náhlým objevením svého protivníka.

Ashley stála stranou, zatímco Mo’amba zasypával Sin’jariho vášnivými slovy. Teď byla řada na Sin’jarim, aby se zarazil. Vypadalo to, jako by se s každým dalším Mo’ambovým slovem scvrkával. Jenže zatímco jeho přisluhovači měli v očích strach, Sin’jariho zornice žhnuly hrozbou. Ashley ze svého místa viděla, jak mu sjíždí ruka k noži, který měl za opaskem.

Otevřela ústa, aby Mo’ambu varovala, ale slova se jí zasekla v hrdle. Jak ho mohla varovat? Neznala jediné slovo jejich jazyka. Dívala se, jak Sin’jariho prsty sevřely rukojeť nože. Mo’amba byl přední vůdce kmene. Sin’jari by přece nikdy…

Bez jakéhokoliv varování Sin’jari náhle zaútočil a zarazil dlouhou diamantovou dýku Mo’ambovi do hrudi. Nůž v hrudi přerušil Mo’ambovu rozlobenou tirádu. Starý mimi’swee se podíval na rukojeť nože, která mu vystupovala z prsou, jako kdyby si prohlížel nějakého zajímavého brouka. Jednou zakašlal a na rtech se mu objevila krvavá pěna.

Ashley, dosud ztuhlá úlekem, konečně vykřikla, když Sin’jari z Mo’amby dýku vytrhl a zarazil ji do něho podruhé. Stařec se zapotácel a ustoupil o krok dozadu, takže dýka zůstala Sin’jarimu v ruce.

Ten ji okamžitě znovu pozvedl s úmyslem zaútočit Mo’ambovi na hrdlo, ale to už u něho byla Ashley. Kopla útočníka podpatkem boty do žeber a srazila ho na stranu. Zapotácel se a pokoušel se znovu získat ztracenou rovnováhu, ale Ashley si stoupla mezi něho a Mo’ambu. Stařec se mezitím zhroutil na podlahu. Mezi prsty, kterými se držel za hrudník, mu protékala krev.

Sin’jari se obrátil proti ní.

„Táhni, ty hajzle!“ vykřikla.

Jednou rukou si mnul žebro, do kterého ho kopla, a druhou rukou si pohrával s nožem. Usmíval se na ni, chladným, nepřátelským úsměvem. Měl nůž, zatímco ona neměla nic.

Ashley se podívala na hůl, která vypadla Mo’ambovi z rukou.

Sin’jari jí nedal příležitost, aby si mohla promyslet nějaký plán, a vyrazil proti ní. Roky trénování karate a čtyři starší bratři ale vybrousili její reflexy. Uskočila stranou, popadla Sin’jariho za zápěstí, otočila se na podpatku a využila svého boku a Sin’jariho setrvačnosti k tomu, aby toho parchanta hodila na podlahu. Prasknutí zlomené kosti jí vyvolalo na tváři úsměv. Sin’jariho nůž odletěl o kus dál.

Dvěma kroky se dýky zmocnila. Tak se podívejme, co ten parchant vymyslí, když se situace takhle otočila, pomyslela si. Sin’jari už odlezl pryč a držel se za levou paži. Ustoupil od ní ke druhé straně jeskyně a zjevně nehodlal pokračovat v boji.

Ashley stále jedním okem ostražitě pozorovala Sin’jariho a přešla k Mo’ambovi, který teď ležel na zádech. Jeho hrudník se jen namáhavě zvedal a s každým nádechem v něm zabublalo. Zdálo se, že slepě zírá do stropu. Byl v šoku.

Potřeboval okamžitou pomoc. Ale jak to měla zařídit?

Ashley nadskočila, když se Sin’jari náhle postavil. Namířila na něj nůž, ale on se k ní nepřibližoval. Místo toho se odplížil k červí díře. Než do ní vlezl a zmizel, ještě se na Ashley zašklebil.

Jakmile zmizel, zaslechla z chodby zvuk mnoha blížících se lidských kroků. Pomoc byla díkybohu na cestě.

Otočila se právě v okamžiku, kdy do místnosti vrazil první z válečníků, s oštěpem namířeným kupředu. Jakmile on a další válečníci spatřili zhroucenou a zakrvácenou Mo’ambovu postavu na zemi, z hrdel se jim vydralo naříkavé zvolání. Takřka hned se rozzlobené a obviňující pohledy všech lovců obrátily jejím směrem.

Ashley se podívala na zakrvácenou dýku, kterou pořád ještě držela v ruce. Sakra.

„Uklidni se,“ řekl Ben a popadl Nob’cobiho za mávající paže. Pokoušel se pochopit Nob’cobiho horečnaté gestikulování a hrdelní slova, ale pořád mu nedávala smysl. Jeho snaha vyústila pouze v to, že byli oba zničení svou neschopností se dorozumět.

Ben se podíval na Sandy. Ustoupila do vzdáleného rohu Blakelyho kanceláře a krčila se tam. Odsud se žádné pomoci nenaděje.

Pustil Nob’cobiho ruce. Kéž by tady byl Harry…, ten znal jejich řeč.

Náhle se k němu Nob’cobi natáhl, dotkl se jedním prstem Benova čela a vzápětí se dotkl svého. Ben na něj nechápavě zíral. Drobný lovec gesto zopakoval a v očích se mu začínalo zračit podráždění.

V dalším okamžiku to Ben pochopil. Nob’cobi po něm chtěl, aby s ním komunikoval pomocí svých schopností heri’hutiho. Lovec nemohl navázat kontakt sám, protože neměl tu správnou krev, ale Ben to udělat mohl. Jako po cestě sem v té červí díře.

Ben přikývl a naznačil Nob’cobimu, aby se posadil na gauč. Nob’cobi si podezřívavě prohlížel koženou pohovku a pak se radši posadil se zkříženýma nohama přímo na podlahu. Ben pokrčil rameny a udělal to samé, tváří v tvář lovci mimi’swee.

Ben zavřel oči a zpomalil svoje dýchání, aby se pokusil uvolnit svou rozrušenou mysl. Představoval si, jak relaxuje na zadní verandě ovčí farmy svého otce, v ruce má teplé pivo a před sebou další klidný a ospalý den.

Náhle se ozvala Sandy: „Co to děláte?“

Ben se zamračil a zvedl ruku, ale oči neotevíral. „O nic nejde, Sandy. Potřebuju, abyste byla chvilku zticha.“

„Ale…“

„Ššš. Uvolněte se.“ Jeho slova, pronesená zasněným hlasem, byla určená jak jí, tak i jemu samému. Uvolni se.

Slyšel, jak si Sandy sama pro sebe něco mumlá, ale ignoroval ji, srkal svoje vlažné pivo ze zaprášené láhve a seděl ve svém houpacím křesle v rohu verandy. Myslel na Nob’cobiho a představoval si jeho obličej s plochým nosem a vytáhlý krk. Náhle se lovec objevil vedle Bena, usazený v druhém houpacím křesle.

Nob’cobi zíral s otevřenými ústy kolem sebe. Vstal a opřel se o zábradlí verandy. Díval se na širou oblohu, na níž od jednoho obzoru k druhému nebyl jediný mráček. Zdálo se, že se trochu přikrčil a pak se znovu otočil tváří k Benovi. „Je to tady tak… tak veliké.“ Zachvěl se. Ben pocítil trochu lítost, že toho chudáka rovnou přivedl do tak cizího prostředí, ale Mo’amba udělal Benovi to samé. Kromě toho se mu po farmě stýskalo. „Neboj se, Nob’cobi. Na velikosti nezáleží.“

„Cože?“

„Toho si nevšímej. Byl to jenom špatný vtip.“ Ben si znovu lokl svého piva. Chutnalo zatraceně opravdově. „Takže, co ses mi to pokoušel sdělit?“

Nob’cobi nervózně polkl a jedním okem se díval za Bena. „Slyšel jsem v jeskyni divný zvuk. Nepřipomínal mi nic, co jsem kdy předtím slyšel.“

„Jak to znělo?“

Nob’cobi nakrabatil tvář a napodobil zvuk, který slyšel. Znělo to jako nějaká melodie. A ta melodie byla Benovi povědomá.

„Udělej to ještě jednou.“ Ben zavřel oči a soustředil se na poslech. Kde už to slyšel? Prudce otevřel oči a narovnal se. Kristepane, to je zatracená znělka té Jasonovy hry! Po cestě sem slyšel tu nesnesitelnou věc snad tisíckrát.

„Kde jsi to slyšel?“ vyhrkl Ben.

„Šel jsem se podívat. Abych zjistil, co vydává ten zvuk. Ale málem jsem vběhl přímo pod nohy crak’anovi, který nás pronásledoval. Tomu chytrému. I on šel za tím zvukem.“

„Sakra!“ Ben se vynořil ze snu, který se roztříštil na barevné střípky, a znovu se díval na Nob’cobiho v Blakelyho kanceláři. Postavil se. Nob’cobi ho následoval.

„Sandy, zůstaňte tady,“ řekl Ben a zasunul do své zbraně další zásobník. „Zamkněte dveře. Až uslyšíte zaklepání, rychle nám otevřete.“

Přikývla a následovala ho do chodby. „Co se děje?“

„Nemám čas na vysvětlování.“ Ben proklouzl dveřmi do oblasti recepce. „Zamkněte a buďte potichu.“

Slyšel, jak za ním zabouchly dveře a zapadla zástrčka. Obrátil se k Nob’cobimu. „Teď mi ukaž, odkud přicházel ten zvuk.“

Lovec se na něj díval prázdným pohledem. Sakra, tohle nebyla vhodná chvíle na další problémy s komunikací. Ben napodobil tu melodii a naznačil, že se rozhlíží kolem. Nakonec pokrčil rameny.

Nob’cobi přikývl a ukázal ke dveřím. Vyrazil jako první.

Ben sevřel pistoli tak pevně, až mu zbělely klouby prstů, a šel za ním. Co když přijde příliš pozdě? Zavrtěl hlavou. To se nesmí stát.

Šel za Nob’cobim zpátky ven. Zrovna když zatáčeli za roh, objevil se před nimi náhle Harry. Bylo to tak nečekané, že do něj Ben málem napumpoval jednu kulku.

„Tak jsi to dokázal,“ řekl Harry, udýchaný a zpocený ve své roztrhané uniformě. „Vezmeme tu sošku a padáme. Ostatní lovci ještě pořád odvádějí tu smečku crak’anů z naší cesty, ale moc dlouho jim to už nevydrží. Musíme…“

Ben zvedl ruku. „Už ji mám.“

„Skvělé!“

„Ale máme nový problém. Musíme si pospíšit.“ Ben pokynul Nob’cobimu, ať pokračuje kupředu, a mezitím stručně seznámil Harryho se situací.

Harry šel za nimi. „Takže si myslíš, že to je to Ashleyino dítě?“

Ben přikývl.

„Sakra. To není nejlepší doba na hraní videoher.“

Nob’cobi na ně zasignalizoval, aby byli potichu, a mávl na Harryho, aby k němu přistoupil. Zašeptal mu něco do ucha. Harry se zašklebil a vrátil se k Benovi. Tichým hlasem přeložil lovcova slova. „Tady Nob’cobi spatřil Malého Mikea. Ta hudba přicházela hned zpoza další zničené budovy.“

Ben přikývl. Tentokrát se napřed ujistil, že šlape na pevnou zem. Nechtěl zopakovat minulou chybu, která přilákala pozornost crak’ana. Všichni tři se tiše kradli kupředu kolem zničené jídelny. Okolí bylo poseto rozházenými hrncemi a pánvemi.

Po minutovém plížení uslyšeli teď už jim dobře známý zvuk škrábání drápů po kamenech a čenichání velkého zvířete. Nob’cobi, který byl pár metrů před Benem a Harrym, vyhlédl zpoza hromady nařezaného dřeva na prostranství za bývalou jídelnou. Náhle se rychle přikrčil a přitiskl se do rohu. Dal jim znamení, aby se nehýbali.

Ben viděl, jak se před nimi objevil silný ocas zvířete, který sebou mrskal ze strany na stranu a odhodil tak několik rozházených hrnců. Jejich rachocení bylo v mrtvém táboře nesnesitelně hlasité. Ocas jim pak opět zmizel z očí.

Nob’cobi na ně mávl, aby pomalu pokračovali kupředu. Ben se plížil jako první a vysunul se za roh jen tak tak, aby se mohl podívat na volné prostranství.

Zvíře k němu stálo zády a mávalo ocasem sem a tam. Ben pozoroval, jak zvíře natáčí hlavu doleva a doprava, jak zkoumá něco před sebou a hlasitě supí. Pak se přesunulo ke straně, aby si prohlédlo kořist i z jiného úhlu.

Ben málem vykřikl zděšením. Jak se zvíře pohnulo, odkrylo výhled na svůj zamýšlený cíl. Jason byl přivázán k jednomu ze sloupů a oči měl rozšířené strachem. Ale crak’an zatím jen sloup obcházel, odfukoval a čenichal, zjevně zmatený tím, že před ním kořist neutíká. Jako kočka, pomyslel si Ben, nebyl zvyklý na jídlo, které před ním prostě jenom sedí. Ben se vrátil zpátky za roh a nechal ještě Harryho, aby se podíval. Zašeptal mu do ucha. „Potřebuju, abys odlákal toho parchanta pryč. Jako jsi to udělal s těmi ostatními. Dej mi šanci, abych mohl osvobodit Jasona a odvést ho do bezpečí. Sejdeme se v Blakelyho kanceláři.“ Harry přikývl.

„Ale buď opatrný,“ varoval ho Ben. „Tenhle parchant je záludný.“ Harry se na chviličku přikrčil k Nob’cobimu. Pak oba vyrazili na východ, aby odlákali pozornost zvířete od Benova úkrytu.

Ben čekal, dokud se nepřesunuli o kus dál, zadržoval dech a modlil se, aby náhle neuslyšel Jasonův výkřik. To zvíře nebude čekat věčně. Nakonec ho ta novinka přestane překvapovat a pak zaútočí.

Napjatý a se svaly rozechvělými očekáváním se lekl, když se náhle ozval třískot pánví a hrnců východně od jeho úkrytu. Harry a Nob’cobi. Už bylo načase. Odvážil se vyhlédnout zpoza rohu, aby se podíval, jaký vliv měl ten hluk na crak’ana.

Zvíře stálo nehybně, uši mělo nakloněné dozadu a poslouchalo. Pak se celou hlavou pomalu otočilo po hluku a udělalo tím směrem několik kroků. Zastavilo se a znovu se podívalo na Jasona, přivázaného ke sloupu. Neskočí na návnadu. Nebo na ni aspoň neskočí dřív, než uloví tuhle snadnou kořist. Znovu vykročilo k Jasonovi.

Zatraceně! Ben pozvedl svou pistoli. Než stačil vystřelit, vyskočil na prostranství Harry se dvěma zprohýbanými hrnci v rukou.

Zaječel na zvíře. „Hej, ty tam, velkej chlapáku, co takhle trochu si pohrát?“ Aby svá slova podtrhl, udeřil hrnci o sebe.

Jeho hlas i bouchnutí přilákaly pozornost zvířete. Zařvalo a vrhlo se Harryho směrem. Vypadalo to, že jeho rychlost zastihla Harryho nepřipraveného. Zapotácel se o krok zpátky a téměř upadl. Ben zaskřípal zuby. No tak, pohni se, vojáku! Harry, jako kdyby slyšel jeho nehlasný rozkaz, vběhl zpátky do uličky.

Utíkající člověk představoval pro tu obludu příliš silné pokušení. Vyrazila za Harrym a zmizela v uličce mezi budovami.

Ben na nic nečekal. Jakmile zmizela špička ocasu zvířete, vyběhl na volné prostranství. K chlapci.

Po Jasonově tváři, umazané od sazí, stékaly slzy. Chlapec se stále díval ve směru, kterým to zvíře odběhlo. Bohudíky se nezdál být zraněný.

Ben se k němu rozběhl. Šoupání jeho bot po kamenech přilákalo Jasonovu pozornost. Po tváři mu přeběhl výraz hrůzy, než poznal, kdo to je. Pak mu vyhrkly nové slzy.

Ben byl u něj během několika vteřin. Objal ho přes provazy, uvolnil mu roubík a přemítal, kdo ho tady ke všem čertům mohl připoutat. Teď ale nebyl čas na kladení otázek. Jason se třásl vzlyky. „Už jsi v pořádku, synku. Jsi v bezpečí.“

Ale Jason vzlykal dál a pokoušel se mezi jednotlivými vzlyky promluvit. „Já… jsem se tě…, pokoušel zavolat… svou videohrou.“ Upustil hračku, kterou stále ještě svíral v rukách, a ta s hlasitým klepnutím dopadla na zem.

„To jsi udělal dobře.“ Ben se k němu sklonil, vytáhl nůž a začal přeřezávat provazy.

„Co moje… moje máma…, je v pořádku?“

„Je v pořádku. Je v bezpečí.“

Náhle sebou Jason začal zmítat. Házel sebou tak, že mu Ben ani nemohl rozvázat ruce. Konečně se mu to podařilo.

„Buď na chvilku v klidu. Musím ti sundat ještě ten poslední provaz.“

„Musím se podívat!“ Jason se zdál být šílený strachy.

„Na co?“

Jason zvedl tričko. Teprve teď si Ben všiml svítícího displeje na Jasonově opasku. Zářila na něm číslice 6.

Jason se podíval na displej a pak zasténal.

„Co to je?“

„To je bomba,“ odpověděl a v očích měl zoufalý výraz.

„O čem to sakra mluvíš?“

Jason ukázal na šedé kousky plastické trhaviny, připevněné k opasku. „Dal mi ji Chálid. Aby mohl ovládat Lindu. Je nastavená tak, že za šest minut vybuchne.“

„Tak ti ji musíme hned sundat.“ Natáhl se k chlapci s nožem v ruce.

Jason ustoupil. „Když jí sundáš, vybuchne taky. Dá se tomu zabránit jenom vyťukáním kódu.“

„Kdo zná kód?“

„Chálid… a ten někde nastavuje další bomby.“

Ten zatracený syčák. Jestli se mi dostane do rukou… „No, musí existovat nějaký způsob, jak to zneškodnit. Možná by Harry… je to expert na demolice.“ Ben si zakryl tvář dlaněmi. Zatracená práce. Jak sem může Harryho zavolat, aby přišel včas? Měli se sejít v Blakelyho pracovně až za další půlhodinu. Sevřel ruce v pěst a přitiskl si je ke spánkům. No tak, chlape, mysli! Ben se díval, jak se číslice 6 na displeji mění v pětku.

Ve své malé jeskyni sebou Ashley plácla na polštář. Zase byla odsouzena k pobytu v cele. Na prahu stáli tři strážní a v houbové záři se blýskaly diamantové čepele jejich nožů. Pokoušela se jim jednak pantomimicky a jednak opakováním jména Sin’jariho vysvětlit, že je v útoku na Mo’ambu nevinně, ale všechno bylo marné. Její jediný svědek, Mo’amba, byl na pokraji smrti.

Její pozornost přilákal rozruch u vchodu do jeskyně. Spatřila, jak kolem strážných strčili za ní dovnitř Michaelsona, který se po došlápnutí na svůj zraněný kotník zapotácel, ale v poslední chvíli udržel rovnováhu a neupadl.

„Ti sráči mi sebrali zbraně,“ řekl a přešel k ní. „Všechny. Co se děje?“

„Promiň, to byla moje chyba,“ řekla a vstala. Svaly měla pořád ještě napjaté z pocitu marnosti. „Byla jsem ve špatný čas na špatném místě.“ Odvyprávěla Michaelsonovi, jak se seběhl Sin’jariho útok na Mo’ambu, i to, jak dopadl její zásah. „Byla jsem chycena takříkajíc s kouřící pistolí v ruce. Našli Mo’ambu s bodnými ranami v hrudi a já jsem stála nad ním, s vražednou zbraní v ruce. Těžko je můžeme vinit.“

„Co se stane?“

Pokrčila rameny. „To nevím. Myslím, že zatím se všichni starají spíš o Mo’ambu než o nás.“

„Myslíš, že má nějakou šanci, že to přežije?“

Ashley potřásla hlavou. „Pochybuji. Ztratil hodně krve. Kdyby to bylo v jeho silách, určitě by využil svých telepatických schopností k tomu, aby na všech vlnových délkách vysílal, co se stalo, a že za to může Sin’jari. To, že zůstává potichu, u něho znamená, že je téměř mrtvý. A až zemře, myslím, že ani jeden z nás nebude mít moc velkou naději, bez ohledu na to, jestli se Ben stihne vrátit včas nebo ne.“

Michaelson se podíval na hodinky. „Už mu zbývá jenom necelých osm hodin.“

Ashley s povzdechem řekla: „Teď spíš doufám, že se nevrátí. Členové kmene jsou tak rozzlobení, že i kdyby se vrátil s tou soškou, řekla bych, že ho jednoduše popraví s námi. Bylo by nejlepší, kdyby zůstal stranou.“

„To neudělá.“

„Já vím.“ Sedla si zase na polštář a pokynula Michaelsonovi, aby udělal totéž. „Kéž by existoval nějaký způsob, jak ho varovat. Říct Harrymu a Benovi, aby se nevraceli.“

„Žádný způsob není. Ben se pro tebe vrátí, ať se stane, co se stane.“

Uhodila se pěstí do kolene. „Tak musím přijít na nějaký způsob, jak říct vesnici o Sin’jarim. Na nějaký způsob komunikace. Ale oni se ani nebudou snažit mi rozumět. Mají úsudek zastřený zlostí.“

„Možná se Harry vrátí s Benem, než Mo’amba zemře. Mohl by přeložit tvoji výpověď.“

„I kdyby to udělal, myslíš, že nám budou věřit? Sin’jari je jedním z jejich starších. Bude to jeho slovo proti mému.“

„Tak budeme potřebovat nějaký důkaz. Co si vlastně myslíš, že se ten parchant chystal udělat?“

„Nic dobrého, to je jisté. Myslím, že chce nějak sabotovat Benovu misi. Nějak ji překazit.“

„Kdybychom mohli prokázat tohle, hodně by to podpořilo tvoje další tvrzení.“

„Ale jak?“ zeptala se vyčerpaně.

„Chytit ho při činu, až se vrátí. Jediná snadná cesta do vesnice z jeskyně Alfa je tou červí dírou. Jestli odešel nahoru tudy, pak se tudy taky vrátí.“

„A jak myslíš, že ho přistihneme, když jsme zavření v téhle cele?“

Pokrčil rameny. „Hele, nemám odpověď na všechno.“

Zavrtěla hlavou nad zbytečeností jejich úvah. „Navíc tohle všechno závisí na tom, jestli Mo’amba přežije, dokud se Ben a Harry nevrátí. Kdyby mohl…“

Od strážných u vchodu k nim dolehl kvílivý nářek. Podobný nářek zněl po celé vesnici, pronikal skálou jako papírem, a byl tak působivý, že Ashley naskákala na pažích husí kůže.

Michaelson si přikryl uši a oči stočil ke vchodu.

Nářek ustal tak náhle, jako začal. Náhlé ticho bylo obrovské a prázdné, jako kdyby ze vzduchu bylo odstraněno něco životně důležitého.

Ashley si všimla, jak se jeden ze strážných podíval jejím směrem. Pod vyklenutým obočím se v jeho očích leskly slzy a také něco jiného – nenávist.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se Michaelson.

„Čas právě vypršel. Mo’amba je mrtvý.“

Ben chtěl zrovna vstát, když to na něj dopadlo. Bylo to jako exploze přímo v mozku. Zapotácel se a klesl zpátky na kolena. Nejdřív si pomyslel, že musela vybuchnout nějaká bomba, třeba ta, kterou měl Jason na opasku, ale když namáhavě otevřel oči, viděl, jak se na něj Jason tázavě dívá.

„Není ti něco?“ zeptal se chlapec, který si nejspíš nevšiml toho, co se právě stalo.

Ben zavrtěl hlavou. „Nic mi není…“ Pak svět zčernal.

Co to sakra bylo? Snažil se zápasit, ale vypadalo to, že se vznáší v prázdném vesmírném prostoru bez hvězd, neměl se oč opřít ani s čím bojovat. Nebyl v bezvědomí, jen ho obklopovala nekonečná černota.

Pak se v temnotě před ním objevil jeden jediný mdle zářící uhlík. Soustředil se na toto znamení jako na nějaký vzdálený maják, až jeho záře zesílila do jasného plamene. Pak světlo promluvilo hlasem jeho dědečka a plamen se s každým slovem zachvěl. „Bene…, Bene…, musíš si… pospíšit…“

Teď už Ben poznal Mo’ambovo volání. Ale nyní na ně nebyl čas. „Co se děje? Co se stalo? Stalo se něco Ashley?“

„…slabý… unavený…“ Plamen opět pohasl a změnil se v nepatrné světélko. „… musíš si pospíšit…“ Pak se proměnil v původní mdlý uhlík a nakonec zhasl docela. A v nastalé temnotě Ben cítil prázdnotu. Nějak věděl, že Mo’amba nepřerušil spojení, ale že odešel. Odešel navždy. Když se kolem Bena znovu objevil skutečný svět, zjistil, že mu po tvářích stékají slzy.

„Bene, co se děje?“ Jason třásl Benovým ramenem.

Ben vstal z kamenné země, na niž se zhroutil. Mo’amba byl mrtvý. Věděl to tak jistě, jako znal otcovo jméno. „Jsem v pořádku,“ odpověděl chlapci.

„Omdlel jsi.“

„Neboj se, to je dobré.“ Poplácal Jasona na koleno a přitom přemítal o významu posledního Mo’ambova naléhavého vzkazu. Mo’amba chtěl, aby se Ben okamžitě vrátil. Aby neztrrácel čas. Ale proč měl tak spěchat? Benovi pořád ještě zbývalo sedm hodin do vypršení časového limitu. Něco se muselo stát. Muselo se objevit nějaké nové nebezpečí.

Jason se na něho starostivě díval, ale neříkal ani slovo.

Ben se podíval na časové zařízení na Jasonově opasku. Na displeji pořád ještě svítila pětka. Mo’amba po něm chtěl, aby si pospíšil. Bez legrace. Potřeboval nějaký plán. Musel se nějak spojit s Harrym. Dostat ho sem zpátky, aby zneškodnil tu bombu.

Pak mu to došlo… Ksakru, proč ho to nenapadlo dřív?

Vždyť měl možnost, jak se spojit s Harrym. Nebo přinejmenším s Nob’cobim, který mohl vyřídit Harrymu, ať se sem co nejrycheji vrátí. Mo’ambovo volání mu to připomnělo. Mohl udělat to samé. Nikdy to ještě nezkoušel na takovou vzdálenost… a dalo se pochybovat o tom, že Nob’cobi se zrovna nachází v uvolněném stavu, aby mohl vnímat jeho volání, ale bylo to možné. Mo’amba to Benovi předtím také udělal. Musel to aspoň zkusit.

„Jasone, já vím, že to bude vypadat pěkně trhle, ale budu se muset soustředit. Potřebuju, abys zůstal potichu.“

„Dobře, ale co…“

„Ššš. Později.“ Ben si sedl se zkříženýma nohama na zem, zavřel oči a začal zhluboka dýchat. Znovu si představoval domov svého dětství v okolí Perthu. Oranžový prach. V dálce klokani. Domov.

Zase seděl na vrzavém houpacím křesle na verandě, ale tentokrát se neobtěžoval představováním nějakého piva. Místo toho se horečnatě soustředil na obrázek Nob’cobiho, kterého si vybavil v křesle vedle sebe. Doplňoval další a další detaily lovcova zevnějšku. Jizvu na jeho tváři, šedivějící pramen vlasů na jeho temeni. Jak se soustředil, Nob’cobiho obraz se na okamžik změnil ve skutečnost. Nob’cobi k němu překvapeně obrátil tvář a pak zase zmizel.

Zatraceně! Ben se soustředil znovu. No tak, Nob’cobi, na vteřinku jsi mě tam zahlédl. Víš, co chci. Znovu ho začal přivolávat. No tak, poslouchej. Nic. Vytrvával ve svém snažení po dobu, která mu připadala jako dlouhé minuty. On ale neměl k dispozici minuty.

Zrovna když už chtěl Ben vykřiknout zoufalstvím a vzdát to, objevil se Nob’cobi. Vypadal udýchaně. „Co chceš?“ zavrčel na Bena. „Málem jsem zakopl a upadl, když jsi zavolal poprvé. Měl bys…“

„To stačí! Potřebuju tady Harryho. Okamžitě!“

„Už se stejně vracíme. Ten crak’an pro tebe musí mít slabost. Přestal nás pronásledovat a obrátil se zpátky vaším směrem. Už jste tam odtud odešli?“

„Ne. Máme tu problém. Potřebuju, abyste s Harrym zapomněli na Malého Mikea a setkali se se mnou v kanceláři. Utíkejte tak rychle, jak jenom můžete.“

„Měli byste udělat totéž. Ten crak’an se k vám blíží rychle.“

„Pospěšte si.“ Ale Nob’cobi už zmizel.

Ben se vynořil ze sna a zjistil, že na něj Jason zírá.

„Co to děláš?“

„To je na dlouhé povídání,“ odpověděl Ben a vstal. „Brzy budeme mít společnost.“ Ulehčeně si oddechl, když si všiml, že na Jasonově displeji svítí číslice 4. Ve snech čas běžel nějak podivně. Připadalo mu, že snil mnohem déle než pouhý okamžik. „Můžeš utíkat?“

Jason přešlápl z nohy na nohu, zjevně plný nervózní energie. „Jasně.“

„Tak padáme.“ Ben ho popadl za paži a vyrazili pryč, zrovna v okamžiku, kdy Ben rozeznal škrábání drápů Malého Mikea, blížící se k nim z opačného směru. Zrychlili do rázného sprintu. Kancelář byla sotva sto metrů daleko. Doběhli k ní s Jasonem během pár vteřin. Číslice na opasku se změnila ze čtyřky na trojku, zrovna když probíhali zničenou oblastí recepce. Tak a teď si zatraceně pospěš, Harry.

Ben přešel ke dveřím, vedoucím do nitra budovy, a zaklepal na ně. „To jsem já, Ben,“ zavolal. Slyšel, jak se odsunuje zástrčka, dveře se otevřely.

Ven vykoukla ustaraná tvář Sandy. Všimla si Jasona a rozšířily se jí oči. „Vy jste našel toho chlapce!“ Vyběhla ven a objala Jasona tak silně, jako kdyby jí nalil do žil nový život.

Pak se za nimi ozval hlas: „Tak proč ten spěch?“ Harry vběhl do recepce. Nob’cobi vstoupil opatrně za ním.

Ben si všiml, jak se Jasonovi překvapením rozšířily oči, když si poprvé všiml malého lovce mimi’swee.

Popadl Harryho za rameno a odtáhl ho dopředu. „Jason má na sobě výbušniny. Máme jenom pár minut, než to vybuchne. Potřebuju, abys tu bombu zneškodnil.“

„Cože sakra?“ řekl Harry a přešel k Jasonovi. „Ukaž mi to.“

Po Benových slovech Sandy Jasona pustila, jako kdyby měl mor, a ustoupila dozadu do haly.

Jason ukázal na svůj opasek, ale pořád se díval Harrymu, který si k němu klekl, přes rameno na Nob’cobiho. Teď mu na opasku červeně svítila dvojka. Harry si Jasona natočil a opatrně ohmatával zařízení, aby mohl prozkoumat celý opasek. Pak řekl jenom: „Hmm.“

„No?“ zeptal se Ben.

„Takovou práci jsem už viděl. Odpalovací zařízení je umístěno v téhle malé plechové krabičce. I kdybych měl dost času a potřebné nářadí, nedostal bych se k němu bez značného rizika. Bez kódu to dítě vyletí do povětří.“

„Zatracená práce!“ vyhrkl Ben. „Tak to jsme v hajzlu.“

Harry pokrčil rameny a sáhl po přezce opasku, čímž vyvolal znepokojené Jasonovo „Ne!“ Harry ho ignoroval a opasek rozepnul. Harry si stoupl a držel rozepnutý opasek daleko od sebe, jako kdyby to byl nějaký jedovatý had.

Jason se odpotácel pryč. „Ale vždyť to mělo při rozepnutí bouchnout.“

„Kdo ti to řekl?“ zeptal se Harry.

„Chálid.“

„Tak to lhal. Kolem opasku není žádný obvod.“

Jason stál a chvěl se po celém těle. „Ale to… to jsem to mohl kdykoliv… sundat.“ Ben si všiml, že chlapce zjevně daleko víc znepokojila tato skutečnost než to, že málem vyletěl do vzduchu.

Harry přikývl. „Jo. A teď, kdyby vám to nevadilo“ – ukázal na číslici 1, zářící na opasku – „tahle věc stejně vybuchne.“

Ben popadl opasek od Harryho. „Všichni jděte dozadu do budovy. Hodím tohle děťátko tak daleko, jak to jenom půjde. Pak rychle vypadnu.“

Harry shromáždil všechny do chodby a Ben vyrazil ke dveřím. Harry za ním zavolal: „Neházej jako holka. Na tom pásku je pořádná dávka trhaviny.“

„Ukliď všechny do vzdálené části budovy!“ Ben vyběhl ze dveří. Několik metrů před budovou se zastavil, aby měl dostatek volého místa k rozmachu. Právě když zvedal opasek, aby ho odhodil, vyrazil proti němu Malý Mike.

Pouhé tři metry před ním najednou vyskočil zraněný crak’an s nízko skloněnou hlavou a výhružně na Bena zasyčel. Zvíře Benovi zablokovalo cestu vpřed.

Ben zašmátral po své pistoli, ale nahmatal jenom prázdno. Nechal pistoli v budově. O několik kroků ustoupil.

Malý Mike otevřel čelisti a triumfálně na něj zaječel.

„Táhni ke všem čertům!“ Ben mrskl opaskem po otevřené tlamě, otočil se na podpatku a vběhl do bezpečí budovy. Jen na mžik pohlédl přes rameno a spatřil, jak se zvíře pokouší přední prackou sundat pásek z tlamy.

Právě sis ukousl moc velký sousto, ty parchante.

Ben vběhl zničenými předními dveřmi a zabočil do chodby. Když dosáhl prahu, exploze za ním rozervala svět na kusy. Síla výbuchu Bena popadla a mrštila jím chodbou.

Po dopadu se snažil přejít do kotoulu, ale když narazil na podlahu chodby, něco prasklo. Ležel natažený na zemi a dopadla na něj sprška sutě. Vzápětí ho zavalil oblak dusivého kouře.

Objevil se u něj Jason. „Bene, nestalo se ti nic?“

Ben místo odpovědi jenom zasténal.

Harry si k němu klekl. „Já se na něj podívám.“

Ben se zvedl na ruce a kolena a vykašlával kouř z plic. Pod krkem cítil silnou bolest. Měl vymknuté rameno, ale přežije to.

Vzhlédl k ustaraně se tvářícímu Jasonovi. „Až se z tohohle dostaneme, koupím ti kšandy. Už nebudeš nosit žádný pásky.“

Když došlo k výbuchu, Chálid viděl, jak v Lindě zemřela všechna naděje. Neobratně zápasila s poslední bombou a zjevně se snažila nedívat se neustále na hodinky a sledovat, jak Jasonovi dochází čas. Ve spěchu zkřížila dva dráty špatně a málem omylem aktivovala detonátor. Chálid zrovna opravoval její chybu, když uslyšeli ozvěnu exploze, která k nim dolehla z druhé strany základny.

Ozvěna utichla a Linda se na Chálida už jenom podívala.

„Prostě nebylo dost času,“ řekl Chálid, ačkoliv ve skutečnosti nikdy neměl v úmyslu chlapce zachránit. Pozorně si Lindu prohlížel. Očekával, že proti němu vztekle vyjede, že bude plakat a křičet. Ale ne. Jen se na něj dívala a její oči byly chladně mrtvé. Tak vypadala žena, která se už úplně vzdala.

Dobře. Nepotřeboval, aby mu teď začala dělat nějaké scény. Učila se. Sobecký zájem. Pouštní slunce spálí ty, kteří se pohybují příliš pomalu. Potřásl hlavou. „Doděláme to tady.“

Otočila se a dívala se přes základnu na oblak kouře z výbuchu. „Nefungovalo to,“ řekla prázdně.

Položil na zem malý šroubováček. „Cože?“

Ukázala olověně těžkou paží. „Ten sloup…, ke kterému byl Jason přivázaný. Je netknutý.“

Chálid se narovnal a podíval se. Měla pravdu. Ten sloup vypadal naprosto nepoškozený. Jak to bylo možné?

Pozorně si prohlížel šířící se dým. Něco tu nehrálo. K výbuchu došlo trochu západně od toho sloupu. „Ten kluk se musel nějak osvobodit z provazů. Odešel kus od sloupu.“

Jeho slova zažehla záblesk naděje v jejích očích, ale pak ta naděje zase pohasla, když si Linda uvědomila, že ať už se Jason osvobodil od sloupu jakkoliv, k výbuchu v každém případě došlo.

„Jdeme,“ poručil jí Chálid.

Neprotestovala a šla s ním.

35. KAPITOLA

BEN SEDĚL NA KOŽENÉ POHOVCE V BLAKELYHO KANCELÁŘI A OŠETŘOVAL si zraněné rameno. Musel pokračovat dál. Z toho posedávání mu v rameni pulzovalo. Harry mu ho už před chvílí bolestně vrátil do kloubní jamky.

Jason teď seděl vedle něho a kopal do pohovky patami, stále ještě plný napětí. Ten chlapec prošel pravým peklem. Konečně jim dovyprávěl události, které vedly až k tomu, že ho Ben objevil.

Sandy seděla v křesle za stolem dr. Blakelyho a nepřítomně si na jeden prst natáčela pramen svých vlasů. Pod očima měla obrovské tmavé kruhy. „Chudák doktor Blakely,“ zamumlala.

Ben přikývl. Litoval všech špatných myšlenek, které k vůdci téhle zatracené výpravy choval. Nezasloužil si takhle zemřít.

Harry se konečně znovu objevil ve dveřích do kanceláře. „Všechno je připravené, Bene. Můžeme vyrazit.“

Bylo už načase. Mo’ambova zpráva o nebezpečí stále palčivě žhnula v Benově mysli. Tohle čekání bylo trýznivé, ale Harry trval na tom, aby si Ben na několik minut odpočinul, zatímco on dá dohromady nějaký rychlejší způsob, jakým se Ben bude moci vrátit k Ashley. Ben se zvedl z pohovky. Pocítil ostré píchnutí ve svém protestujícím rameni. „Tak mi ukaž, o čem jsi to mluvil,“ řekl Ben a zamrkal bolestí.

„Je to hned před kanceláří. Pojď.“ Harry šel jako první.

Ben nakázal Jasonovi, aby zůstal na svém místě, a vydal se za Harrym spálenou chodbou. Vchod byl úplně zničený a dveře se kývaly na uvolněných pantech.

Harry mávl na dva lovce mimi’swee, kteří odvedli crak’any daleko za základnu. Už se vrátili a ani nevypadali z těch několika hodin hraní na kočku a myš unaveně. Harry jim pochvalně poklepal na rameno a pak pokračoval v cestě před budovu.

„Odejdu s chlapcem, jakmile vyrazíš,“ řekl Harry. „Vyjedeme výtahem do bezpečí, ale ty si musíš pospíšit.“

„Já vím. Ale hlídej si záda a chraň Jasona. Pořád je tu někde šílenec, který připravuje bomby, a já nechci, aby mu Jason znovu padl do spárů.“ Ben poprvé spatřil mělký kráter po explozi. Měl v průměru skoro dva metry. Kameny na povrchu vypadaly jako spálené. Všiml si, že tu nebylo tělo Malého Mikea.

Ben se chmurně usmál. Tu obludu to pravděpodobně roztrhalo na mrňavé kousíčky. Obrátil se k Harrymu. „Tak co máš schované v rukávu?“

Harry se usmíval od ucha k uchu. „Pojď se podívat.“ Odvedl Bena ke straně budovy a hrdě ukázal rukou: „Moje mistrovské dílo.“

O zeď se tu opíral černý motocykl, nastříkaný chromem. Ben uznale hvízdl.

„Přivezl jsem ho ze své ložnice, jakmile jsem se tu porozhlédl. Napadlo mě, že to je způsob, jak se rychle dostat zpátky k červí díře. Tohle děťátko předhoní každého zatraceného crak’ana.“

„To byl sakra dobrý nápad.“ Ben pohladil rukou sedadlo. „Je v tom benzin?“

„Jo.“

„Tak vyrazíme na okružní jízdu. Nevím, kde je ten zatracený Chálid ani co má za lubem, ale nemyslím, že by bylo dobré čekat.“

„A co ta žena, kterou má jako rukojmí? Ta bioložka?“ zeptal se Harry. „Neměli bychom se po ní podívat?“

Ben zavřel oči a zaťal ruce v pěst. Představil si Lindin nervózní úsměv. Další slova pronášel strašně nerad. „Ne,“ řekl napjatým hlasem, „bylo by to moc riskantní. Podle toho, co víme, už může být mrtvá. Prostě dostaň chlapce k výtahu a pryč odsud.“

Harry přikývl. „Tak jdeme na to.“

Během několika minut měl Harry všechno připravené. Ben nasedl na motorku a pod levé stehno si zasunul pušku. Ve svém batohu neměl nic kromě sošky ohny, zabalené do papíru.

Jeden z lovců mimi’swee – Ben si nepamatoval jeho jméno – neochotně nasedl na motorku za něj.

Ben vzdychl, zavolal Harryho a ukázal na drobného lovce. „Můžu tu sošku vrátit sám.“

„Není bezpečné cestovat sám. Určitě tu budou další smečky. Teď už jeďte!“

Vedle motorky stál Jason a vypadalo to, že je z Benova odjezdu nervózní.

Ben na něj mrkl. „Vrátím se. A až mě příště uvidíš, tak bude za mnou sedět tvoje máma.“

Tomu se Jason trochu pousmál, ale jeho oči byly stále plné obav a starostí. „Buď opatrný, Bene.“

„To jsem vždycky.“ Ben přidal plyn, motorka zařvala a Ben se mimoděk usmál. Jeho úsměv se ale proměnil v grimasu, když sevření jeho spolujezdce zesílilo natolik, že prakticky odřízlo krevní oběh v celé spodní polovině Benova těla. Ben ho uchopil za křečovitě sevřenou paži. „Uklidni se, kámo.“ Sevření povolilo… ale jenom trochu.

Ben naposledy zamával a vyrazil nevelkou rychlostí dopředu. Bylo tu příliš mnoho rozházených sutin, aby se dalo jet rychleji, než jak by člověk dokázal běžet. Ale po několika minutách, když si Ben zvykl na řízení motorky, rychlost zvýšil a opět se mu vrátila nálada. Proletěl kolem pole poražených stanů a mířil na východ, aby objel propast se zničeným mostem. Ze všech sil se pokoušel ignorovat zbytky lidských těl, které po cestě míjel. Vypadají jako zvířata, které srazilo auto, myslel si urputně. Jeho úsměv pohasl a změnil se v úzkou linku sevřených rtů.

Naštěstí během pár minut vyjeli ze základny a ujížděli k severní stěně jeskyně. Ben zhluboka vdechoval čistší vzduch a oceňoval, že už tu není tak cítit kouř a tlející maso.

Když ujížděl po hrubé cestě směrem ke vzdáleným skalním obydlím, pozorně se díval, jestli před sebou nezahlédne nějaké známky přítomnosti crak’anů. Nic. Ale byl si plně vědom toho, že temnota za dosahem světel jeho motorky může těch zvířat ukrývat celá stáda.

Zadržel dech, řítil se kupředu a zpocenými dlaněmi svíral řidítka motocyklu. Neustále se rozhlížel a namáhal oči, aby pronikly za černou oponu, spuštěnou kolem motorky. Z dálky se ozvalo nějaké zavytí, ale jinak po zvířatech ani stopa. Naštěstí dosáhl severní stěny jeskyně, aniž by se setkali s jediným crak’anem. Bylo to skoro až moc jednoduché.

Vypnul motor.

Drobný lovec vmžiku seskočil z motorky a rychle od ní ustoupil, jako od nějakého zlého tvora. Ben popadl svou pušku a s rozsvícenou baterkou následoval svého čilého společníka nahoru po skalní stěně plné vytesaných obydlí, k místnosti ohny. Lovec tam dorazil jako první a prakticky vletěl do jejího bezpečí. Ben ho těsně následoval.

Když dorazil ke vchodu do jeskyně, lovec, který byl před ním jen několik kroků, najednou padl nazad Benovi do náruče. Co to sakra znamená? Z jeho drobného hrudníku vystupovala rukojeť dýky. Lovec v jeho rukou ztuhl a vzápětí mu tělem proběhla divoká křeč. Ben už ho nemohl udržet a pustil ho na podlahu.

Jed.

Namířil svou svítilnu dopředu. Před ním stáli přikrčení dva svalnatí a zatraceně povědomí mimi’swee. Byli to silaris, ti jedovatí.

Ben o krok ustoupil, aby měl dostatek prostoru k pozvednutí pušky. Když ji ale přiložil k rameni, něco ho udeřilo zezadu do hlavy. Zhroutil se na kolena a před očima se mu roztančily spršky barevných jisker. Padl na zem a puška mu vypadla z prstů.

Bolest stlačila jeho zorné pole do jediného bodu. Ale to stačilo, aby viděl, jak ho překračuje vychrtlá postava Sin’jariho. Otřel ze své hole Benovu krev, naklonil se nad ležícího Bena a zadíval se mu do očí. Když se Ben propadal do černoty, Sin’jari se triumfálně usmál.

„Říkám ti,“ ozvala se Ashley, která přecházela sem a tam po jejich malé cele, „že ten zatracený Sin’jari to měl všechno předem naplánované. Celou tu věc na mě narafičil.“

Michaelson si prohlížel strážné u vchodu do jejich vězeňské cely. „Z toho, jak se na nás ti chlapci pořád dívají, bych neřekl, že by měli náladu naslouchat hlasu rozumu, i kdybychom nakrásně mluvili jejich jazykem.“

Ashley se také podívala na čtyři strážné mimi’swee. „Víš, co je na celé téhle situaci to nejhorší? Že nás budou mít pořád za vrahy. A je to moje vina. Dělám antropologa už skoro deset let, a takhle jsem zpackala první kontakt s novým kmenem.“

„Ashley, přestaň se obviňovat. Ta situace je zcela výjimečná. A všechno to podělal Sin’jari. Ne ty.“

Ashley procedila: „Kéž by existoval nějaký zatracený způsob, jak to všechno napravit. Kdybychom aspoň mohli…“

Náhlé hlasy strážných Ashleyina slova přerušily. Pokročila dopředu, aby viděla, na koho jejich hlídači mluví, a poznala zjizvenou tvář Tru’guly, velitele klanu lovců a dobrého přítele Mo’amby. To nevěstilo nic dobrého.

Tru’gula vyštěkl něco na strážné, patřící mezi jeho lovce. Ti ustoupili stranou, aby jejich představený mohl projít. Tru’gula se vbelhal do místnosti a svíral svou hůl tak pevně, až mu zbělely klouby prstů. Zastavil se před Ashley a jenom na ni zíral raněným pohledem. Zdálo se, že ji odhaduje a zkoumá.

Ashley věděla, že by tento okamžik neměla propást. Třeba ji Tru’gula vyslechne. Otočila se k Michaelsonovi a popadla ho za ramena. „Co se děje…,“ začal Michaelson.

„Tiše,“ řekla mu. „Pokusím se s ním domluvit. Tohle je možná naše poslední šance, jak si získat nějakého spojence.“ Natočila Michaelsona tak, aby stál čelem k ní. Sama se pak obrátila na Tru’gulu. Ukázala na majora. „Mo’amba.“ Znovu popadla Michaelsona za ramena a zopakovala: „Mo’amba.“

Potom o krok ustoupila a ukázala na sebe. „Sin’jari.“ Napodobila jeho afektované držení těla a znovu na sebe ukázala: „Sin’jari.“ Tru’gula se na ni díval prázdným pohledem. Ashley obrátila oči v sloup, ale pokračovala v napodobování Sin’jariho. Stoupla si před Michaelsona, naznačila vytažení nože z imaginárního pouzdra a pantomimicky znázornila dvojité zabodnutí nože do Michaelsonovy hrudi. Pak opět ustoupila a poklepala si prstem na prsa. „Sin’jari!“ řekla divoce.

Tru’gulovy oči se zúžily a jeho raněný obličej ztuhl vztekem. Ashley ustoupila o kousek dozadu. Rozuměl? A jestli ano, věřil jí? Právě obvinila jednoho člena rady starších z vraždy.

„Sin’jari,“ zasyčel Tru’gula. „Sin’jari!“ Postoupil o krok k Ashley. Odolala nutkání ustupovat před ním, protože instinktivně věděla, že si musí stát na svém a na své pravdě. Dívala se Tru’gulovi do očí a vůbec neuhnula, když se zastavil těsně před ní.

Díval se na ni dlouho, Ashley to připadalo jako několik minut a pak promluvil. Bylo zjevné, že se svými slovy zápasí. Ukázal na svou hlavu: „Mo’amba… moudrý.“ Popadl Ashley za rameno. „Mo’amba… věřit… ti.“

Přikývla, aby mu dodala odvahu.

„Harry na něm zjevně zapracoval,“ zamumlal Michaelson.

Velitel lovců se otočil k majorovi. „Pokrevní bratr.“ Objal ho paží kolem ramen. „Věřit.“ Pak se obrátil zpátky k Ashley. „Tru’gula… Tru’gula… věřit… ti.“

Slyšela správně? Rozuměla mu správně? Tru’gula jí věřil! Ulehčené se naklonila kupředu a objala Tru’gulu, oči se jí zalily slzami.

Tru’gula se osvobodil z jejího objetí. „Nebe…zpečí. Tady. Jít! Hned!“ Tru’gula se ji pokusil odtáhnout k východu z jeskyně.

„Počkejte.“ Vytrhla svoji paži z jeho sevření. „Jestli nám věříte, tak to můžete říct ostatním. Není třeba, abychom utíkali.“

Tru’gula se na ni zmateně díval. Nerozuměl jí. Podíval se ke vchodu, pak zpátky na ni. Pak si ztěžka povzdychl. „Tru’gula… věřit ti.“ Pak rozpřáhl ruce, jako kdyby chtěl obejmout celou vesnici kolem nich. „Nevěřit.“

Ashley si uvědomila, že měl v úmyslu jim pomoci k útěku. Chtěl, aby unikli žalobcům. Nevěřil, že její nevinu přijmou i ostatní lidé. Vesničané byli vůči cizincům příliš podezřívaví.

„Jít. Hned,“ zopakoval Tru’gula.

Ashley zůstala stát. „Ne.“

Michaelson se postavil vedle ní. „Myslím, že bychom měli radši jeho pomoc přijmout.“

„Kdybych utekla, bylo by to jako přiznání viny. Nemůžu přece ty lidi nechat, aby si mysleli, že jsme chladnokrevní vrazi.“

„Ale Ashley. To je riziko.“

Potřásla hlavou. „Před chvílí jsi se zmínil o nějakém plánu. O způsobu, jak prokázat mou nevinu. Myslela jsem si, že to je jenom plané snění. Ale s Tru’gulovou pomocí by to snad šlo provést.“

„Snad? To není moc povzbudivé, když se bude hrát o naše životy.“

Podívala se mu přímo do očí. „Musím to zkusit.“

Linda měla pocit, že má nohy z olova. Vláčela se za Chálidem a bez vůle automaticky kladla jednu nohu před druhou. Dívala se na Chálidova záda, mířící ke vzdálenému výtahu. Věděla, že by ho měla nenávidět a opovrhovat jím. Ale byla příliš ochromená.

Zklamala Jasona. Slíbila mu, že se vrátí. Představovala si jeho oči, když ho přivazovala k tomu sloupu. On věděl, že zemře. Měla být schopná tomu nějak zabránit, ale její strach ji zlomil. Strach z Chálida. Strach ze smrti. Svou nečinností zpečetila Jasonův osud.

Po tváři jí stekla slza.

Celý její život vlastně ovládal strach. Ať už se jednalo o její klaustrofobii nebo nějakou jinou úzkost, strach byl jejím neustálým společníkem. Nakonec vyústila tato její paralyzující slabost ve smrt dítěte.

S Jasonovou smrtí svůj strach přemohla. Teď už jí zbyl jen pocit viny.

Chálid se před ní zastavil. „Poslouchej. Neslyšíš něco?“

Linda nic neslyšela. Neodpověděla mu, bylo pro ni příliš obtížné formulovat nahlas jakákoliv slova.

Chálid ukázal. „Tamhle!“

Linda se podívala tím směrem. Temnotu probodávala světla, která ozařovala výtahovou šachtu. Byla to klec výtahu, klesající k podlaze jeskyně. Někdo přicházel.

Dokázala rozeznat pušky a další zbraně, probleskující mezi mřížemi stěn klece a ježící se jako ostny dikobraza. Přicházely posily.

Chálidovy oči se zúžily do tenkých škvírek. „Byli jsme tak zatraceně blízko. Stačilo jenom pár dalších minut.“

Linda se teď musela trochu usmát a vychutnat si Chálidovo ohromení. „Řekla bych, že tudy asi neodejdeš.“

Chálid se na ni podíval, sundal si batoh a začal se v něm přehrabovat. Vyndal z něho malou vysílačku. Byla jiná než ty, které ovládaly bomby, jež mu Linda pomáhala pokládat.

„Co to děláš?“

„K zemi.“ Pozvedl vysílačku a stiskl tlačítko. Na krabičce se rozsvítilo zelené světélko. Chálid popadl Lindu a skočil s ní za částečně zhroucenou budovu. Od výtahu se ozval hlasitý výbuch, který jejich směrem přivál trosky a kouř.

Když se nejhustší kouř rozptýlil, Chálid vykoukl, aby zhodnotil svoje dílo. Linda ho následovala, aby viděla, co udělal.

Tam, kde původně stála základna výtahu, teď byl jenom doutnající kráter. Podívala se vzhůru. Zbýval jen jeden nepoškozený reflektor, který osvětloval strašidelnou scénu. Jako ve zpomaleném záběru viděla, jak se zbytek výtahové šachty začíná hroutit. Klec nekontrolovatelně padala k zemi. I přes to, že měla uši zalehlé od výbuchu, slyšela křik.

Schovala se zpátky za zhroucenou zeď a zavřela oči. Čekala po dobu, která jí připadala jako roky. Potom to uslyšela. Dunivou ránu, jak klec dopadla na zem. Poslouchala. Křik ztichl.

Chálid pokročil k ní. Zapálil si cigaretu; ruka se mu mírně chvěla. „Jsem rád, že jsem tam dal výbušniny tu noc před naším odchodem. Od samého začátku jsem věděl, že moje mise může takhle skončit. Ale myslel jsem si, že když to naplánuju…“ Pokrčil rameny.

„Co teď budeme dělat? Nemůžeme se odtud dostat.“

Vyfoukl k vzdálenému stropu jeskyně obláček cigaretového dýmu. „Musím se pokusit navázat spojení se svými nadřízenými a seznámit je se situací. Můžeme zkusit Blakelyho komunikační centrum. Uvidíme, jestli s někým navážu kontakt.“

„A pak co?“

Pokrčil rameny. „Pak zemřeme.“

36. KAPITOLA

TEN ZATRACENÝ SIN’JARI! BENOVI SE NAJEDNOU VŠECHNO VYBAVILO. Rychle se zvedl a zamrkal přitom bolestí. S každým pohybem mu pulzovalo v týle. Ozvěna výbuchu, která ho probrala k vědomí, stále ještě doznívala v jeskyni.

Ben zasténal a roztřeseně se narovnal. Ohlédl se směrem ke vzdálené zářící základně. Co se tam stalo? Ale odpověď znal: Chálid.

Měl by vyrazit zpátky k základně? Hany a ostatní mohli mít potíže. Prsty si ohmatával citlivé místo na týle hlavy, kam jej udeřil Sin’jari, a podíval se na hodinky. Už mu docházel čas. V bezvědomí byl skoro hodinu. Musel se dostat k Ashley. Osvobodit ji.

Nejdřív ale musel zjistit, co se děje. Posadil se na podlahu jeskyně, zavřel oči a uvolnil se. Představil si Nob’cobiho a zavolal jej.

Odpověď přišla téměř okamžitě. Obraz Nob’cobiho se vynořil ze tmy. Měl ožehlé chlupy na obličeji.

„Co se stalo?“ zeptal se Ben. „Je Jason v pořádku?“

Nob’cobi udýchaně přikývl. „Ta klec je zničená. Harry a můj bratr se vydali hledat nepřítele, aby se ho pokusili zastavit. Já jsem odvedl tu ženu a chlapce do kanceláře. Jsou v bezpečí. Ohlídám je. Harry říká, že si musíš pospíšit.“

„Já vím.“

„Přiveď pomoc!“

Ben přerušil spojení a opět se postavil na nohy. Musel dostat tu sošku zpátky než… Zatracená práce! Uvědomil si, že něco schází. Jeho puška stále ještě ležela na zemi, kde ji upustil. Sáhl si na záda a prohledal celou malou jeskyni. Jeho batoh byl pryč. I se soškou, která v něm byla.

Sin’jari!

Ten parchant ho nezabil jenom proto, že našel to, co potřeboval, aby sabotoval Benovu misi. Bez sošky Ashley zemře.

Ten zatracený mrňavý mizera. Ben se rozhlížel po místnosti a zrak se mu zastavil na hliníkových přepravních saních s diamantovou nápravou. Vytáhl z opasku nůž a několik plastových saní, které byly stále ještě připojeny k motorovým saním, od nich odřízl. Možná by mohl…?

Ashley poznala, že Tru’gula byl jejími požadavky vyvedený z klidu, ale nakonec se podřídil a souhlasil s tím, že ji i Michaelsona odvede do místnosti umby. K tomu musel Tru’gula prorazit lokty cestu mezi ostatními lovci, z nichž mnozí věnovali svému veliteli pohled, jako kdyby se zbláznil. Nakonec se mu ale zastrašováním a něčím, co znělo jako výhrůžky, podařilo zjednat pro Ashley i Michaelsona průchod.

Michaelson přecházel po místnosti a trochu znechuceně si prohlížel mužskou sošku umby. „Je to jenom hádání,“ řekl. „Nelíbí se mi, že dáváš svůj život v sázku na základě mého předpokladu.“

„Tvoje zdůvodnění bylo rozumné. Sin’jari se sem do vesnice určitě vrátí tudy. Stačí, když tu na něj počkáme a budeme ho konfrontovat.“

„Co když už se vrátil?“

Povzdechla si. „To si nemyslím. To by dal sám najevo. Teď už bychom určitě slyšeli, jak proti nám burcuje ostatní.“ Ashley se rozhlédla po malé místnosti. Se šesti strážnými a Tru’gulou se zdála být přeplněná. Ostatní lovci hlídali cestu sem, ale nakonec se to rozkřikne a přijdou sem okounět další. Ashley jenom doufala, že se jim podaří chytit Sin’jariho ještě předtím, než vypukne cirkus. Dav by se mohl rozlítit ještě před tím, než stačí prokázat svou nevinu.

Jako na potvrzení jejích myšlenek uslyšeli z chodby nějaký rozruch. Ozývaly se zvýšené hlasy. Náhle do místnosti vtrhlo několik postav. Řada lovců ještě zápasila s vetřelci na podlaze.

Michaelson ji zaštítil vlastním tělem. Dokonce i Tru’gula si před ni stoupl a bránil tak v přístupu k ní.

Ashley se dívala, jak lovci bojují s dalšími mimi’swee, kteří připomínali mopse, ale hrstka lovců byla brzy přemožena přesilou útočníků. A aby to bylo ještě horší, jediná rána oštěpem nebo dýkou útočníků vyvolávala u jinak jen lehce zraněných lovců křeče.

„Silaris!“ řekl Tru’gula a plivl jejich směrem.

Útočníci se k nim nepřiblížili; zřejmě byli nesví z toho, že by měli zaútočit na jednoho z rady starších.

Hluk, který se jim ozval za zády, přilákal pozornost všech přítomných k červí díře. Ashley viděla, jak z tunelu vylézá Sin’jari, následovaný dvěma ošklivými mimi’swee. Ashley je poznala – byli to ti samí, kteří Sin’jariho doprovázeli i předtím. Také si všimla podoby mezi nimi a útočníky, kteří jim blokovali východ z jeskyně. Byli to Sin’jariho muži, členové jeho klanu.

Sin’jari se usmál a ukázal jim všechny své zuby. Nemusel říkat ani slovo. Jen si pohrával s dýkou a vykročil směrem k Ashley.

Ashley si se zasténáním uvědomila, že přivedla všechny rovnou do pasti.

Ben se snažil svou vůlí přimět Harryho saně, aby jely ještě rychleji. Už teď byla ze stěn kolem něho jenom rozmazaná šmouha. Jízda z kopce na plný plyn zvýšila rychlost až k osmdesáti kilometrům za hodinu. V zatáčkách Bena odstředivá síla vynesla skoro až ke stropu.

Neustále se pozorně díval před sebe, připraven zabrzdit, jakmile spatří východ. Vyletět z červí díry takovouto rychlostí by znamenalo jistou smrt. Vyndal si pušku zpod kyčle, kde ho nepohodlně tlačila.

No tak, východ už by neměl být daleko, pomyslel si. Možná kdyby se soustředil a použil svoje schopnosti heri’hutiho, nějak by se mu podařilo zjistit, jak je to ještě daleko.

Uvolnil se a přiměl svoje srdce, aby tolik nebušilo. Ještě předtím, než dosáhl potřebného stavu mysli, se s ním ale někdo spojil. Někdo ho volal. Před obličejem se mu zhmotnila postava, která se vznášela před skutečným výhledem jako nějaký duch. Měla zjizvený obličej. Tru’gula.

Postava několikrát zamrkala a pak promluvila. „Pospěš si!“

„Já vím. Už jsem dostal vzkaz,“ řekl Ben.

„Podívej se mýma očima.“

Na několik vteřin tunel zmizel a Ben se ocitl v místnosti umby. Spatřil, co se děje. Zalapal po dechu, sevřelo se mu srdce a pak se spojení přerušilo.

Ben se modlil, aby jel ještě rychleji, a kupředu ho poháněl vztek.

Michaelson se pokusil zabránit Sin’jarimu v přístupu k Ashley, ale stačilo, aby Sin’jari lehce pokynul zápěstím, a pět silaris odvleklo majora stranou.

Ashley se podívala na Tru’gulu. Marně se vzpíral sevření dalších dvou silaris. Odtud také žádná pomoc nepřijde.

Sin’jari se před ní zastavil. „On nepomoct. On slabý.“

Ashley jeho slova ohromila. „Vy mluvíte anglicky.“

Přikývl. „Já učím se moje nepřátele. Nejlepší způsob…“ Svraštil obočí a přemýšlel nad dalšími slovy.

„… jak je poznat,“ navrhla mu Ashley.

Usmál se na ni, jako kdyby byla malé dítě. „Ne. Jak je zabít.“

Zvedl dýku k její bradě a stále se na ni usmíval. „Jed. To správné slovo?“ Ukázal na mrtvé lovce.

Přikývla.

Trochu se řízl do vlastního prstu. Pak mávl rukou, jako kdyby to nic nebylo. „Já vést silaris. Jed nás nezabít. My silní. My vést.“

„A co Bo’rada? Myslela jsem, že to je váš náčelník.“

„Bo’rada?“ Ošklivě si mlaskl. „Ne chytrý. Já vést Bo’rada.“

Ashley si uvědomila, že tenhle puč byl naplánovaný ještě dávno předtím, než se tu objevili oni. Jejich příchod málem Sin’jariho plány překazil, ale on jej nakonec dokázal využít ve svůj prospěch.

„Teď já vést. Já říkat zabít vy všechny. A každý další, kdo sem přijít.“

Ashley zavrtěla hlavou. „Tohle nemůžete vyhrát. Tru’gulovi lovci to nedovolí.“

V očích se mu objevil vychytralý pohled. Ukázal na Tru’gulu. „Špatný. On pomáhat vám zabít Mo’amba.“ Pak si poklepal špičkou dýky na hruď. „Já zjistit.“ Máchl dýkou vzduchem. „Já zastavit.“

Takže Tru’gula v tom pojede s nimi jako jejich pomocník. Mrtví nemluví. Podívala se na něj, ale měl napůl zavřené oči.

Sin’jari si toho také všiml. Strčil do starého lovce prstem, aby přilákal jeho pozornost. Několik minut spolu hovořili. Vzduchem létala zlostná slova. Nakonec se k němu Sin’jari otočil zády a znovu se podíval na Ashley. Ukázal na Tru’gulu palcem. „Ne chytrý. On volat pomoc. Ale nikdo není. Mo’amba mrtvý.“ Posměšně se na ni ušklíbl. „Teď ty.“

Pozvedl otrávenou dýku a vykročil k ní. Snažila se před ním ustoupit, ale zabránili jí v tom silaris, kteří stáli za ní.

Přesně v okamžiku, kdy Sin’jari popadl svou kostnatou rukou Ashley za hrdlo, se z červí díry ozval hluk. Sin’jari se ohlédl, aby se podíval, co se děje.

Ashley nadskočila, když z červí díry do jeskyně vletěly přepravní saně, přeletěly místnost a vrazily do několika silaris, které porazily k zemi.

To stačilo odpoutat pozornost všech na dostatečně dlouhou dobu, aby Ben mohl vylézt z červí díry. Stál na nohou dřív, než si vůbec někdo všiml jeho příchodu. Zvedl pušku k rameni a namířil na Sin’jariho. „Kamaráde, doporučuju ti, abys tu dámu pustil.“

Sin’jari na něj zasyčel a vyrazil svou dýkou proti Ashley.

Ben vystřelil.

Ashley viděla, jak Sin’jarimu odletěla polovina hlavy. Jeho tělo ještě půl vteřiny stálo a otrávenou dýkou v ruce, ale pak se zhroutilo na podlahu.

Proti Benovi vyrazila dvojice silaris. Otočil k nim hlaveň pušky a po dvou výstřelech ležela na zemi další dvě těla. „Někdo další?“

Náhle se za skupinou silaris, jakoby kouzlem, zjevil oddíl lovců s dlouhými oštěpy.

„Přivítejte pár mých přátel,“ řekl Ben s úsměvem. „Telepaticky jsem vyslal žádost o pomoc, než jsem sem dorazil. Tenhle způsob komunikace by dokázal vytlačit z trhu všechny telefonní společnosti.“

Bez svého vůdce silaris skoro nebojovali a brzy je lovci hrubě odváděli pryč.

Ashley přiběhla k Benovi a objala ho. „Jsi v pořádku. Já jsem nevěděla…, nevěděla, co tam nahoře Sin’jari provedl.“ Stiskla ho a s obličejem přitisknutým k jeho hrudi řekla slova, která v ní byla už tak dlouho. „Miluju tě.“

„Ano? Cože to?“ řekl a odtlačil ji trochu od sebe, aby se jí mohl podívat do obličeje.

„Já… tě miluju.“

Znovu ji k sobě přitiskl. „Jo tohle. Já věděl, že mě miluješ. Jenom jsem uvažoval, jak dlouho bude trvat, než ti to dojde.“

„Buď zticha.“ Zaklonila hlavu a políbila ho.

Ben pak přesunul rty k jejímu uchu. „Víš, tam nahoře někdo taky čeká na velké objetí a na pusu.“

Odtáhla se od něj a prsty mu svírala ramena. „Chceš říct…“

Přikývl. „Jasonovi se nic nestalo. Je jenom trochu otřesený, jako my všichni.“

Oči se jí zalily slzami, zatímco se na ni Ben usmíval. Pak ji přivinul těsně k sobě. V jeho náručí pocítila něco, co nikdy předtím nezažila, jak silná mohou být rodinná pouta.

Ashley, stále ještě v Benově objetí, viděla, jak do místnosti vkráčel Bo’rada. Na jeho tváři se jasně zračil zmatek. Přešel ke zjizvené postavě a vzrušeně začal debatovat s Tru’gulou, který mu s rozmáchlými gesty odpovídal. Bo’radovy oči se překvapením rozšířily.

„Na vteřinku tě opustím,“ zašeptal Ben, „a podívám se, v jak velkých ses to ocitla problémech.“

Jakmile Tru’gula domluvil, náčelník se znechuceně podíval na Sin’jariho tělo a pak se obrátil k Ashley a Benovi. Slavnostně jejich směrem sklonil hlavu. Ashley si nebyla jistá, jestli to bylo na znamení omluvy nebo díků.

Ben se uvolnil z jejího objetí. „Málem bych zapomněl.“ Přešel k Sin’jariho tělu a prsty otevřel vak u jeho opasku. Sáhl dovnitř a vytáhl diamantovou sošku.

„Ohna!“ Ben zvedl sošku do výšky, aby ji všichni viděli, pak přešel jeskyni a postavil ženskou postavu na podstavec vedle postavy mužské. „Tvoří hezký pár, nemyslíte?“

37. KAPITOLA

JASON SEDĚL NA ZAŠPINĚNÉM KŘESLE VE ZNIČENÉ RECEPCI ADMINISTRATIVNÍ budovy. V klíně měl svou prasklou videohru a právě se ji pokoušel zalepit. Harry a ti tvorové, kteří ho doprovázeli, byli někde venku, kde hlídali. Od výbuchu u výtahu Harry chtěl mít celou tu oblast pod neustálým dohledem.

Jason věděl, že má být se Sandy vzadu v kanceláři dr. Blakelyho, ale měl z ní trochu nahnáno. Pořád jenom civěla před sebe a pohrávala si se svými vlasy. Dokonce neřekla ani slovo, když se zvedl.

Myslel na to, jak ho Ben zachránil, a zoufale doufal, že se vrátí s jeho mámou.

Pak se ozval zvenku tichý škrábavý zvuk. Jason ve svém křesle znehybněl. Pravděpodobně to byl Harry nebo někdo z ostatních. Nebo ne? Ten zvuk se ozval znovu. Znělo to, jako kdyby někdo tahal hromadu prken.

Potichu se postavil a udělal krok směrem do chodby, do bezpečí. Když ale uslyšel ten zvuk do třetice, zvítězila v něm zvědavost. Vykročil ke zničenému vchodu do budovy.

Jenom se jukne. Mohlo by to být důležité, nebo naopak by se nemuselo jednat vůbec o nic.

Zatajil dech, aby ho nikdo nemohl najít podle zvuku dýchání, a skrčil se za převrácený stůl, aby získal jasný výhled ven z budovy.

Díval se a čekal, až se ten zvuk ozve znovu, a pomohl mu tak určit, odkud přicházel. Bál se i mrknout, aby něco nepropásl. Venku nic neviděl kromě toho kráteru po explozi a hromad sutě, rozházených silou výbuchu po okolí. Nic se nehýbalo.

Pomalu se začínal narovnávat. Možná to jenom…

Pak to současně uslyšel i spatřil. Čenich, vyčnívající zpod hromady napadaného dřeva a cihel, asi dvacet metrů odtud. Snadno se dal přehlédnout, protože splýval s černou podložní skálou a ostatními troskami. Kdyby se nepohnul, vůbec by si ho nevšiml.

Čenich se znovu pohnul, posunul se pod hromadou trosek, až se objevilo černé oko. Vypadalo to, že zírá přímo na Jasona. Jason věděl, že to je to zvíře, které ho očichávalo, když byl přivázaný u sloupu. To zvíře, kterému Ben říkal Malý Mike. Jason ztuhl; bál se, že na sebe upoutá ještě víc pozornosti.

Díval se, jak Malý Mike znovu položil hlavu na zem. Zjevně byl stále ještě omráčený a otřesený tím výbuchem. Jason musel někoho varovat, že ta obluda explozi přežila. Pak se ozval další zvuk. Hlas. Známý hlas. Ženský. Plačící.

Viděl, jak mu do výhledu vběhla Linda, s očima přilepenýma ke kráteru. Měla umazaný obličej a vlasy zcuchané do změti pramenů. Oči měla plné slz.

Pak se za ní objevil Chálid se zapálenou cigaretou. „Je po všem,“ slyšel Chálidův hlas. „Ten kluk je mrtvý.“

Linda přišla ke vzdálenému okraji kráteru a začala ho obcházet. Jason si uvědomil, že takhle projde jenom metr od zavaleného zvířete. Vyběhl z budovy přímo ke kráteru. „Lindo! Vrať se! Utíkej!“ Linda při pohledu na něj nadskočila a ruce se jí chvěly před obličejem jako vystrašení ptáci. „Jasone?“ Jeho slova i náhlé objevení ji zřejmě šokovalo. Uklouzla jí noha a Linda spadla do kráteru. „Pozor!“

Zvíře zařváním zareagovalo na přítomnost kořisti a jediným skokem se vyprostilo zpod hromady trosek, jako nějaký zatracený čertík z krabičky. Z boku, kde mělo horní končetinu, čouhala jenom bílá kost. Celý bok mělo rozervaný výbuchem. Vrhlo se na Lindu, která se krčila na dně kráteru. „Ne!“ vykřikl Jason.

Jako první se vzpamatoval Chálid a začal na zvíře divoce pálit. Obluda se vrhla jeho směrem, přilákána zvukem výstřelů. Chálid zaječel a s vytřeštěnýma očima si sáhl do kapsy. Vypadalo to, že skoro nezareagoval, když ho zvíře popadlo. Ze rtů mu uniklo pouze slabé zasténání ve chvíli, když ho chytilo za pás a zvedlo do vzduchu.

Chálidova váha se ale ukázala pro oslabené zvíře jako příliš velké sousto. Obluda se zhroutila nazad do hromady trosek i s Chálidem v čelistech.

Linda drobnými krůčky po všech čtyřech vylézala na vzdálenější straně kráteru. Její obličej se změnil v grimasu hrůzy, když spatřila, jak se zvíře plazí pryč i s Egypťanem.

Chálid byl drcen v jeho sevření, ale paže měl stále volné. V ruce držel pistoli, ale nepoužil ji. Místo toho se pokoušel vytáhnout něco ze své kapsy.

Prudkým trhnutím vytáhl ruku z kapsy a triumfálně zařval. Z úst mu prýštil pramínek krve. Jason poznal předmět, který Chálid svíral. Chálid mu ho předtím ukázal. Byla to radiová vysílačka, kterou mohl odpálit bomby.

Linda si ho taky všimla. „Nedělej to!“ vykřikla.

Chálid se bolestně usmál. Ze rtů mu tekla krev. Pozvedl ruku.

„Ne!“ vykřikla Linda.

Než Chálid mohl stisknout detonátor, obluda sebou v křeči trhla, zatřásla Chálidem a tento náhlý pohyb mu vyrazil detonátor z ruky. Dopadl několik desítek centimetrů od něj.

Chálid se pokoušel přístroj znovu uchopit – byl těsně mimo jeho dosah. Jason se díval, jak slábnoucí zvíře znehybnělo. Chálid mhouřil oči bolestí, jak se pokoušel vysunout ze stisknutých čelistí zvířete a dosáhnout na vysílačku. Při druhém pokusu se už prsty detonátoru téměř dotýkal.

Jason nečekal. Vyrazil kupředu.

„Vrať se!“ zavolala na něj Linda.

Nedbal na ni a popadl detonátor jen o zlomek vteřiny předtím, než na to samé místo dopadla Chálidova ruka. Chálid zaklel a z úst mu odlétla krvavá pěna. Jason ustoupil dozadu.

„Dej mi to, chlapče!“

„Ne.“ Jason ustoupil o další krok tak, aby na něj Chálid nedosáhl. „Tak zemři.“ Chálid pozvedl druhou ruku, ve které pořád ještě držel pistoli. Vystřelil z bezprostřední blízkosti.

Poslední věc, kterou Jason uviděl, byl záblesk ohně z hlavně.

Ashley se postavila v místnosti ohny a protáhla si nohy. Palcem u nohy strčila do Harryho přepravních saní. Čtyři hodiny jízdy na Benových zádech z vesnice mimi’swee! Promasírovala si kloubem prstu kříž. Sakra!

„Tak pojď,“ zavolal na ni Ben zvenku. „Vzduch je čistý. Vyrazíme.“

Ashley vylezla z malé místnosti do jeskyně Alfa. Nebylo to tak dlouho, co uvažovala, jestli tohle místo vůbec ještě někdy spatří. Usmála se, unavená do morku kostí. Konečně!

Když ale uviděla dopravní prostředek, kterým měli pokračovat v cestě, úsměv jí pohasl. „Motorka?“ Ashley sešplhala po útesu za Benem.

„Musím ji vrátit Harrymu,“ řekl. „Staví skvělý mašiny.“

Přikývla a sedla si za Bena. Byla smůla, že Harryho bratra Dennise museli nechat za sebou, ale jeho zraněný kotník by je zpomaloval. Vracel se nahoru pěšky se skupinou lovců mimi’swee. „Bylo by mi jedno, i kdybychom tam měli dojet na mezkovi,“ řekla. „Musím Jasona vidět.“

„Já vím. Dělá mi starosti, že se nemůžu spojit s Nob’cobim. Drž se.“ Během několika okamžiků už ujížděli temnotou směrem ke vzdálené záři základny.

Ashley se přitiskla k Benovým zádům a položila mu tvář na rameno. Objala ho ještě pevněji. Skoro slyšela, jak mu tluče srdce.

„Dívej se, jestli někde nezahlédneš jednoho z těch crak’anů,“ překřikl Ben hluk motoru. „Ty potvory se plíží po celé jeskyni.“

„Drž tu motorku ve směru na základnu. Je mi jedno, co se nám postaví do cesty. Prostě to přejeď.“

Po cestě se dívala kolem sebe a pátrala po jakýchkoliv známkách pohybu. Neviděla nic než tmu. Brzy černota ustoupila mlhavému svítání. Blížili se k táboru. Současně s tím, jak táborová světla zaháněla tmu, se vzduch naplnil sílícím zápachem.

Nakrčila nos. „Můj bože.“

„Zvykneš si na to.“

Modlila se, aby nemusela. Když spatřila rozsah zkázy, zavřela oči. Jak Jason tohle přežil?

„Už jsme skoro tam,“ vykřikl Ben.

Náhle se napravo od nich za převráceným vozem objevila plazí hlava s krvavou tlamou. Ben ji spatřil a prudce přidal plyn. Motocykl vystřelil kupředu a nechal řvoucí obludu daleko za nimi.

„Támhle to je,“ řekl Ben konečně a ukázal rukou.

Ashley to už sama poznala. I když byla celá budova poškozena požárem, Blakelyho kancelář ještě stála. Ben zpomalil a krokem objel roh budovy.

Při pohledu, který se jim naskytl, Ashley doslova přestalo bít srdce.

Ne! Seskočila z motorky. Jen několik metrů před budovou leželo natažené tělo jednoho z těch predátorů a v jeho čelistech ležel nehybně Chálid se sinalým obličejem a mrtvýma očima slepě zírajícíma ke stropu.

Paniku v ní ale vyvolalo něco jiného. Harry se skláněl k malé postavičce, ležící na kamenech kousek od mrtvoly zvířete.

Ne, modlila se Ashley, ne po tom všem.

Ben ji dohonil a odtáhl ji zpátky. „Počkej,“ řekl.

Bránila se jeho sevření a odtlačila jeho paži stranou. Zamířila k Harrymu, který se postavil a ustoupil stranou. Ben zůstal po jejím boku.

„To není Jason, Ash,“ řekl Ben a položil jí ruku na rameno. „To jsem se ti snažil říct. Viděl jsem ti na tváři, co sis myslela.“

Shlížela na mrtvého lovce mimi’swee s otvorem po kulce v hrudi. „Kdo to je?“

Ben si klekl vedle mrtvého a položil mu ruku na rameno. „Není divu, že jsem se s ním nemohl spojit. To je Nob’cobi.“ Podíval se tázavě na Harryho. „Co se stalo?“

Harry se slzami na krajíčku vysvětloval: „Šel jsem se podívat, jestli někdo nepřežil ten výbuch u výtahu. Když jsem byl pryč, vrátil se Chálid s Lindou.“ Pak vyprávěl, jak crak’an zaútočil a jak se Chálid pokoušel vyhodit celé místo do povětří jako svůj poslední čin před smrtí. „Lovci ho sledovali a čekali na nejvhodnější okamžik k tomu, aby jednali. Když Jason popadl vysílačku, Chálid se ho pokusil zabít. Ale Nob’cobi srazil chlapce stranou a zachytil kulku, určenou Jasonovi.“

Ashley si klekla vedle Bena. „Zachránil mému synovi život.“

„Ano,“ řekl Harry. „Jason se pořádně praštil do hlavy. Na pár vteřin omdlel, ale je v pořádku. Linda ho vzala a…“

„Mami!“

Ashley se otočila k budově. Ve zničeném vchodu stál Jason s ovázanou hlavou. „Jasone!“

Vstala a utíkala k němu. Padli si do náruče. „Ach, miláčku, je mi to tak líto.“ Přitiskla si ho pevně na prsa.

„Mám tě rád, mami.“

Držela ho a kolébala ho ve svém objetí.

Ben ukázal na velkou mrtvolu. „Myslel jsem si, že jsem tu zatracenou obludu zabil.“

„Zjevně měla stejně tlustou kůži, jako máš ty,“ řekl Harry.

Pak z budovy vyšla s úsměvem na tváři Linda. Jason si jí všiml a vykroutil se z Ashleyina objetí. Utřel si nos a narovnal si svůj obvaz, zjevně zahanbený takovou dětinskou ukázkou mateřské lásky.

Ashley se usmála. To už je opravdu tak velký?

„Podívejte se!“ zvolal najednou Harry a ukázal prstem ke stropu.

Ashley se narovnala a připojila se k ostatním. Všichni se dívali naznačeným směrem.

Všude se k zemi snášela světla.

V mdlém osvětlení několika zbývajících reflektorů se dolů snášela spousta padáků. Na vrcholu kostry výtahové šachty se objevovaly další a další. Každý parašutista měl halogenovou svítilnu, kterou při sestupu mával sem a tam. Během několika minut to vypadalo, že jich musejí být stovky. Směřovali na všechny strany, aby pokryli celou základnu.

Jako světlušky za teplé jarní noci.

„Kdo to je?“ zeptal se Jason.

„Řekl bych, že se za kopcem právě objevila naše kavalerie.“

Ben si odfrkl. „Už bylo sakra načase.“

EPILOG

Hora Erebus, Antarktida

BEN VLEZL DO POSTELE A TROCHU SI POVZDECHL. TO BYL DEN! PŘITULIL se k Ashley. Zasténala ze spaní a převalila se na bok. Ben si položil ruku na její břicho. Už na ní bylo těhotenství vidět. Uběhly čtyři měsíce, a neobjevovaly se žádné známky toho, že by byla připravena přerušit studium kultury mimi’swee. Jak ji znal, odloží pero a notýsek, teprve až jí praskne voda.

Usmál se do tmy a lehl si na záda s rukou za hlavou. Díval se stropu. Rekonstrukce základny Alfa byla už skoro hotová. Akustické repelenty, navržené Lindou, fungovaly a držely crak’any mimo tábor. Lindin tým biologů učinil ještě další objev: eroze ochranného kruhu hub kolem vesnice mimi’swee nebyla zapříčiněna nerovnováhou umby a ohny, jak tvrdil Mo’amba, ale spíše zavlečením a konkurencí moderních hub, které sem přinesli lidé. Takže Sin’jari měl nakonec pravdu – skutečně za to mohli lidé. Přinejmenším nepřímo.

Ben si hlasitě povzdychl a unaveně se protáhl. Jeho zodpovědnost za kmen jakožto heri’hutiho se zdála být nekonečná. Nebylo divu, že se Mo’amba snažil předat štafetový kolík dalšímu. Ben ale přesto považoval za svou povinnost se na památku toho starce ujmout jeho úkolů. Aspoň do doby, než ta malá dívka se schopnostmi heri’hutiho dospěje. Ben dohlížel na klubání dítěte, což bylo jeho dalším úkolem. Dítě, které Mo’amba před smrtí pojmenoval Tu’shama, byla holčička, první ženská heri’huti v dějinách kmene. Její pohlaví společnost ohromilo, ale to bylo Benovi jedno. Muž nebo žena, byla tady jeho nástupkyně!

Zachumlal se hlouběji do své přikrývky. Opravdu by si neměl stěžovat. Ta práce měla i svoje výhody. Ve volném čase mohl zkoumat odlehlé končiny jeskynního systému. Lovci, kteří znali všechny temné stezky, mu ukázali tak nádherné výhledy, že si občas připadal, jako kdyby snil.

I když přitom sbírali trus crak’anů.

Ben zavřel oči. Ráno nastane příliš brzy. Převalil se na bok a položil paži Ashley kolem pasu.

Když upadal do spánku, něco se dotklo jeho snů. Slabě a nejistě. Někdo ho volal.

Otevřel svou mysl a pozval volajícího dál, ale spojení pohaslo. Byl to jen vteřinový kontakt, jako pohlazení teplého vánku po studené tváři.

Pak nic.

Kdo to byl?

Ben cítil pod svou rukou, jak se Ashley v břiše hýbá jejich dítě. A Ben si vzpomněl na Mo’ambova slova: „Krev nelže.“

OBSAH:

Kdo by nepocítil mrazení v zádech při představě, že se ztratil v trvalé temnotě, ve které může na každém kroku čekat smrt nebo zranění? Kde vás cosi stopuje podle pachu vydávaného vlastním strachem? Slyšíte, jak za vámi něco dýchá, slyšíte skřípot čelistí. Co uděláte? Ve svém prvním románu Podzemní říše jsem chtěl spojit své znalosti z evoluční biologie a zájem o průzkum jeskyní, abych stvořil svět, ukrytý hluboko pod antarktickým ledem a zavedl vás do podzemní říše, jakou ještě nikdy nikdo neviděl, kde za každým rohem číhá nebezpečí a každý krok může být vaším posledním. Na své odhalení tam čeká tajemství, starší než lidstvo samo. Popadněte tedy ruční svítilnu, zkontrolujte baterie a následujte mě dolů... do světa v podzemí. Dobrodružství čeká!