JAMES ROLLINS se narodil v roce 1961 v illinoiském Chicagu jako jedno ze sedmi dětí. Je autorem řady napínavých dobrodružných románů. V nakladatelství BB/art dosud vyšlo: Podzemní říše, Pohřbeno v hlubinách, Písečná bouře, Mapa z kostí, Ledový ostrov, Černý řád, Amazonie, Jidášův kmen, Fantom hlubin, Poslední orákulum, Klíč soudného dne, Oltář ztraceného ráje, Ďáblova kolonie, Stín krále lebek a Ve stínu sfingy. Vystudoval veterinární lékařství a poté si zřídil praxi v kalifornském Sacramentu. Jako amatérský potápěč a nadšený jeskyňář tráví většinu volného času pod zemí nebo pod vodou.

obalkaJestliže chcete o autorovi vědět víc, navštivte jeho webové stránky: www.jamesrollins.com

Galilea, 1025. Templářský rytíř nachází ve starověké tvrzi posvátný poklad, ukrytý v bludišti pod pevností: Bachal Isu, hůl Ježíše Krista – relikvii nevyčíslitelné hodnoty s tajemnou a hrozivou mocí, jež může jednou provždy změnit lidstvo.

O tisíc let později somálští piráti napadnou nedaleko Afriky jachtu a unesou mladou těhotnou Američanku. Velitel Gray Pierce má za úkol vést záchrannou misi do afrického pralesa – unesenou ženou totiž není obyčejná bohatá turistka, ale Amanda Gant-Bennettová, dcera amerického prezidenta. Gray má podezření, že únos maskuje mnohem hanebnější plány, a brzy musí čelit záhadnému tajnému spolku, který odpradávna ovlivňuje běh světových dějin… a nyní se v centru jeho zájmu ocitl úřad prezidenta Spojených států. V této akci Sigmě pomáhají dva zvláštní agenti s jedinečnými schopnostmi: bývalý kapitán armádních rangerů Tucker Wayne a jeho vojenský cvičený pes Kain. Přímočará záchranná mise se však mění v nebezpečný boj o život, když Gray a jeho tým zjistí, že unesená žena je pouhým pěšcem v otřesném teroristickém komplotu s temnými důsledky. A skutečné nebezpečí teprve začíná… Na opačném konci světa odhaluje požár na klinice asistované reprodukce v Jižní Karolíně stovky let staré spiknutí s cílem manipulovat s naším genetickým kódem. Sigmě dochází čas na záchranu nevinného nenarozeného dítěte, které představuje klíč k záhadě a jehož samotná existence klade otázky o podstatě lidství:

Lze žít věčně?

A chtěli byste žít věčně?

RODOKMEN
SMRTI

Přeložil Zdík Dušek

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2013

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2012 by James Czajkowski

All rights reserved.

Z anglického originálu Bloodline

(Published by HarperCollins Publisher, New York)

přeložil © 2013 Zdík Dušek

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

Grafická úprava obálky © 2013 Bohumil Fencl

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7461-296-1

Třem bratrům a třem sestrám, Cheryl, Dougovi, Laurie,
Chuckovi, Billymu a Carrie. Poté, co jsme poslední rok trávili
v zákopech, je správné, abychom se tu taky sešli.
Všechny vás mám rád.

Poděkování

Říká se, že příliš kuchařů v jedné kuchyni nevede k ničemu dobrému. V kulinářském umění to možná platí, ale v literárním nikoliv. Každá osoba, o které se na dalších řádcích zmíním, tuto knihu vylepšila. První skupinu hrozně nerad házím do jednoho pytle, ale všichni jste se k tomu nachomýtli, tak co můžu dělat? Jde o moje první čtenáře, první editory a některé z mých nejlepších přátel: Sally Barnesová, Chris Crowe, Lee Garrett, Jane O’Rivaová, Denny Grayson, Leonard Little, Scott Smith, Penny Hillová, Judy Preyová, Dave Murray, Will Murray, Caroline Williamsová, John Keese, Christian Riley a Amy Rogersová. Jako vždy patří zvláštní poděkování Steveu Preyovi za krásné mapy a obrázky… a Cherei McCarterové za všechny podklady pro skvělé historky! Doktoru Scottu Brownovi děkuji za pomoc s lékařskými záležitostmi (tak vidíš, dostal ses do mého románu), a Mihiru Wanchoovi za to, že mi od začátku asistoval. Carolyn McCrayové, která konečně rozzářila svou vlastní hvězdu… a Davidu Sylvianovi za sbírání všech střípků a zdokonalení mé digitální prezentace. Všem u HarperCollins za to, že jsem se na ně mohl vždycky spolehnout: Michaelu Morrisonovi, Liate Stehlíkové, Seale Ballengerové, Danielle Bartlettové, Joshi Marwellovi, Lynn Gradyové, Adrienne di Pietrové, Richardu Aquanovi, Tomu Egnerovi, Shawn Nichollsově, Aně Marii Allessiové, Olze Gardnerové a Wendy Leeové (budeš mi chybět). Nakonec musím samozřejmě poděkovat čtyřem lidem, kteří mi pomáhali ve všech fázích tvorby: své editorce Lysse Keuschové, její kolegyni Amandě Bergeronové a svým agentům Russu Galenovi a Dannymu Barorovi. A jako vždy musím zdůraznit, že všechny případné chyby či nesrovnalosti v knize padají výhradně na mou hlavu.

Africký roh

Citáty zavražděných prezidentů

O existenci a hrozbě soudobých tajných společností:

Po celém světě se proti nám staví jednolitá a bezohledná konspirace, která se při rozšiřování sféry vlivu spoléhá především na skryté metody… a buduje pevně stmelenou, vysoce výkonnou mašinérii kombinující vojenské, diplomatické, zpravodajské, ekonomické, vědecké a politické operace.

– John F. Kennedy, z projevu předneseného
27. dubna 1961 v hotelu Waldorf-Astoria

O životě a smrti:

Bůh by jistě nestvořil takovou bytost, jako je člověk, se schopností porozumět nekonečnu, aby žila jen den! Ne, ne, člověk byl stvořen k nesmrtelností.

– Abraham Lincoln

Poznámky z historických pramenů

Po celé dějiny se hojně vyskytovaly různé konspirační teorie. Vyplývá to z lidské přirozenosti: neustále hledáme v chaosu řád a doklady o přítomnosti neviditelného loutkáře, který manipuluje řádem věcí, životy lidí, vládami i vývojem celého lidstva. Někteří z těchto tajemných intrikánů jsou líčeni jako padouchové, jiní jako velcí dobrodinci. Některé z tajných spolků jsou založeny na historických faktech, jiné jsou produktem čiré fantazie; ještě víc jich však je gordickým spletencem obou, v němž se stírá hranice mezi pravdou a výmyslem a vzniká komplikovaná tapisérie alternativních dějin.

Pro žádnou historickou organizaci to neplatí víc než pro slavný templářský řád.

Na začátku 12. století řád založilo devět rytířů, kteří přísahali, že budou chránit poutníky cestující do Svaté země. Z těchto skromných počátků vyrostla mocná organizace, která natolik rozšířila své bohatství i vliv po celé Evropě, že se jí báli i papežové a králové. Pak, 13. října 1307, se francouzský král a tehdejší papež spikli s cílem řád rozpustit a pozatýkat jeho představitele – připsali rytířům páchání ohavných zvěrstev včetně kacířství. Po této čistce skutečný osud řádu rozmlžily legendy a báje: objevily se historky o ztracených pokladech, o tom, jak rytíři unikli pronásledování a dopluli ke břehům Nového světa, a některé zprávy dokonce tvrdí, že řád potají existuje dodnes a chrání sílu, která by mohla přetvořit svět.

Odsuňme však spekulace stranou a vraťme se k původním devíti rytířům. Mnoho lidí netuší, že těchto devět zakládajících členů byli příbuzní (pokrevní nebo prostřednictvím sňatku) pocházející z jediné rodiny. Osm z nich je v historických pramenech doloženo jmény. Devátý zůstává záhadou a zdrojem řady spekulací dnešních historiků. Kdo byl tento tajemný zakládající člen řádu, jenž se rozrostl do vlivné politické síly a následně legendy? Proč není onen devátý rytíř znám jménem jako ostatní?

Odpověď na tuto záhadu je začátkem velkého dobrodružství.

Poznámky z vědeckých pramenů

Dvacátého prvního února 2011 obálka časopisu Time hlásala: V roce 2045 se člověk stane nesmrtelným. Na první pohled to vypadá jako nepodložená fantazie, ale k podobným odhadům dospěli i jiní vědci. Dr. Ronald Klatz ve své knize Lékařské pokroky v boji proti stárnutí napsal:

V následujících přibližně padesáti letech bude umožněno, aby člověk – za předpokladu, že se vyhne závažné nehodě nebo zabití – žil prakticky napořád.

Žijeme ve vzrušující době, kdy pokroky v lékařství, genetice, technice a spoustě dalších oborů otvírají lidstvu nejnovější území: věčnost.

Jak se to projeví a v jaké formě k tomu dojde? Odpověď najdete na těchto stránkách. Metody, o nichž se v románu pojednává, jsou založené na faktech a důkladném výzkumu, který uskutečnili sovětští vědci během studené války. Než ale otočíte na první stranu, musím ve výše uvedených citátech opravit jednu nepřesnost. Ve skutečnosti se ve svých odhadech drží příliš při zemi.

Nesmrtelnost totiž nemáme jen na dosah – už je tady.

Prolog

LÉTO 1134
SVATÁ ZEMĚ

Kdysi ji označovali jako čarodějnici a děvku.

Teď už ne.

Seděla na hřbetě šedého válečného oře v černé zbroji, který opatrně našlapoval bitevním polem. Okolní pláně pokrývala mrtvá těla muslimů i křesťanů. Kůň rušil hodující vrány a havrany, kteří se zvedali nad krajinu ve velkých černých hejnech. Mezi mrtvými procházeli další „mrchožrouti“, ti dvounozí, stahovali padlým boty a vytrhovali z těl šípy kvůli hrotům a pírkům. Několik z nich k ní zvedlo oči, ale rychle se zase odvrátili.

Věděla, že vidí jen dalšího rytíře, jednoho z mnoha, kteří zde bojovali. Ňadra měla ukrytá pod vycpanou zbrojí a drátěnou košilí. Tmavé vlasy jí dosahovaly jen k ramenům, a byly tedy kratší než u většiny mužů, ale stejně je měla schované pod kuželovitou přilbou; její ženské rysy zakrýval chránič nosu. Široký meč s dvojitým ostřím připevněný k sedlu jí narážel do levého kolena a cinkal o kroužkovou zbroj chránící její dlouhé nohy.

Jen málokdo věděl, že není muž – a nikdo netušil, že střeží tajemství mnohem temnější než skryté pohlaví.

U okraje rozježděné cesty na ni čekalo páže. Cesta se klikatila vzhůru k bezejmenné kamenné tvrzi ukryté hluboko v galilejském pohoří Naftali. Mohutná stavba budila dojem, že ji někdo vytesal přímo do kopce. Za jejím cimbuřím se k obzoru sklánělo slunce, zahalené dýmem z táborových ohňů a spálených polí.

Zastavila se u pážete a jinoch si klekl na koleno.

„Je tam ještě?“ zeptala se.

Jinoch ustrašeně přikývl. „Pan Godefroy vás očekává.“

Odmítal se podívat ve směru kamenné tvrze. Ona se takto nezdráhala. Posunula si dokonce přilbu do týla, aby lépe viděla.

Konečně…

Šestnáct let – od chvíle, kdy její strýc založil Chudé rytíře Krista a Šalomounova chrámu – se pokoušela o cosi zdánlivě nemožného. Ani její strýc nechápal, proč se chce připojit k templářům, ale její rodinnou větev nemohl odmítnout. A tak dostala bílý plášť řádu a zařadila se mezi původních devět členů, stejně anonymní jako přilba, kterou nosila, zatímco řád kolem ní rostl co do počtu rytířů i vlivu.

Další osoby z jejího rodu nadále rytířským řádem ze zákulisí manipulovaly, shromažďovaly bohatství i vědomosti a pátraly po mocných relikviích ze zapomenutých krypt a úkrytů na území Egypta a Posvátné země. Navzdory pečlivému plánování se museli vyrovnávat i s neúspěchy. Před pouhým rokem se jim například nepodařilo získat kosti mágů – tří biblických králů, kteří prý znali jakousi tajnou alchymii.

Ona však nedopustí, aby dnešek přinesl další zklamání.

Trhla uzdou a pobídla koně vzhůru po kamenité stezce. Mrtvých kolem ní přibývalo – strážci věže se zoufale a marně pokoušeli odolávat útoku. Nahoře našla bránu vyvrácenou náporem masivního, ocelí pobitého beranidla.

Vstup střežili dva rytíři. Oba na ni kývli. Mladší z nich, nově přijatý do řádu, měl na srdci našitý rudý kříž. Ostatní templáři začali jeho zvyk přejímat – jednalo se o symbol jejich ochoty obětovat vyššímu cíli vlastní krev. Prošedivělý, větrem ošlehaný starší válečník nosil přes zbroj jen tradiční bílý plášť jako ona, ozdobený pouze krví z nedávného masakru.

„Godefroy na vás čeká v kryptě,“ řekl starší rytíř a ukázal do nitra pevnosti.

Provedla válečného koně troskami brány a s vlajícím pláštěm z něj ladně seskočila. Meč nechala u koně – věděla, že se nemusí bát útoku nějakého přehlédnutého obránce tvrze. Pan Godefroy byl přes všechny svoje nedostatky důkladný. Důkazem jeho píle byly hlavy posledních obránců, nabodané na dřevěné kůly po celém nádvoří. Bezhlavá těla ležela u zadní stěny, srovnaná jako dřevěná polena.

Bitva skončila.

Zůstala jen kořist.

Došla ke dveřím, za nimiž se převalovaly stíny. Do podzemí vedlo úzké schodiště se stupni nahrubo vytesanými přímo do skály. V dálce blikotaly oranžové odlesky světla pochodní. Spěšně sestupovala dolů.

Mohla by to být pravda? Po tolika letech…

Vstoupila do dlouhé chodby, lemované z obou stran kamennými sarkofágy. Bylo jich tu hodně přes dvacet. Procházela mezi nimi a sotva si všímala egyptských symbolů naznačujících, že se tu ukrývají temná tajemství starší než Kristus. Ve světle pochodní na konci místnosti viděla dvě postavy: jedna stála, druhá klečela a opírala se o hůl, aby se udržela vzpřímeně.

Přikročila k nim. Všimla si, že poslední sarkofág byl vypáčen – vedle na podlaze leželo rozlomené kamenné víko. Zdálo se, že tu už někdo začal hledat schovaný poklad. Vypáčený sarkofág však neobsahoval nic jiného než popel a jakési zbytky vyschlých listů a stonků.

V Godefroyově tváři se zračilo zklamání. „Konečně jste tady,“ pronesl s hranou radostí.

Nevšímala si ho. Byl o hlavu vyšší než ona, ale měl stejně tmavé vlasy a orlí nos, které vypovídaly o společných předcích z jižní Francie. Jejich rodiny byly vzdáleně příbuzné.

Klekla si a zahleděla se do očí zajatému muži. Tvář měl opálením snědou a pleť hladkou jako jemnou kůži. Zpod černých vlasů jí oplácely pohled černé oči, v nichž se odráželo světlo pochodní. Přestože klečel, neviděla u něj známky strachu, jen hluboký smutek. Bojovala s nutkáním uštědřit mu políček.

Godefroy si stoupl těsně za ni. Vycítil, že se tu odehrává něco velice důležitého, a chtěl se toho zúčastnit. A ačkoliv byl jedním z mála, kdo znali její pravou totožnost, neměl ani tušení o jejích dalších tajemstvích.

„Má paní…,“ začal.

Zajatec překvapeně přimhouřil oči a zadíval se na ni pozorněji. Všechny stopy smutku zmizely a po jeho tváři přeletěl strach – vzápětí však zmizel.

Zvláštní – ví o našem rodu a o našich tajemstvích?

Godefroy ji vytrhl ze zamyšlení. „Podle vašich pokynů jsme za cenu velkých ztrát a krveprolití našli tuto tvrz, střeženou stejně tak kletbami jako bezvěrci – a objevili jsme tu jenom tohoto muže a poklad, který hlídá. Kdo je to? Mečem jsem si vysloužil právo to vědět.“

Neplýtvala slovy na hlupáky. Místo toho promluvila starým arabským nářečím na vězně. „Kdy ses narodil?“

Jeho oči se vpily do jejích. Síla jeho vůle ji dokonce přiměla, aby se mírně odtáhla. Muž zřejmě uvažoval, jestli jí má zalhat, ale podle toho, co si přečetl v její tváři, pochopil marnost takové snahy.

Odpověděl tiše, ale s velkou důstojností. „Narodil jsem se v Muharramu pětadevadesátého roku.“

Godefroy rozuměl arabsky dost na to, aby se zamračil. „V roce devadesát pět? To by mu bylo přes tisíc let.“

„Ne,“ řekla spíš sama sobě než jemu a v duchu rychle počítala. „Jeho lidé mají jiný letopočet než my. Začínají rokem, kdy jejich prorok Mohamed vstoupil do Mekky.“

„Takže mu není tisíc let?“

„Zdaleka ne,“ zavrtěla hlavou a dokončila výpočet. „Jenom pět set dvacet.“

Koutkem oka zahlédla, jak se k ní Godefroy ohromeně otočil.

„To není možné,“ vydechl s rozechvěním, které prozrazovalo, že zajatcově odpovědi zpola věří.

Nespouštěla oči ze zajatého muže. Za jeho pohledem tušila neproniknutelně hluboké, děsivé vědomosti. Zkusila si představit, co všechno během staletí viděl: vzestup a pád mocných říší, města vyrůstající z písku, jen aby opět zanikla pod tíhou věku. Kolik by mohl odhalit o dávných záhadách a ztracených znalostech?

Ale nebyla tu, aby ho vyslýchala.

Stejně pochybovala, že by na její otázky odpovídal.

Tenhle člověk nikoliv – dá-li se vůbec ještě hovořit o člověku.

Když znovu promluvil, v hlase mu zněl varovný podtón. „Svět není připraven na to, po čem pátráte. Je to tabu.“ Jeho prsty se křečovitě sevřely kolem hole.

Zavrtěla hlavou. „Rozhodnutí není na tobě. Jestliže je někdo natolik schopný, aby se toho zmocnil, má právo to také vlastnit.“

Chvíli jí oplácel pohled, ale pak mu oči zabloudily k její hrudi, k tomu, co se skrývalo pod tvrdou zbrojí. „Tomu věřila i Eva, když v rajské zahradě naslouchala hadovi a kradla ze Stromu poznání.“

„Ach,“ vzdychla a naklonila se k němu blíž. „Mýlíš se ve mně. Nejsem Eva. A nehledám Strom poznání, ale Strom života.“

Vytáhla z opasku dýku a zarazila čepel až po rukojeť pod zajatcovu čelist. Stoupla si a jediným plynulým pohybem ho zároveň zvedla na nohy. Přes pět století dlouhý život v jediném okamžiku skončil – a s ním zanikla i hrozba, již ztělesňoval.

Godefroy zalapal po dechu. „Vždyť jste ho hledala tak dlouho…“

Vytrhla dýku z rány, odkopla mrtvolu stranou a chytila starcovu hůl, ještě než mu stačila vypadnout z ochablých prstů.

„Nehledala jsem jeho,“ odsekla, „ale to, co nosil.“

Godefroy civěl na hůl z olivovníkového dřeva. Po jejím povrchu stékaly čerstvé pramínky krve, jež zvýrazňovaly jemnou řezbu: komplikovaný vzor z hadů a lián ovíjející se kolem celé hole.

„Co je to?“ zeptal se udiveně.

Poprvé se podívala přímo na něj – a vrazila mu dýku do levého oka. Viděl příliš, než aby zůstal naživu. Když klesl ve smrtelných křečích na kolena, odpověděla na jeho poslední otázku.

„Bachal Isu,“ zašeptala nadcházejícím staletím. „Patřila Mojžíšovi, nosil ji David a vytvořil ji Králů králů. Zde je hůl Ježíše Krista.“

ČTVRTÉHO ČERVENCE
PĚT DNÍ OD DNEŠNÍHO DNE

Atentátník se zahleděl do hledáčku pušky a namířil vlasový kříž na profil prezidenta Jamese T. Ganta. Znovu zkontroloval vzdálenost – sedm set metrů – a ustálil mušku odstřelovací pušky USMC M40A3 na týlové kosti za Gantovým levým uchem. Zásah sem způsobí nejvíc škody. Ve sluchátku slyšel sváteční hudbu a zvonivý smích z oslavy. Odstínil všechny zvuky a soustředil se pouze na svůj cíl a na svůj úkol.

Čtvrtého července, v den výročí zrození země, zemřeli tři američtí prezidenti. Víc, než by vysvětlovala náhoda.

Thomas Jefferson, John Adams a James Monroe.

Dnes zemře čtvrtý.

Velitel Gray Pierce zatajil dech a stiskl spoušť.

1. ČÁST
Současnost

Σ

1. kapitola

30. ČERVNA, 11.44 VÝCHODNÍHO ČASU
TAKOMA PARK, MARYLAND

Gray Pierce zatočil na příjezdovou cestu. Motor V-8 thunderbirdu z roku 1960 vrčivě zakašlal.

Gray měl sto chutí vrčet taky.

„Já myslel, že jsme to tady chtěli prodat,“ poznamenal Kenny.

Grayův mladší bratr seděl na místě spolujezdce a vyhlížel z okna na bungalov s dřevěnou verandou a převislým štítem. Jejich rodinný dům.

„Už ne,“ ujistil ho Gray. „A nezmiňuj se o tom tátovi. Z Alzheimera je už tak dost paranoidní.“

„To není zase taková změna oproti původnímu stavu…,“ zahučel Kenny tiše a kysele.

Gray ho sežehl pohledem. Vyzvedl svého bratra na letišti. Kenny přiletěl ze severní Kalifornie a měl zarudlé oči od pásmové nemoci – nebo možná od příliš mnoha panáků ginu v první třídě. Momentálně Grayovi připomínal jejich otce, zejména alkoholovým dechem.

Gray zajel se starým thunderbirdem do garáže – přitom zahlédl v zrcátku svoji tvář. Oba bratři měli brunátnou velšskou pleť a tmavé vlasy jako jejich otec, ale Gray si vlasy stříhal nakrátko, zatímco Kenny si je stahoval do ohonu, který vypadal nepatřičně i u někoho, komu ještě nebylo třicet. Všechno ještě zhoršovaly jeho maskáčové šortky a volné tričko s logem surfovací společnosti. Kenny byl softwarový odborník u jedné firmy v Palo Altu a takhle podle všeho vypadal jeho pracovní oděv.

Gray vystoupil z vozu a snažil se potlačit svoje podráždění. Celou cestu sem Kenny neustále telefonoval a vyřizoval záležitosti na opačném pobřeží. Sotva na Graye promluvil, jako kdyby byl jenom nějaký šofér.

Jako kdybych taky neměl jinou práci.

Poslední měsíc odsunul vlastní život na vedlejší kolej, aby se vypořádal s matčinou smrtí a pokračujícím duševním úpadkem otce. Kenny přiletěl na pohřeb a slíbil, že se zdrží aspoň týden a pomůže se zařizováním všech možných věcí, ale po dvou dnech ho jakási naléhavá situace ve firmě odvolala zpátky na opačný konec země a všechno zůstalo na Grayovi. Svým způsobem by bylo jednodušší, kdyby se Kenny vůbec neobtěžoval přijet. Nechal za sebou chaotickou záplavu pojišťovacích formulářů a listin týkajících se ověření poslední vůle, kterou musel Gray řešit.

To se dnes změnilo.

Po dlouhém, vzrušeném telefonátu Kenny souhlasil, že přijede znovu. Otec trpěl pokročilou formou Alzheimerovy choroby a náhlá manželčina smrt jeho stav výrazně zhoršila. Tři týdny strávil v nemocnici, ale včera večer se vrátil domů a Gray po dobu tohoto kritického přechodu potřeboval pomoc dalšího páru rukou. Kenny si nastřádal dostatek dovolené, aby se mohl zdržet dva týdny, a Gray ho tentokrát nehodlal pustit ani o den dřív.

Sám si vzal měsíční volno, takže měl za týden nastoupit na ústředí Sigmy. Předtím navíc ještě potřeboval pár dní, aby si dal do pořádku vlastní byt, a bratrův příjezd se mu hodil.

Kenny vytáhl ze zavazadlového prostoru svoje tašky, ale dlaň nechal položenou na chromované karosérii. „A co tátovo auto? Můžeme ho klidně prodat. Už přece nebude řídit.“

Gray si dal klíčky do kapsy. Klasický thunderbird – černý jako havran, s interiérem potaženým červenou kůží – byl otcovou chloubou. Však měl taky Pierce starší plno starostí s jeho restaurováním: pracně do něj sehnal nový karburátor, svíčky i elektrický sytič.

„Auto zůstane tady,“ řekl Gray. „Podle tátova neurologa ho máme udržovat v co nejstabilnějším prostředí a zachovávat známé návyky. Kromě toho, i když s ním nemůže jezdit, může se v něm aspoň vrtat.“

Gray zamířil k domu, než Kenny stačil přijít s dalším nápadem, která z tátových věcí by se dala prodat. Nenabídl ani pomoc s odnášením bratrových zavazadel. V poslední době toho musel unést až až.

Kenny ale ještě neskončil. „Jestli máme všechno udržovat tak, jak to bylo, a předstírat, že se nic nezměnilo, tak co tu vlastně dělám?“

Gray se k němu prudce otočil s rukou sevřenou v pěst. Měl sto chutí ji použít. „Protože jsi jeho syn – a je nejvyšší čas, aby ses podle toho choval.“

Kenny ho propaloval zlostným pohledem, který Grayovi připomněl jejich otce. Až příliš často u něj vídal stejný vztek, zejména v poslední době, kdy postupující demence a strach z ní zvyšovaly jeho útočnost. Ne že by agresivita byla u Grayova otce něčím novým. Vždycky to byl tvrdý chlap, který dřív pracoval na texaské ropné věži, dokud při jedné nehodě nepřišel o většinu levé nohy a veškerou hrdost. Tato nehoda udělala z naftařského odborníka muže v domácnosti. Těžce na něj doléhalo, že musí vychovávat dva chlapce, zatímco jeho žena chodí do práce. Vynahrazoval si to tím, že vedl domácnost jako vojenský tábor. A Gray, stejně tvrdohlavý jako jeho otec a rozený rebel, si to nehodlal nechat líbit. Jednoho dne, když mu bylo osmnáct, si jednoduše sbalil ranec a vstoupil do armády.

Smířila je až jeho matka, jakožto příslovečný tmel rodiny.

Jenže teď byla po smrti.

Co si bez ní počnou?

Kenny nakonec zvedl tašku a protáhl se kolem Graye. Přitom zamumlal poznámku, o níž věděl, že tne do živého. „Aspoň nejsem odpovědný za mamčinu smrt.“

Před měsícem by taková věta srazila Graye na kolena, ale po nařízených návštěvách u psychiatra – ne že by se dostavil na všechna domluvená sezení – ho bratrovo obvinění jen přimrazilo na místě. Jejich matku zabila past určená pro Graye. Psychiatr použil obrat vedlejší ztráty, aby otupil Grayovy výčitky.

Na pohřbu však byla rakev zavřená.

Ani teď se ještě nedokázal postavit té bolesti čelem. V provozu ho udržovalo jen odhodlání odhalit a zničit tajemnou organizaci, která za touto chladnokrevnou vraždou stála.

A tak se i teď otočil a pomalu vykročil.

Nic jiného zatím dělat nemohl.

22.58 SEYCHELSKÉHO ČASU
NA PALUBĚ JACHTY ZAKOTVENÉ U SEYCHELSKÉHO SOUOSTROVÍ

Něco ji vytrhlo ze spánku.

Amanda si reflexivně přejela dlaní po břiše, aby se ujistila, že je všechno v pořádku. Nebyla to křeč? Ve třetím trimestru se vždycky jednalo o první myšlenku, o mateřský instinkt ochraňovat nenarozené dítě. Ale v břiše ji nic nebolelo, cítila jen obvyklý tlak na močový měchýř.

I tak se po dvou potratech nedokázala hned uklidnit. Snažila se utěšit tím, že o první dvě děti – chlapečka a holčičku – přišla už během prvního trimestru.

Končím třicátý šestý týden. Všechno je v pořádku.

Zvedla se na loket. Její manžel tiše chrápal vedle ní na velké posteli v hlavní kajutě luxusní jachty. Jeho tmavá pleť jasně kontrastovala s bílým saténovým polštářem. Manželovo svalnaté tělo a mužné strniště na tvářích a na bradě ji přece jen trochu ukonejšily. Byl jako Michelangelův David vytesaný z černé žuly. Přesto nedokázala zcela potlačit neklid a vztáhla ruku k jeho rameni. Nechtěla ho budit, ale potřebovala, aby ji objal.

Její rodiče – s aristokratickými předky sahajícími mnoha generacemi do historie amerického Jihu – nesouhlasili se sňatkem příliš ochotně. Manželství však nakonec rodině pomohlo. Amanda byla modrooká plavovláska, vyrůstající ve světě plesů a privilegií; on měl černé vlasy i oči a tmavou pleť a zocelilo ho drsné dětství prožité na ulicích Atlanty. Jejich nezvyklé spojení se stalo symbolem tolerance, jemuž však stále chyběl jeden klíčový prvek: dítě.

Po letech marných pokusů o početí se vzhledem k problémům s manželovou plodností uchýlili k oplodnění ve zkumavce s použitím spermatu od dárce. Při třetím pokusu, po dvou potratech, konečně uspěli.

Znovu si ochranářsky položila dlaň na břicho.

Čekala chlapce.

A pak začaly její potíže. Před týdnem obdržela záhadný vzkaz s varováním, aby utekla a neřekla o tom nikomu z rodiny. Dopis naznačoval důvod, ale předkládal jen málo podrobností – přesto to stačilo, aby poslechla.

Z paluby k ní dolehlo hlasité žuchnutí. Posadila se a napjala uši.

Její manžel se překulil na bok a rozespale si promnul oko. „Co se děje, miláčku?“

Zavrtěla hlavou a zvedla ruku, aby zmlkl. Byli přece tak opatrní, zametli za sebou všechny stopy. Objednali si soukromá letadla, cestovali pod různými falešnými jmény a před týdnem přistáli na druhém konci světa, na letištní dráze ostrůvku Assumption patřícího k Seychelskému souostroví. Několik hodin poté se nalodili na soukromou jachtu a vypluli mezi ostrovy, které se táhly ve smaragdovém oblouku uprostřed azurového moře. Amanda chtěla být v co největší izolaci, daleko od všetečných pohledů – ale zároveň blízko seychelskému hlavnímu městu Victoria pro případ těhotenských komplikací.

Jejich tváře po příletu viděli jen kapitán jachty a dva členové posádky a nikdo z nich neznal jejich pravá jména.

Připadalo jí to jako dokonalý plán.

Dolehly k ní tlumené hlasy. Nerozeznala slova, ale slyšela drsnou výhrůžku – pak zazněl výstřel, jasný a pronikavý jako úder do činelů.

Rozbušilo se jí srdce.

Teď ne. Ne, když jsme tak blízko.

Mack, oblečený jen do dlouhých trenýrek, vyskočil z postele. „Zůstaň tady, Amando!“ Z horní zásuvky nočního stolku vytáhl velkou černou automatickou pistoli, s níž léta sloužil jako charlestonský policista. Ukázal ke koupelně. „Schovej se tam.“

Pobledlá Amanda vstala. Strachem se jí podlomily nohy a zapotácela se pod tíhou břicha.

Mack přeběhl ke dveřím a vyhlédl kukátkem. Uchlácholený je pootevřel natolik, aby vyklouzl ven, a tiše je za sebou zavřel – ještě předtím ale Amandě udělil poslední pokyn: „Zamkni.“

Amanda poslechla a rozhlédla se po nějaké zbrani. Našla jen nožík na vykrajování ovoce, který jim do kajuty donesli ráno. Rukojeť byla ještě lepkavá od šťávy z papáji. S nožem v ruce se přesunula ke koupelně, ale zastavila se na prahu. Nemohla jít dovnitř. Odmítala se uzavírat v tak těsném prostoru.

Práskly další výstřely, doprovázené výkřiky a kletbami.

Klesla na kolena. V jedné ruce svírala nůž a druhou si podpírala břicho. Její úzkost dosáhla k dítěti uvnitř. Cítila slabé kopnutí.

„Nedovolím, aby ti ublížili,“ zašeptala svému chlapci.

Nad hlavou jí dusaly kroky pobíhající sem a tam.

Vzhlédla ke stropu a pokoušela se odhadnout, co se děje nahoře. Kolik útočníků je napadlo?

Od dveří zaznělo opatrné zaškrábání a někdo tiše zaklepal.

Přeběhla ke dveřím a podívala se kukátkem. Mack na ni kývl a rychle se ohlédl do chodby. Našel únikovou cestu z jachty, nebo ji jen ze zoufalství přišel bránit sem?

Otupěle odemkla a chystala se otevřít, ale dveře se najednou rozletěly. Šokovaně uskočila. Do místnosti vpadl vysoký černoch s nahou hrudí – ale nebyl to její manžel.

V pravé ruce držel za hrdlo Mackovu hlavu a po předloktí mu stékala lesklá krev. V druhé ruce třímal neméně krvavou mačetu. Vycenil na ni bílé zuby jako žralok – jeho žert ho zjevně pobavil.

V hrůze před ním ustoupila; úplně zapomněla na miniaturní nůž. Kolem netvora prošla další postava. Běloch v dokonale ušitém bílém obleku, s černými vlasy a tenkým knírkem nad ještě tenčími rty. Byl tak vysoký, že musel při vstupu do místnosti sklonit hlavu. Taky se usmál, ale omluvně, jako kdyby ho rozvernost jeho společníka zahanbovala.

Pronesl několik příkrých slov v jakémsi africkém nářečí. Zjevně šlo o výtku.

Černoch pokrčil rameny a hodil hlavu Amandina manžela na postel.

„Musíme jít,“ řekl muž v obleku s aristokratickým britským přízvukem, jako kdyby ji zval na večírek.

Amanda se nehýbala – nemohla se pohnout, ani kdyby chtěla.

Brit si povzdychl a pokynul svému společníkovi.

Černoch ji neurvale chytil za loket a vytáhl ji ze dveří. Brit je následoval krátkou chodbou a po schůdkách nahoru na záď lodě.

Tam se Amandě naskytl další hrůzyplný pohled.

Na palubě ležel v tratolišti krve kapitán spolu s oběma členy posádky a dvěma cizími muži. Útočníci byli zastřeleni, posádka jachty měla brutálně podřezaná hrdla.

Zbývající násilníci se shromáždili na jachtě a na palubě otlučeného plavidla přivázaného k záďovému zábradlí. Několik jich prohledávalo jachtu a vynášelo bedny s vínem, pytle se zásobami a veškeré cennosti. Všichni měli černou pleť, někteří zohyzděnou rituálními jizvami. Mnozí nebyli starší než chlapci. Byli ozbrojeni mačetami, zastaralými samopaly a pistolemi.

Piráti.

V měsíčním světle a pod jasnou oblohou, na níž jihovýchodní pasáty rozptylovaly všechny mraky, se Amanda vzpamatovala ze šoku a místo toho ji zaplavilo zoufalství smíšené s výčitkami svědomí. Myslela si, že tady na Seychelách jsou dost daleko od Somálského poloostrova, aby byli v bezpečí před moderními piráty, kteří zamořují tyto vody.

Mýlila se.

Postrčili ji k přivázané pirátské lodi, stále v doprovodu toho Brita. V hlášeních určených pro otce četla, že se na výnosném pirátském podnikání podílí i pár přistěhovalců z Evropy.

Podívala se na Brita a uvažovala, jak se mu podařilo dosáhnout toho, že na jeho bílém obleku neulpěla jediná kapka krve.

Všiml si jejího pohledu a otočil se k ní.

„Co ode mě chcete?“ zeptala se ho příkře. Najednou byla ráda, že žádné dokumenty na palubě neprozrazovaly její skutečnou totožnost. „Nejsem žádná celebrita.“

Brit sklopil před jejím ocelovým odhodláním oči – ale nikoliv studem nebo lítostí. „Nechceme vás.“ Zahleděl se jí na břicho. „Ale vaše dítě.“

19.00 VÝCHODNÍHO ČASU
TAKOMA PARK, MARYLAND

Gray si opřel tašku s nákupem o bok a otevřel zadní vchod do domku rodičů. Jako první ho zasáhla vůně pečeného koláče a skořice. Cestou z tělocvičny dostal textovku od Kennyho, aby přinesl vanilkovou zmrzlinu a pár dalších věcí k první rodinné večeři od matčiny tragické smrti.

Na plotně stál velký hrnec boloňské omáčky a ve dřezu z cedníku odkapávaly právě uvařené špagety. Grayovu pozornost přilákalo hlasité zabublání od plotny. Nehlídaná omáčka se vařila, přetékala přes okraj hrnce a při kontaktu s plamínky plynu syčela.

Něco se dělo.

Grayovo podezření se potvrdilo, když z vedlejší místnosti zazněl řev: „KDE JSOU MOJE KLÍČKY?“

Gray položil nákup na kuchyňskou linku, vypnul sporák a zamířil přes jídelnu do obýváku.

„NĚKDO MI KRADE AUTO!“

Nábytek byl uspořádán kolem kamenného krbu, momentálně chladného. Grayův otec v křesle u okna vypadal jako kostlivec potažený kůží. Klečela u něj drobná žena s hnědošedým mikádem a v modré ošetřovatelské uniformě, držela ho za ruku a snažila se ho uklidnit.

Mary Benningová byla zdravotní sestra z oddělení pro poruchy paměti. Grayův otec si ji během hospitalizace oblíbil a Grayovi se ji podařilo najmout, aby tu sloužila jako noční ošetřovatelka a byla po ruce v době, kdy jeho otec míval největší problémy. Kenny měl podle plánu dohlížet na otce přes den, dokud Gray s Mary nevyberou druhou ošetřovatelku. Bude to drahé, ale ředitel Crowe zařídil odpovídající kompenzace za smrt Grayovy matky, které pomohou pokrýt náklady a umožní Grayovu otci žít ve vlastním domě.

„Pusť mě, Harriet!“ Otec vyškubl ruku z Maryina sevření, div přitom neuhodil Kennyho loktem do nosu.

Mary nespouštěla dlaň z jeho kolena a chlácholivě ho stiskla. „To jsem já, Jacku. Mary.“

Podíval se na ni a obličejem mu proletěl zmatený výraz. Pak mu poklesla ramena – vzpomněl si.

Mary se ohlédla na Graye. „Váš otec viděl, jak přijíždíte s nákupem. Poznal svoje auto, polekal se a trochu to popletl. Bude v pořádku.“

Kenny se přepadle narovnal. Takhle tátu ještě neviděl. Otřeseně se obrátil k odchodu.

Jeho pohyb přilákal pacientovu pozornost. Otec se podivil: „Ty jsi tady, Kenny?“

Kenny nevěděl, co říct – otcova děravá paměť ho pořád ohromovala.

Mary mu přispěchala na pomoc. Neskrývala pravdu, jen Grayova otce znovu pohladila po koleně. „Je tady celý den, Jacku.“

Otec pátravě přenesl pohled z jednoho na druhého a opřel se. „No jo, to je fakt… Už si vzpomínám…“

Ale vzpomněl si opravdu? Nebo to jen říkal, aby budil zdání normálnosti?

Kenny se šokovaně podíval na Graye.

Vítej v mém světě.

„Radši vám půjdu dodělat večeři,“ řekla Mary, vstala a oprášila si koleno.

„A já si půjdu vybalit věci,“ řekl Kenny. Očividně chtěl co nejrychleji zmizet z pokoje.

„To je dobrý nápad. Nezapomeň se umýt,“ obrátil se k němu otec s náznakem někdejší suverenity. „Tvůj pokoj je nahoře…“

„Já jsem nezapomněl, kde je,“ skočil mu Kenny do řeči, aniž by si uvědomoval necitlivost takové poznámky před osobou trpící Alzheimerem.

Otec ale jen spokojeně přikývl.

Když Kenny odešel, otec si zřejmě poprvé všiml, že před ním stojí Gray. Zmatek z jeho tváře vyprchal a nahradila ho stopa staré zlosti. Trvalo mu téměř dva týdny, než si konečně připustil a zapamatoval manželčinu smrt, takže pro něj byla její ztráta stále čerstvá. A taky znal důvod její smrti. Na ten nikdy nezapomněl. V následujících týdnech prožili několik ošklivých chvil, ale co mohl kdokoliv z nich dělat? Žádná slova ji nepřivedou zpátky.

Zaklepání od vchodových dveří všechny polekalo. Gray ztuhl – v poslední době očekával to nejhorší.

Kenny, který už byl na cestě k předním schodům, otevřel.

Na verandě stála štíhlá postava v černých kožených kalhotách, volné motorkářské bundě a kaštanové blůze. Pod paží držela helmu.

Při pohledu na ni se část Grayových obav rozptýlila. „Co tady děláš, Seichan?“

Jeho otec mu rychle skočil do řeči. „Nenechávej stát dámu na prahu, Kenny!“ Mávl na Seichan, ať jde dál. Ztrácel sice paměť, ale pořád dovedl ocenit, když mu do domu zavítala pohledná žena.

„Děkuji, pane Pierci.“ Seichan vešla. Pohybovala se s elegancí kočkovité šelmy, samé šlachy, svaly a ladné křivky. Přejela Kennyho hodnotícím pohledem, ale ať už na něm viděla cokoliv, neohromilo ji to.

Následně se zadívala na Graye a její pohled ztvrdl – nikoliv zlostí, spíš ochranářským pudem. Skoro spolu nemluvili od té chvíle před třemi týdny, kdy se políbili a složili slib. Nešlo o nic romantického, jen o ujištění, že mu Seichan pomůže odhalit osoby odpovědné za matčinu smrt.

Gray si přesto pořád vzpomínal na měkkost jejích rtů.

Bylo za tím něco víc, nějaký dosud nevyřčený příslib?

Než o tom mohl zauvažovat víc, jeho otec ukázal ke stolu. „Právě se chystáme usednout k večeři. Nepřipojíte se k nám?“

„To je od vás velice laskavé,“ odpověděla Seichan prkenně, „ale nezdržím se dlouho. Jenom si potřebuji promluvit s vaším synem.“

Mandlové oči, prozrazující její eurasijský původ, se upřely na Graye.

Něco se dělo.

Seichan původně pracovala jako nájemná vražedkyně pro tajnou zločineckou organizaci zvanou Bratrstvo, odpovědnou za smrt Grayovy matky. Skutečná podstata i cíle organizace zůstávaly neznámé i jejím vlastním agentům. Bratrstvo operovalo prostřednictvím jednotlivých buněk, které působily zcela nezávisle, bez celkového přehledu. Seichan se nakonec obrátila proti bývalým zaměstnavatelům a nechala se najmout ředitelem Crowem jako dvojitá agentka. Její podvod však nezůstal Bratrstvu utajen a teď ji stíhali bývalí zaměstnavatelé i zahraniční zpravodajské služby. Painter ji přiřadil ke Grayovi, a Gray za ni tedy nesl odpovědnost.

Možná mezi nimi bylo něco víc.

Přistoupil k ní. „Co se stalo?“

Tiše odpověděla: „Volal mi ředitel Crowe. Přijela jsem rovnou sem. U Seychel došlo k únosu. Somálští piráti unesli významného amerického občana. Painter se ptá, jestli jsi připravený na další misi.“

Gray se zamračil. Proč se Sigma zabývala obyčejným únosem? Existovala řada policejních a námořních úřadů, které měly na starosti takové zločiny. Sigma Force – tvořená bývalými vojáky Speciálních sil, kteří prošli dodatečným výcvikem a vystudovali různé vědecké obory – byla tajnou složkou DARPY, Úřadu pro výzkum pokročilých obranných projektů, a měla za úkol bránit světovým hrozbám, ne zachraňovat unesené osoby.

Seichan vycítila jeho zmatek a zahleděla se mu do očí. Zjevně věděla víc, než byla ochotná sdělovat před ostatními. Dělo se něco velkého. Grayovi se rozbušilo srdce.

„Spěchá to,“ dodala. „Jestli pojedeš, musíme hned vyrazit na letiště. Vyzvedne nás Kowalski. Můžeme se zastavit u tebe v bytě. Všechny informace dostaneme cestou.“

Gray se podíval ke křeslu před krbem. Jeho otec slyšel, o čem si povídali, a teď sledoval svého syna.

„Jeď,“ řekl. „Odveď svoji práci. Mám tu dost pomocníků.“

Graye tento nevrlý souhlas potěšil – doufal, že představuje aspoň malé odpuštění. Další otcova slova, hořká a příkrá, ale tuto naději pohřbila.

„Kromě toho, čím míň tě teď uvidím, tím líp.“

Gray se zapotácel a Seichan ho chytila za loket, jako kdyby ho chtěla podepřít. Sílu mu však dodalo hlavně teplo její dlaně a prostý lidský dotyk. Jako ten polibek před třemi týdny.

Objevila se Mary s utěrkou v ruce. I ona slyšela otcovu poznámku a soucitně se na Graye podívala. „Mám to tady pod kontrolou. Vezměte si nějaký čas sám pro sebe.“

Mlčky jí poděkoval a nechal se od Seichan vyvést na verandu. Palčivě toužil po tom, aby se nějak rozloučil s otcem, ale nenacházel slova.

Než si uvědomil, co se vlastně děje, ocitl se na schodech před verandou. Zastavil se a zhluboka se nadechl.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Seichan.

Gray si prohrábl vlasy. „Musím být.“

Nespouštěla z něj oči, jako by v jeho tváři hledala pravdivější odpověď.

Od chodníku zakvílely pneumatiky – právě dorazil jejich odvoz. Oba se otočili k černému SUV, které prudce zabrzdilo před domem. Postranní okénko sjelo dolů a ven se vyvalil oblak dýmu. Hned za ním se vynořila gorilí hlava žmoulající v koutku úst nedopalek doutníku.

„Tak jdete nebo ne?“ zavolal na ně Kowalski stroze.

Jakkoliv šel Grayovi někdy na nervy, ještě nikdy ho neviděl raději. Sešel ze schodů, ale vtom za ním vyběhl Kenny a zastoupil mu cestu.

„Teď nemůžeš odjet. Co mám dělat?“

Gray trhl palcem k domu. „Jsi na řadě. Co myslíš, že jsem celou tu dobu dělal já?“

Obešel svého zaraženě koktajícího bratra a vydal se k čekajícímu autu.

Seichan kráčela vedle něj ke své motorce – už si nasadila helmu.

„Koho k nám ještě přidělili?“ zeptal se Gray.

„Máme vyzvednout další dva členy týmu, ale ti jsou už v cílové oblasti.“

„Kdo to je?“

Po rtech jí přeletěl náznak úsměvu, který vzápětí zakryl průzor helmy a zpoza něj se ozvala pobavená odpověď: „Doufám, že jsi očkovaný proti vzteklině.“

2. kapitola

1. ČERVENCE, 18.32 VÝCHODOAFRICKÉHO ČASU
TANZANIE

Varovalo ho tiché zavrčení.

Už tak napjatý Tucker Wayne se přitiskl k cihlové zdi úzké uličky a vklouzl do hlubšího stínu u dveří. Před hodinou si všiml, že ho někdo zpovzdálí sleduje, ale podařilo se mu ho setřást v bludišti postranních, křivolakých uliček a průchodů, které vytvářely tuto omšelou čtvrť Zanzibaru.

Kdo ho našel?

Zády se tiskl k vyřezávaným dřevěným dveřím. Hodlal zůstat v anonymitě. Do třicátin mu chyběl ještě rok a poslední tři roky se toulal po světě. Před dvěma týdny připlul k souostroví Zanzibar u východního pobřeží Afriky. Už samotné jméno Zanzibar vyvolávalo představu jiné doby a jakési tajemné, bájné země. Země, kde se dalo zmizet a kde nikdo nekladl všetečné otázky.

Zdejší obyvatelé dobře věděli, že se přílišná zvědavost nevyplácí.

I tak se tu po něm často ohlíželi, a ne proto, že byl běloch. Starobylý přístav Zanzibar zůstával křižovatkou pro lidi všech ras a barev pleti. A po roce stráveném cestováním po Africe měl kůži opálenou do odstínu místních pouličních obchodníků s kořením ve starém Kamenném městě. Taky se mohl pochlubit vysokou svalnatou postavou rozehrávače v americkém fotbalu a z jeho očí vyzařovala tvrdost, která nutila všechny zvědavce, aby rychle odvrátili pohled jinam.

Největší pozornost k němu poutalo něco jiného, nebo spíš někdo jiný. O stehno se mu otřel Kain – už nevrčel, ale pořád měl zježenou srst na hřbetě. Tucker položil svému psovi na bok dlaň, ne aby ho uklidnil, ale aby mu v případě potřeby mohl dát signál. Byli společníci. Partneři. Kain byl něco jako Tuckerova prodloužená ruka.

Vypadal sice jako svalnatý, podsaditý německý ovčák, ale ve skutečnosti se jednalo o ovčáka belgického, takzvaného malinoise, s tmavou, z větší části vyloženě černou srstí, která se hodila k jeho tmavým očím.

Tucker cítil, jak se Kainovi pod jeho dlaní napínají svaly.

O půl bloku dál se zpoza rohu v panice vyřítila hubená postava. Mladík utíkal tak rychle, že nezvládl zatočit a narazil do protější zdi. Hned se ale vzpamatoval a vyběhl ulicí dál. Každou chvíli se ohlížel přes rameno. Tucker ho vmžiku zhodnotil pohledem a zvážil hrozící nebezpečí.

Zhruba dvacetiletý mladík, možná o něco mladší, indo-asijský míšenec, oči vytřeštěné hrůzou, paže i obličej vychrtlé – od drogové závislosti nebo podvýživou?

Uprchlík si svíral pravý bok, ale nedařilo se mu zakrýt rudou skvrnu, která rychle prosakovala bílým tričkem. Kromě pleskání bosých nohou Kaina na mladíkův příchod určitě upozornil i pach čerstvé krve.

Tucker už se chystal vykročit ze zastíněného dveřního prostoru, aby mladíkovi pomohl, ale tlak na stehno se zvýšil a zadržel ho na místě.

O zlomek vteřiny později se objevil důvod. Zpoza rohu vyběhla trojice mohutných mužů, Afričanů s rituálně potetovanými obličeji. V rukách drželi mačety a běželi vedle sebe, ve formaci zkušených lovců.

Mladík si jich taky všiml a pokusil se ještě zrychlit, ale ztráta krve a vyčerpání si vybíraly svou daň. Po několika krocích zakopl a upadl. Ačkoliv tvrdě narazil hlavou na dláždění, nevydal ani hlásku, žádné zaskučení ani výkřik. Byl smířený s osudem.

To vylákalo Tuckera z úkrytu víc než cokoliv jiného.

A ještě pravidlo, které mu vštípil dědeček: Tváří v tvář nelidskosti dobrý člověk protestuje – ale skvělý člověk jedná.

Tucker poklepal třemi prsty Kainovi do boku – jednalo se o jasný signál.

Braň.

Kain přeskočil ležícího mladíka a přikrčil se s vyceněnými zuby a zvednutým ocasem proti útočníkům. Ty jeho náhlé zjevení zarazilo – všichni tři se ohromeně zastavili, jako kdyby se před nimi zničehonic zhmotnil nějaký džin.

Tucker využil momentu překvapení a vyběhl ze stínů proti nejbližšímu protivníkovi. Stačilo ho chytit za zápěstí a udeřit loktem do brady – v další vteřině už Tucker svíral mužovu mačetu. Odstrčil omráčeného útočníka stranou a obrátil se k druhému, který už se proti němu rozmachoval svou zbraní. Tucker neuskočil, ale naopak se vrhl k němu, popadl ho za paži a uhodil ho rukojetí mačety do nosu.

Ozvalo se prasknutí kosti a z útočníkova nosu se vyřinula krev.

Muž ochabl, ale Tucker ho nepouštěl.

Koutkem oka zahlédl, jak třetí a největší protivník o dva kroky ustupuje a vytahuje z opasku pistoli. Tucker se k němu otočil, přičemž držel tělo druhého muže jako štít. Prásklo několik výstřelů. Na tak malou vzdálenost provizorní štít nestačil – jedna ze střel proletěla krkem omráčeného útočníka a škrábla Tuckera na rameni.

Vtom se ozvalo zavřeštění.

Tucker odhodil tělo stranou a uviděl, že se střelci do zápěstí zakousl Kain. Pistole dopadla na dlažbu a muž se s očima vytřeštěnýma hrůzou pokoušel psa setřást. Kolem odletovaly kapky krve a slin.

Vtom si obr uvědomil, že v druhé ruce drží mačetu, a rozmáchl se k úderu.

„Pusť ho!“ vykřikl Tucker.

Kain okamžitě poslechl a dopadl zpátky na všechny čtyři. Útočník ale přesto s divokým řevem ťal dolů. Kain nemohl uhnout včas.

Tucker neváhal.

S bušícím srdcem se vrhl pro ležící pistoli, zvedl ji ze země, překulil se přes rameno a namířil na protivníka. Byl však příliš pomalý.

Mačeta se zaleskla ve slunečních paprscích.

Práskl výstřel.

Útočník se zhroutil dozadu s roztříštěnou lebkou a ostří neškodně dopadlo na dlažbu. Tucker se podíval na svou pistoli. On přece nevystřelil.

Na konci ulice se objevila další trojice postav. Dva muži a žena. Byli sice oblečeni jako civilisté, ale na první pohled se dalo poznat, že mají vojenský výcvik. Vůdce skupiny držel sig sauer, z jehož hlavně se kouřilo.

„Postarejte se o něj,“ řekl s lehkým texaským přízvukem a ukázal na krvácejícího mladíka. „Odvezte ho do místní nemocnice. Sejdeme se na plánovaném místě.“

Ani na vteřinu přitom nespouštěl oči z Tuckera. Podle nakrátko ostříhaných černých vlasů a ocelového pohledu jeho bouřkově šedých očí rozhodně patřil k armádě.

Přinejmenším v minulosti.

To nebylo dobré.

Nově příchozí přistoupil k Tuckerovi. Nedbal přitom na Kainovo hluboké zavrčení. Podal Tuckerovi ruku, aby mu pomohl vstát.

„Vás není snadné najít, kapitáne Wayne.“

Tucker potlačil překvapení. Nevšímal si nabízené ruky a vstal sám. „To vy jste mě sledovali?“

„A vy jste nás setřásl.“ V mužových očích se pobaveně zajiskřilo. „To není tak jednoduché. Už to samo o sobě dokazuje, že jste člověk, jakého potřebujeme.“

„Nemám zájem.“

Otočil se k odchodu, ale muž mu zastoupil cestu a namířil mu ukazováček na hruď, což Tuckera podráždilo ještě víc.

„Dejte mi minutu a vyslechněte mě,“ řekl muž. „Pak si můžete jít.“

Tucker se podíval na namířený prst. Jediný důvod, proč mu ho nezlomil, spočíval v tom, že ten člověk před chvílí zachránil Kainovi život. Dlužil mu něco na oplátku – a minuta nebyla tak vysoká cena.

„Kdo jste?“ zeptal se.

Prst se změnil v otevřenou dlaň. „Velitel Gray Pierce. Pracuji pro organizaci, která se jmenuje Sigma.“

Tucker se ušklíbl. „O té jsem nikdy neslyšel. Co tedy jste? Soukromá bezpečnostní služba? Nájemní žoldáci?“ Poslední slova pronesl s jasným pohrdáním.

Jiskry ve velitelových očích zažhnuly o něco jasněji. „Ne. Pracujeme pod záštitou DARPY.“ Spustil ruku.

Tucker se zamračil, ale ze zvědavosti poslouchal dál. DARPA patřila k americkému ministerstvu obrany. O co tu sakra jde?

„Možná bychom si o tom měli promluvit na nějakém klidnějším místě,“ navrhl velitel.

Jeho společníci mezitím zvedli zraněného mladíka, podepřeli ho mezi sebou každý pod jednou paží a začali se vzdalovat ulicí. Z oken a pootevřených dveří vykukovaly zvědavé tváře. Na rozích se objevily další postavy. Obyvatelé Zanzibaru si většiny zločinů nevšímali, ale střelba a krveprolití vždycky přiláká pozornost. Jakmile odejdou, místní lidé oberou mrtvoly o všechny cennosti a při případném vyšetřování budou všichni držet jazyk za zuby.

„O jednom takovém místě vím,“ odpověděl Tucker a vykročil.

18.44

Gray srkal horký čaj s kardamonem. Seděl s Tuckerem Waynem na ploché střeše, z níž byl výhled na Indický oceán. Nad hladinou se pohupovaly trojúhelníkové plachty starých dřevěných dhou, turistické jachty i velké nákladní lodě. Momentálně měli oba muži malou hotelovou restauraci sami pro sebe. Před budovou se rozkládalo nevelké tržiště, z něhož k nim vzlínala vůně muškátového oříšku, skořice, vanilky, hřebíčku a bezpočtu dalších koření, jež kdysi k tomuto ostrovu lákala sultány a stála za rozvojem aktivního obchodu s otroky. Ostrov často měnil majitele i správce, což bylo zjevné z jedinečné směsi maurských, arabských, indických a afrických zvyků. I samo město mělo mnoho tváří a nedalo se nikam zařadit.

Totéž bylo možné říct o muži, který seděl u úzkého stolku proti Grayovi. Gray postavil šálek na oprýskaný talířek. Vedle talířku ztěžka přistála velká moucha, přilákaná vůní sladkého čaje.

Gray se po ní ohnal, ale než jeho dlaň dopadla na stůl, kolem zápěstí se mu sevřely prsty a zastavily ho.

„Nedělejte to,“ řekl Tucker a mávnutím ruky mouchu zaplašil. Pak se znovu podíval k oceánu.

Gray si mnul zápěstí a sledoval, jak moucha líně odlétá, aniž by tušila, že jí právě někdo zachránil život.

Konečně si Tucker odkašlal. „Co ode mě chcete?“

Gray se znovu zaměřil na bezprostřední úkol. Cestou do Afriky si přečetl složku tohoto bývalého armádního rangera. Tucker byl vynikající psovod s vysoce nadprůměrnou emocionální empatií, která mu pomáhala v navazování vztahů se zvířaty, někdy až příliš pevných. Psychologické hodnocení připisovalo takový postoj traumatu prožitému v raném dětství. Tucker byl vychován v Severní Dakotě, kde ještě jako batole osiřel poté, co jeho rodiče zabil opilý řidič. Následně se o něj staral dědeček, který ale dostal infarkt, když bylo Tuckerovi třináct. Další roky prožil v pěstounské péči, dokud v sedmnácti nepožádal o předčasné zplnoletnění a nevstoupil do ozbrojených sil. Zdálo se, že si po takto turbulentním dětství rozvinul větší příchylnost ke zvířatům než lidem.

Gray měl ale pocit, že výsledky psychologických posudků a testů toho muže nemohou plně popsat. Ve své podstatě zůstával hádankou. Například proč tak náhle odešel ze služby a proč okamžitě po propuštění zmizel, ačkoliv získal řadu medailí včetně Purpurového srdce, které si vysloužil v jedné z nejúpornějších přestřelek v Afghánistánu – při operaci Anakonda v Takur Gharu.

Gray přešel rovnou k věci, protože jim docházel čas. „Kapitáne, během vojenské dráhy jste se specializoval na záchranu zajatců. Váš velící důstojník tvrdil, že jste byl nejlepší.“

Tucker pokrčil rameny.

„Vy a váš pes…“

„Kain,“ přerušil ho Tucker. „Jmenuje se Kain.“

Levé chlupaté ucho se při zvuku pánova hlasu pozvedlo. Belgický ovčák ležel zdánlivě ospale a uvolněně na zemi, ale Gray se tím nenechal oklamat. Kain měl čenich položený na Tuckerově botě a byl připraven reagovat na sebemenší signál od svého partnera. Gray si přečetl i Kainovu složku. Pes rozuměl tisíci slovům a stovce gest. Ti dva si vytvořili těsnější vztah než manželé – a jako tým byli v terénu až děsivě výkonní, protože se mohli spolehnout na citlivější psí smysly a možnost pohybovat se na místech, kde by žádný člověk neuspěl.

Tyto schopnosti teď Gray potřeboval.

„Chceme vás na jednu akci,“ řekl. „Dostanete dobře zaplaceno.“

„Promiňte, ale neměl bych zájem, ani kdybyste mi nabízel veškeré zlato z Fort Knoxu.“

Gray byl na takovou odpověď připravený. „Možná, ale když jste odešel ze služby, ukradl jste vládní majetek.“

Tucker ho probodl ocelově tvrdým pohledem. Grayovi bylo jasné, že musí postupovat opatrně a pečlivě zvážit, jak vynese jediný trumf, který měl v ruce.

Pokračoval: „Výcvik vojenského psa stojí stovky tisíc dolarů a bezpočet hodin práce.“ Netroufal si sklopit oči ke Kainovi; upíral je stále na Tuckera.

„Ty hodiny jsem se mu věnoval já,“ odtušil Tucker ponuře. „Cvičil jsem Kaina i Ábela. A podívejte, co se stalo s Ábelem. Tentokrát ho nezabil Kain.“

Gray četl syrové podrobnosti ve složkách – na toto minové pole se pouštět nehodlal. „I tak je Kain vládní majetek, součást armádní výzbroje. Jestli se zúčastníte této akce, bude váš, po právu a jednou provždy.“

Tucker se znechuceně ušklíbl. „Kaina nikdo nevlastní, veliteli. Americká vláda ani Speciální síly. Dokonce ani já.“

„Rozumím, ale taková je naše nabídka.“

Tucker ho chvíli propaloval pohledem, ale pak se opřel a založil si ruce na prsou. Jeho postoj byl jasný: k ničemu se nezavazoval, jen byl ochoten naslouchat dál. „Znovu se ptám, k čemu mě potřebujete.“

„K záchraně zajatce.“

„Kde?“

„V Somálsku.“

„Koho?“

Gray si zamyšleně prohlížel svého společníka. Informaci, kterou se mu chystal svěřit, znalo jen pár vysoce postavených lidí ve vládě. Když se sám dozvěděl pravdu, šokovalo ho to. Kdyby ji nějakým způsobem zjistili únosci…

„Koho?“ naléhal Tucker.

Kain zřejmě vycítil rostoucí podrážděnost svého partnera, protože tiše zavrčel, aby dal najevo vlastní nespokojenost.

Gray odpověděl oběma. „Potřebujeme, abyste nám pomohli zachránit prezidentovu dceru.“

3. kapitola

1. ČERVENCE, 11.55 VÝCHODNÍHO ČASU
WASHINGTON, D. C.

Teď mohla začít skutečná práce.

Ředitel Painter Crowe čekal na nejnižším podlaží Západního křídla, až se generální štáb vylidní. Jednotliví účastníci setkání odcházeli v pečlivě naaranžované choreografii, která určovala, kdo místnost opustí jako první, kdo komu kývne na pozdrav, kdo odejde sám a kdo ve skupině.

Painterovi se z toho málem točila hlava.

Strávil celou tříhodinovou strategickou poradu usazený stranou, v blízkosti nejužšího vedení Bílého domu. Vrchní důstojníci zaujali místa v polstrovaných kožených křeslech kolem hlavního konferenčního stolu – patřil mezi ně náčelník generálního štábu, poradce pro národní bezpečnost, šéf ministerstva vnitřní bezpečnosti a ministr obrany spolu s několika dalšími. Jednalo se o uzavřenou schůzku: žádní asistenti, zástupci ani tajemníci, jen ti nejdůležitější představitelé státní moci. Přístup nebyl povolen dokonce ani zdejší ochrance, která tu jinak hlídala dvacet čtyři hodin denně.

Tajné informace, které se zde probíraly, byly určeny co možná nejmenšímu počtu uší.

Na začátku jednání Paintera představili jako zástupce DARPY, nad čímž několik lidí povytáhlo obočí, zejména ministr obrany. Painter, který si pro tuto příležitost vzal konzervativní oblek, byl o deset let mladší než kdokoliv jiný v místnosti a černou barvu jeho vlasů narušoval jen jediný bílý pramen za uchem jako zastrčené ptačí pero připomínající Painterův částečný indiánský původ.

Nikdo se nezeptal, proč prezident povolal na tuto schůzku i jeho. Jen málokdo věděl o existenci Sigmy, natož o její úloze v celé situaci.

Tak to prezident chtěl.

Painter tedy tiše seděl v jednom z křesel pro méně důležité účastníky mimo hlavní stůl, sledoval jednání a občas si zapsal nějakou poznámku – buď přímo do paměti, nebo do laptopu.

Prezident James T. Gant svolal ranní poradu, aby probral nejnovější informace o únosu jeho pětadvacetileté dcery Amandy Gant-Bennettové. Od půlnočního útoku na jachtu uplynulo dvacet hodin. Kapitánovi se podařilo odvysílat signál SOS a dokonce i vyřadit z činnosti motory, než útočníci povraždili celou posádku včetně Amandina manžela. Na několika nástěnných monitorech byly promítnuty hrůzné fotografie z místa činu.

Painter sledoval prezidentův výraz: bolestně svraštělé koutky očí, zaťaté čelistní svaly i pobledlý obličej. Všechno to vypadalo skutečně – zdálo se, že se otec opravdu bojí o osud své dcery.

Jisté detaily však nedávaly smysl.

Jako třeba proč Amanda cestovala na falešný pas.

Tato okolnost je při pátrání po unesené dívce připravila o několik kriticky důležitých hodin. Po zachycení signálu SOS seychelská pobřežní hlídka okamžitě ohlásila pirátský útok s tím, že se k němu připletli američtí občané, ale až po odebrání otisků prstů z hlavní kajuty byl ve Spojených státech vyhlášen poplach – oběti byly identifikovány jako prezidentova dcera s manželem.

Kvůli tomuto zmatku ztratili několik hodin.

A zdržení mohlo stát unesenou dívku život.

James Gant si u dveří dlouze potřásl rukou s posledním odcházejícím účastníkem schůzky. Jednalo se o vřelé gesto, důvěrné jako objetí. „Díky, Bobby, že jsi popohnal NRO, aby přesunuli nad oblast satelit.“

Bobby byl ministr zahraničí Robert Lee Gant, prezidentův starší bratr. Měl hladce oholenou tvář, šedivé vlasy a oříškově hnědé oči – šlo o zkušeného státníka, který nedávno oslavil šestašedesáté narozeniny. Nikdo nepochyboval o tom, že si svou pozici zasloužil – ani opoziční komentátoři neobviňovali prezidenta z protěžování příbuzných. Robert Gant sloužil ve třech administrativách obou stran politického spektra. Ke konci osmdesátých let byl velvyslancem v Laosu a významně se podílel na znovunavázání diplomatických styků s Kambodžou a Vietnamem v devadesátých letech.

A nyní s nemenší sebejistotou sloužil pod svým bratrem.

„Neboj, Jimmy. NRO během hodiny převede satelit na geostacionární dráhu nad somálským pobřežím. Prohledáme každý kout a najdeme ji.“

Prezident přikývl, ale zdálo se, že ho bratrův slib nepřesvědčil.

Po ministrově odchodu Painter osaměl s vůdcem svobodného světa. Prezident si prohrábl prošedivělé vlasy a promnul si strniště na bradě. Nespal od chvíle, kdy se dozvěděl o únosu své dcery. Pořád měl na sobě totéž oblečení, jen si sundal sako a vyhrnul rukávy košile. Chvilku nehybně stál, ponořený do myšlenek, ale nakonec svěsil ramena a ukázal k druhým dveřím.

„Pojďme z téhle zatracené kůlny,“ řekl. Kůlna byla přezdívka generálního štábu. V soukromí se zvýraznil jeho karolínský přízvuk. „Vedle budeme mít větší klid.“

Painter ho následoval do menší místnosti. Ani zde nechyběl konferenční stůl, ale byl menší a přiléhal ke stěně se dvěma videomonitory.

Prezident s těžkým povzdechem klesl na jedno z křesel, jako kdyby mu na ramenou spočívala tíha celého světa. A Painter si dovedl představit, že to tak někdy opravdu bývá. Jenže dnes to bylo ještě horší.

„Posaďte se, řediteli.“

„Děkuji, pane prezidente.“

„Říkejte mi Jimmy. Všichni přátelé mi tak říkají. A vy jste momentálně můj nejlepší přítel, protože máte nejlepší šanci najít mou dceru a vnuka.“

Painter si pomalu, ostražitě sedl. Cítil, že část tíhy světa nyní doléhá i na jeho bedra. Prezident se zmínil o další komplikaci: Amanda je těhotná, ve třetím trimestru.

Co tedy dělala na Seychelách a proč cestovala na falešný pas?

Prezident na něj upřel své ledově modré oči. Vyzařovala z něj takřka hmatatelná síla osobnosti. „V minulosti mi Sigma zachránila život.“

To byla pravda. Jednalo se o jeden z důvodů, proč byl Painter prezidentem přizván k účasti na pátrání.

„Potřebuji další zázrak, řediteli.“

Očividně chápal vážnost situace. Somálští piráti prozatím netušili, kdo jim padl do rukou. Amanda pro ně byla jen další americké rukojmí. Jestli ale odhalí její pravou totožnost, zpanikaří a zabijí ji, hodí její tělo do nejbližší řeky plné krokodýlů a umyjí si nad celou situací ruce. Nebo ji schovají do nějaké bohem zapomenuté díry tak dobře, že se ji nikdy nepodaří zachránit, a zvýší svoje požadavky – i v případě jejich splnění však hrozilo, že ji zabijí. Šéf ministerstva vnitřní bezpečnosti dnes přišel s třetí, neméně mrazivou možností: že ji prodají nějaké nepřátelské vládě, která ji využije jako páku při vyjednávání s USA.

Cíl byl tedy jasný: Najít Amandu, než únosci zjistí pravdu.

„Co říkáte dnešní schůzce?“ zeptal se prezident.

„Váš tým pokrývá všechny aspekty. Postupoval bych stejně. Přesunout do oblasti oddíl jednotky zvláštních sil a být připraven bezodkladně udeřit. Koordinovat postup s agenty CIA na Somálském poloostrově. Ale než dostaneme ze satelitu snímky somálského pobřeží, operujeme naslepo.“

Vzhledem ke znalosti doby útoku se jim podařilo získat letmý záběr únosu z družic přelétajících nad Indickým oceánem. Záběry měly špatné rozlišení, ale dala se na nich rozeznat jachta i plavidlo pirátů. To po přepadení vyrazilo na východ k africkému pobřeží, za hodinu však bohužel zmizelo z dosahu satelitu, takže přesné místo přistání zůstávalo neznámé. Piráti mohli přistát kdekoliv na východním pobřeží Afriky, ale jako nejpravděpodobnější místo se jevilo Somálsko, nechvalně proslulé přebujelým pirátstvím. Nad oblast se právě přesunovala nová družice Národního průzkumného úřadu (NRO), aby pomohla v pátrání po pirátské lodi podél skalnatého pobřeží.

To však nebyla jejich největší naděje.

Painter navázal: „Pane, potřebujeme vyslat do terénu malou skupinu. Největší naději na úspěch bude mít chirurgicky přesná, nenápadná akce.“

„Rozumím. Jestli na ně vyrazíme s celou armádou, pochopí, že jejich rukojmí je důležitá osoba.“

„A pohřbí ji.“ Jakmile to Painter dořekl, zalitoval použitého výrazu.

James Gant zbledl jako křída, ale vzchopil se a kývl na Paintera, aby pokračoval.

„Skupina, o které jsem vám říkal, už je v oblasti. Nadále budu koordinovat postup s NSA, NRO a nadřízenými z DARPY. Pokud bude odhalen úkryt pirátů, moje skupina má přísné pokyny pokusit se o záchranu pouze v případě, že bude zaručen úspěch. V opačném případě postoupíme polohu ostatním složkám a povoláme úderný oddíl SEALů.“

Prezident ustaraně přikývl.

Painter se nadechl. „Únosci přesunou vaši dceru na nějaké bezpečné místo a vyslechnou ji. Budou od ní chtít telefonní číslo, aby mohli kontaktovat někoho zde ve Státech a požadovat výkupné. Jestli je vaše dcera chytrá…“

„To je.“

„V tom případě uchová svoji totožnost v tajnosti. Doufejme, že jim dá nějaké číslo mimo prezidentský okruh. Telefon nějakého příbuzného nebo přítele. Musíme na to být připraveni. Zajistit, aby příjemce hovoru držel jazyk za zuby a neběžel na policii nebo za novináři.“

„Rozhlásím to.“

Painter musel položit nepříjemnou otázku. „Věříte všem příbuzným, že zůstanou zticha?“

„Neřeknou ani slovo. Rodina Gantů umí udržovat tajemství.“

To je rozhodně pravda.

V uplynulém měsíci Painter potají sbíral informace o prezidentově klanu. Při nedávné akci Sigmy vyšly najevo okolnosti, které vrhaly na rodinu jisté podezření. Ne že by o této dynastii už tak nekolovaly různé zvěsti. Gantům se přezdívalo Kennedyové Jihu a jejich předkové uplatňovali svůj vliv už při zakládání Ameriky. Jak Amerika rostla, rostla i rodina Gantů, zapouštěla kořeny do různých odvětví průmyslu i státní správy a nyní její člen sloužil druhé volební období jako prezident.

Před měsícem se však objevila znepokojivá informace. Zdálo se, že před pár staletími klan Gantů souvisel s tajným spolkem aristokratických rodin, známých pod mnoha označeními: Bratrstvo, Formace nebo les familles de l’etoile, hvězdné rodiny. O této skupině se vědělo jen tolik, že existuje dlouhé věky, ze zákulisí ovlivňuje běh dějin a hromadí moc, bohatství a vědomosti – často prostřednictvím vazeb na řadu tajných organizací, spolků a lóží.

Říkalo se o nich, že jsou nejtajnější ze všech společností.

V průběhu staletí však řada rodů zanikla, až zůstal jediný: Gantův klan.

To samozřejmě neznamenalo, že prezident – nebo jeho nejbližší příbuzní – o této organizaci vědí. Rod Gantů měl široké kořeny a mnoho větví na tomto i opačném břehu Atlantiku. Nedalo se určit, kteří členové rodiny jsou zapleteni do současné podoby zločinecké organizace – pokud do ní vůbec zapleteni jsou.

Painter se možná honil za přeludem, zatímco skuteční vůdci Bratrstva zůstávali stále stejně utajení. Bylo však jisté, že tato smrtící, bezohledná skupina je odpovědná za bezpočet teroristických akcí po celém světě, stejně jako za páchání řady mezinárodních zločinů. Vypadalo absurdně, že by k takové skupině patřil prezident Spojených států – muž, který teď utrápeně seděl naproti Painterovi a bál se o svou dceru.

Chybějící důkazy byly jedním z důvodů, proč si Painter nechával svá podezření ohledně rodiny Gantů pro sebe a nesvěřil se s nimi ani svým nejbližším spolupracovníkům v Sigmě. Zejména nic neříkal veliteli Piercovi, jehož matku nedávno zabil jeden z agentů Bratrstva, který pracoval na vlastní pěst. Kdyby se Gray dozvěděl, že prezident měl prsty v chladnokrevném zavraždění jeho matky, nedalo se odhadnout, co by udělal. Vzhledem ke Grayovu momentálnímu rozpoložení by patrně nejdřív střílel, a pak teprve kladl otázky.

Kladení otázek tedy zůstalo na Painterovi. Podíval se na Jamese Ganta. „Nechci být indiskrétní,“ začal, „ale pořád nechápu, co vaše těhotná dcera dělala pod falešnou identitou na Seychelách.“

Na celé situaci něco nehrálo.

Painter věděl, že tato záležitost představuje jedinečnou šanci získat víc informací o prezidentově rodině, a zatlačil: „Netajíte mi něco, pane prezidente? Nenecháváte si něco pro sebe? Jakýkoliv detail může napomoci úspěchu naší snahy.“

Tentokrát se vyhnul formulaci, která by připomínala možnost, že piráti prezidentovu dceru zabijí.

James Gant se díval na svoje ruce, jako kdyby se snažil něco vyčíst z rýh na dlaních. „Amanda byla vždycky divoké dítě.“ Unaveně, smutně se pousmál. „Tak trochu jako její otec. Bylo jí devatenáct, když jsem poprvé přišel do Bílého domu, a ještě míň, když jsem ohlásil svoji kandidaturu. Nesnášela pozornost veřejnosti a dráždilo ji, že je dcerou prezidenta.“

„Vzpomínám si, že jednou dala pěstí agentovi tajných služeb.“

Gant se rozesmál, ale hned se opřel a zakryl si ústa, jako kdyby ho překvapilo, že se ještě dokáže smát. „To byla celá Amanda. Když jsem kandidoval na druhé volební období, bylo jí dvacet tři. Čerstvě vyšla ze školy a chtěla se postavit na vlastní nohy. Vystoupit z mého stínu. Pak se seznámila s Mackem Bennettem, který pracoval v Charlestonu jako policista. Myslel jsem, že se po svatbě usadí.“

Painter ho jemně navedl zpátky k bezprostřední záhadě. „Ale co ten výlet na Seychely?“

Gant rozpřáhl ruce a zavrtěl hlavou. „O téhle neplánované cestě nevěděla ani zpravodajská služba. Proklouzla nám přímo pod nosem. Hádám, že chtěla před narozením mého vnuka strávit nějaký čas o samotě se svým manželem, daleko od paparazziů a bulváru. Po porodu by ti dva měli velké štěstí, kdyby se jim podařilo občas urvat chvilku soukromí.“

Painter upřeně hleděl prezidentovi do tváře, jestli nezahlédne náznaky svědčící o tom, že Gant lže. Viděl však jen smutek a strach.

„Jestli to je všechno…,“ řekl prezident.

Painter se zvedl. „Mám vše potřebné. Moje skupina letí do Somálska a já se musím vrátit na velitelství Sigmy.“

„Výborně.“ Gant vstal – ani v těžké chvíli nezapomínal na vychování jižanského gentlemana. „Doprovodím vás ven.“

Vyšli z generálního štábu a Painter si vyzvedl z trezoru svůj blackberry. Když se narovnal a uložil telefon do kapsy, na konci chodby se objevila známá postava v doprovodu bodyguardů.

Měla na sobě safírově modré keprové šaty a krajkový kabátek zavázaný na břiše. Painter si všiml jejích zaťatých pěstí i vyděšeného pohledu, který věnovala svému manželovi.

První dáma Teresa Gantová přispěchala k nim. Bylo vidět, že se snaží zachovat dekorum, ale z očí jí svítila syrová panika. „Jimmy… Tvůj tajemník mi řekl, že schůze skončila. Čekala jsem tak dlouho, jak jsem…“

„Omlouvám se, Terry.“ Prezident ji objal a odhrnul jí z tváře několik volných pramenů vlasů. „Musel jsem ještě vyřídit pár drobností. Už jsem chtěl jít za tebou.“

Pátravě se mu zahleděla do tváře. Zjevně se ho bála vyptávat před svými strážci. Nikdo nesměl vědět o Amandině únosu.

„Vrátíme se domů.“ Vypadalo to, že je prezident připraven vzít ji do náruče a odnést do bezpečí. „Tam ti všechno povím.“

Ohlédl se na Paintera.

Painter pochopil. Teresa potřebovala svého manžela. V tuto chvíli nebyli první dáma a prezident, ale vyděšení rodiče, kteří se bojí o svoje dítě a hledají útěchu jeden u druhého.

Painter o to víc toužil najít jejich dceru. Když ale vykročil chodbou, nemohl se zbavit pocitu, že události u Somálského poloostrova zastírají něco většího – a nebezpečnějšího.

Podíval se na hodinky. Gray a jeho tým by měli do hodiny přistát v Somálsku. Jestli někdo dokáže odhalit skutečný důvod únosu, byl to velitel Pierce. Painter si však pořád tak trochu vyčítal, že vyslal Graye do akce naslepo, aniž by se před ním zmínil o svých podezřeních ohledně prezidentovy rodiny.

Modlil se, aby jeho mlčení nestálo nikoho život.

Zejména prezidentovu dceru a její nenarozené dítě.

4. kapitola

1. ČERVENCE, 20.02 VÝCHODOAFRICKÉHO ČASU
POHOŘÍ CAL MADOW, SOMÁLSKO

Vůz se ploužil mlžným pralesem.

Amanda Gant-Bennettová seděla v zadní části staršího modelu land roveru zbavené střechy – dříve zřejmě vozidlo sloužilo k vyjížďkám po safari. Předek auta chránila mohutná mříž a na střeše byly připevněny čtyři velké reflektory. Amanda si všimla i dvou navijáků – jednoho vepředu, druhého vzadu – a rýče a sekery připevněných k nárazníku, vše pro případ, že by někde uvízli.

Když se rozhlédla po okolním terénu, chápala nutnost takových opatření. Jeli po bahnité stezce vedoucí temnou džunglí. Somálsko po většinu roku trpělo suchem, ale právě skončilo období dešťů – nazývané gu, jak zaslechla. Většina srážek spadla do zdejších hor u Adenského zálivu a zbytek vlhkosti tu visel v podobě husté mlhy.

Auto nadskočilo na výmolu a Amanda se zakymácela. Z otevřeného vozu nevypadla jen díky bezpečnostnímu pásu. Nejdřív ji napadlo, že by se měla pokusit právě o to: vyskočit a zkusit štěstí v pralese. Těsně vedle ní ale seděl ozbrojený, zpocený hromotluk a žvýkal chat, povzbuzující prostředek, který tu používali skoro všichni. Za nimi navíc jelo druhé, větší auto, jež naděje na únik ještě snižovalo.

A Amanda věděla, že pokus o útěk by neohrozil jen její život.

Stáhla si bezpečnostní pás o něco níž, pod vyboulené břicho. Musela chránit svoje dítě. Chlapec, který v ní rostl, byl důležitější než ona. Kvůli němu se s manželem dala na útěk přes polovinu světa.

Abychom tě chránili…

A teď její dítě padlo spolu s ní do rukou pirátů a budou za ně žádat větší výkupné. Vybavila si Britův lačný pohled na její břicho, když ji odváděli z jachty. V těchto končinách představoval život obchodovatelné zboží, dokonce i nový život, který jí rostl v břiše.

Ach, Macku, tolik tě potřebuju.

Zavřela oči a se sevřeným srdcem si vzpomněla na to, jak viděla Macka naposled, na jeho obavy a lásku, která mu zářila z očí. Snažila se nemyslet na následující hrůzu, na jeho oddělenou hlavu pohozenou na posteli, kde se s ní jen o pár hodin dřív tak opatrně miloval. Neměla čas truchlit.

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. Ve vzduchu visela vlhká vůně jalovců a divoce rostoucích levandulí. Šok a strach ji otupovaly, ale musela zůstat silná. Na americkém Jihu bylo nepatřičné, aby někdo dával na veřejnosti průchod emocím. Během otcovy prezidentské kampaně se naučila zachovávat klidný, přátelský výraz, i když třeba v duchu křičela. V kampani šlo o samé úsměvy, potřásání rukou a poklepávání po zádech. I v případě odpůrců… vlastně u nich obzvlášť.

A tak spolupracovala se svými vězniteli, dělala, co jí řekli, a chovala se poddajně a poslušně. Po celou dobu však pozorně sledovala okolí. I to ji naučil otec. V duchu si zopakovala jeho radu, jak nejlíp dosáhnout toho, aby měla vždy navrch.

Měj oči otevřené a pusu zavřenou.

A přesně to hodlala dělat. Zatím piráti nijak nenaznačili, že vědí, čí je dcerou. Ještě ji ani nevyslechli. Vlastně na ni sotva promluvili. Občas něco zavrčeli, naznačili gestem, co po ní chtějí, nebo jí dali stručný pokyn. Většinou jí připomínali, aby pila.

Nechceme, aby se něco stalo vašemu dítěti.

Takhle to řekl ten Brit s tenkým knírkem a běloskvoucím oblekem. Momentálně seděl vedle řidiče na místě spolujezdce. Jako jediný ji provázel celou cestu, i když si jí po většinu dne nevšímal a skláněl se nad laptopem připojeným k satelitnímu telefonu a k navigaci GPS.

Dívala se mu na zátylek a snažila se odhalit jeho silné a slabé stránky. Ťukl do klávesnice a na monitoru naskočila topografická mapa. Amanda předstírala, že si potřebuje protáhnout záda, předklonila se, aby se na ni podívala a pokusila se získat nějakou představu, kde jsou a kam jedou. Strážný ji však strhl zpátky a několik vteřin podržel ruku na jejím citlivém, nateklém ňadru. Odstrčila ho, ale jedinou reakcí byl chlípný úšklebek.

Poraženě a zasmušile vyhlížela do mlžného pralesa.

Dlouhou cestu doprovázelo vyčerpání a strach. Za svítání přistáli v malém pobřežním městě plném barů, hotelů, restaurací a nevěstinců, vše ve službách pirátského obchodu. A podle počtu luxusních vozů na nově vydlážděných ulicích i vil budovaných podél pobřeží se očividně jednalo o lukrativní a prosperující podnikání. Ulicemi křižovaly mercedesy s po zuby ozbrojenými milicionáři, kteří se starali o to, aby se nikdo nepokoušel osvobozovat převážená rukojmí.

Určitě tu jsou kromě ní další zajatci.

V přístavu si všimla řady zajatých plavidel: rybářských lodí i plachetnic, jedné elegantní jachty a v hlubších vodách dokonce i zakotveného ropného tankeru. Zdrželi se tu jen necelou hodinu. Předali ji jinému pirátskému gangu a naložili ji do horkého, špatně větraného autobusu, který ji vyvezl z města.

Půl dne jeli suchou, pustou krajinou spálenou od slunce, jejíž jednotvárnost narušovaly pouze občasné shluky chatrčí. Zastavovali jen na tak dlouho, aby si Amanda mohla odskočit na malou, což pokaždé představovalo pokořující zážitek. V dálce se tyčily hory, které se s každým ujetým kilometrem přibližovaly.

Brzy bylo jasné, že míří právě k nim. Ve vesnici u úpatí hor porostlého křovinami a zakrslými stromy se únosci opět vyměnili, i když až po zuřivé hádce doprovázené rádobychlapským vyhrožováním a máváním zbraní. Brit nakonec domluvil dodatečnou platbu, tlusté balíčky bankovek změnily majitele a Amanda se ocitla na tomto starém voze ze safari, který s ní vzápětí zamířil do hor.

Její pozornost přilákalo zaklapnutí laptopu. Brit už ho zřejmě nepotřeboval a brzy vyšlo najevo proč. V pralese se před nimi objevila narudlá záře, která zbarvovala cáry mlžného oparu visícího mezi stromy. Amanda ucítila vůni hořícího dřeva a pečeného masa.

Po posledních padesáti metrech land rover vyjel na otevřené prostranství, nad nímž byla natažena maskovací síť. Amanda si tu připadala trochu jako v jeskyni. Skrytou mýtinu ozařovala trojice ohňů spolu s několika elektrickými lampami.

Land rover zastavil vedle dalších vozů a tří velbloudů uložených na noc. Zvířata zvedla hlavy a zkoumavě si prohlížela nově příchozí.

Amanda ohromeně vstřebávala rozlohu tábora. Tvořil ho úhledný kruh stanů ve vojenském stylu obklopující větší budovu připomínající malebný štítový dům stojící na metr vysokých sloupech. Na dřevěné verandě stála dvě rozkládací křesla s přehozenými moskytiérami. Vypadalo to na pralesní obydlí nějakého afrického misionáře. Tento dojem ještě posiloval velký červený kříž namalovaný na boku budovy.

Okouzlující první dojem však rychle vyprchal. Dům byl ve skutečnosti provizorní chatou s dřevěnou konstrukcí potaženou plátnem a kříž připomínal spíš zdravotnický než náboženský symbol, jako kdyby si ho vypůjčili od Červeného kříže. Jenže tenhle symbol zdobil zvláštní spirálovitý vzor, který Amandě něco mlhavě připomínal.

Než si stačila uvědomit co, Brit otevřel dveře a podal jí ruku, aby jí pomohl z auta.

„Domov, sladký domov,“ pronesl bez jakéhokoliv sarkasmu.

Nejistě vystoupila, podepřela si břicho a rozhlédla se. Dieselový motor supěl ve stejném rytmu jako její srdce.

Ze stanů vycházeli muži a ženy, aby se podívali, kdo to přijel. Většinu z nich tvořili černí Afričané, ale nevypadali vyhladověle a zoufale jako piráti. I zbraně, které tu Amanda viděla, byly moderní a dobře udržované.

Co se tady děje?

Několik tváří připomínalo toho Brita: byli to bílí Evropané, na první pohled profesionálové. Tento poslední dojem plynul ze skutečnosti, že řada z nich měla na sobě modré zdravotnické uniformy, jako kdyby si jen odskočili zakouřit z nějakého nemocničního oddělení.

Brit provedl Amandu kruhem stanů k provizorní chatě a strážný kráčel těsně za nimi. Amanda vystoupala po schodech na malou verandu.

Otevřely se odpružené dveře a naproti jim vyšla vysoká žena s plavými vlasy zastřiženými do krátkého, sportovního mikáda. Byla mladá a hezká, jako kdyby si odskočila z reklamy na plavky a oblékla si chirurgický plášť. Její vážný výraz a přimhouřené oči však vypovídaly o něčem jiném. Přejela je ocelově modrým pohledem. Na Amandu se skoro ani nepodívala a oslovila toho Brita.

„Všechno je připravené, pane doktore.“

Amanda se překvapeně otočila ke svému společníkovi.

On je doktor?

Britovi její údiv neušel. „Promiňte. Ještě jsem se vám náležitě nepředstavil.“ Podal jí ruku. „Jsem doktor Edward Blake, gynekolog.“

Amanda ignorovala nabízenou ruku a místo toho užasle zírala ženě přes rameno do nitra chaty. U protější stěny se nacházela nemocniční postel, vedle stál stojan nitrožilní infuze a několik monitorovacích přístrojů. Zdravotní sestra právě nanášela lubrikant na vaginální ultrazvukovou sondu.

Doktora Blakea podle všeho neurazilo, že Amanda odmítla jeho ruku, a zamnul si dlaně.

„Dobrá, paní Gant-Bennettová. Půjdeme dovnitř, ano?“

Amanda potlačila šok.

Zná moje jméno. Ví, kdo jsem…

Doktor Blake ukázal na její břicho. „Měli bychom se podívat, jak se po tak dlouhé cestě daří vašemu chlapci. Nesmíme dopustit, aby se mu něco stalo, viďte? Na to je příliš důležitý.“

Amanda se v hrůze zapotácela. Vyplňovala se její nejhorší noční můra.

Nejenže věděli, kdo je, ale taky co nosí v břiše.

„Ne…“

Strážný ji zezadu popadl za ramena a postrčil ji k otevřeným dveřím.

Prosím, modlila se. Pomozte mi někdo.

5. kapitola

1. ČERVENCE, 20.34 VÝCHODOAFRICKÉHO ČASU
BOSASO, SOMÁLSKO

„Dobře se o ni postarají,“ ujistil je Amur Mahdi. „Přinejmenším prozatím.“

„Proč myslíte?“ zeptal se Gray.

Seichan se v obličeji zračily podobné pochyby. Měla na sobě džíny a místní guntiino, elegantní šarlatový šátek zavázaný na rameni, který jí dosahoval k pasu. Zjevně jí to slušelo, protože Amur každou chvíli vrhal kradmé pohledy jejím směrem.

Kowalski si vedle ní v obyčejných civilních šatech nezúčastněně míchal čaj.

Všichni čtyři seděli u stolku v otevřeném patiu přímořské restaurace s výhledem na somálský přístav Bosaso v Adenském zálivu. Přístav zaléval měsíční svit, ve kterém bylo vidět velké množství mohutných lodí s vlajkami různých arabských států, stejně jako trojúhelníkové plachty stovek menších dhou s dřevěnými trupy.

Grayova skupina před čtyřiceti minutami přistála na mezinárodním letišti Bender Qassim u Bosasa – cestovali na falešné doklady zástupců UNHCR, Úřadu vysokého komisaře OSN pro uprchlíky. Zatím zůstávali zde, v severovýchodním somálském státě Puntland, kde působila většina pirátů. Bosaso bylo hlavní regionální křižovatkou a nejlepší základnou pro sbírání informací.

První schůzku si domluvili s Amurem Mahdim, bývalým pirátem, který začal pracovat pro CIA. Byl to starší muž oblečený podle místní módy do volných kalhot a sarongu připomínajícího suknici macawiis. Kromě toho mu na prošedivělých vlasech spočívala tradiční zdobená čapka. Před několika lety přišel o jednu nohu v koleni – toto zranění mu znemožnilo, aby se dál věnoval původní pirátské profesi.

Mužova protéza Grayovi připomínala jeho otce. Bodly ho výčitky svědomí, že odletěl na opačný konec světa, ale potlačil je a soustředil se na rozhovor.

Schůzku jim zařídil ředitel Crowe prostřednictvím různých zpravodajských služeb s cílem zhodnotit současnou situaci v Somálsku. Zatímco probíhalo satelitní pátrání po pirátské lodi, Painter chtěl mít oči i na souši.

Na americké základně na severu země u Džibuti mezitím čekaly dva vrtulníky Black Hawk a spolu s nimi i oddíl SEALů pod velitelstvím speciálních operací. Tým byl připravený nastoupit do akce, jakmile se zjistí, kde Amanda přesně je.

Ale kde tedy byla první dcera?

Amur vysvětloval, proč si nedělá starosti o její bezpečí. Netušil, že zajatkyně je prezidentova dcera, jen že jde o Američanku. „Somálští piráti jsou většinou slušní hostitelé. Zajatce bijí jen zřídka, i když i k tomu dochází. Jinak je drží v bezpečí a dobře je živí. Nikomu neprospěje, když rukojmí zemře. Ubytování a stravování vězňů ze zajatých posádek pomáhá udržovat puntlandskou ekonomiku.“

Gray věděl, jak lukrativním podnikáním pirátství je. Jen za loňský rok somálští piráti vybrali na výkupných 160 milionů dolarů. A to byla pouze menší část skutečného obratu z pirátství. Za stejný rok utratily loďařské společnosti a vlády dalších 7 miliard dolarů za pojistky, zpřísněná bezpečnostní opatření a dokonce i záchranné operace, jako byla například ta z poslední doby, která zajistila bezpečný návrat amerického a dánského občana.

„A co somálská vláda?“ zeptala se Seichan. „Co dělá proti všudypřítomnému pirátství?“

Amur se opřel a bezmocně rozhodil paže. „Jaká somálská vláda? Centrální vláda padla v roce 1991 a v zemi vypukl zmatek. Naše teritoriální vody nikdo nehlídá a moře bohaté na tuňáky zplundrovaly cizí rybářské flotily, které tím sebraly obživu místním lidem. Divíte se, že se rybáři vyzbrojili, ustavili vlastní domobranu a pustili se do boje s nelegálními loděmi a posádkami?“

Gray si cestou sem přečetl shrnutí posledního vývoje v zemi. „A tyhle střety nakonec vyústily v to, že rybáři lodě i s posádkami zabavovali a požadovali výkupné…“

„Spíš mýtné,“ opravil ho Amur, čímž si od Kowalského vysloužil výsměšné odfrknutí. Informátor zbrunátněl a hrdě vypjal hruď. I když přešel na stranu CIA, Gray si připomněl staré úsloví: Kdo je jednou pirát, zůstane pirátem napořád. Nebo Amurovo ospravedlňování možná odráželo jen národní hrdost.

„Zasloužíme si kompenzaci za vypleněné moře,“ pokračoval Amur vášnivě. „Kdo jiný se o nás postará? Podívejte se na přístav.“ Kývl k rušnému kotvišti. „Bývala to tady špinavá díra bez infrastruktury a bez naděje. Všechno se rozpadalo.“

Kowalski se podíval na omšelé město a skepticky povytáhl obočí, jako kdyby chtěl říct, že mu popis špinavá díra připadá pořád výstižný.

„Po pádu vlády jsme se starali jeden o druhého,“ vyprávěl Amur. „Jeden místní podnikatel spustil telefonní síť. Učitelé pracovali zadarmo. Policisté jsou taky všichni dobrovolníci. Teď jsme jedním z nejrušnějších přístavů v oblasti a pořád se rozvíjíme. Vyvážíme desítky tisíc koz, ovcí a velbloudů do celého arabského světa.“

Kowalského výraz se neměnil. Když se Gray podíval na rostoucí paláce za vysokými zdmi, chápal obrovy pochyby. Měl podezření, že zdaleka ne všechno pochází z legálního exportu a importu.

Bosaso bylo stále uváděno mezi městy, kde hrozí nejvyšší pravděpodobnost únosu. To není zrovna důvod k hrdosti, ačkoliv se to místní vláda snažila změnit. Vězení byla plná pirátů – ale nakolik šlo jen o divadlo pro zahraničí? Puntlandskou ekonomiku nadále táhlo především pirátství.

Jak mohli za takových podmínek uspět při pátrání po prezidentově dceři? Peníze osvěžují paměť a rozvazují jazyky – jako v případě Amura Mahdiho –, ale zároveň kupují mlčenlivost.

„Do našich vod se zase vrátily ryby,“ uzavřel Amur svoji obhajobu. „Mezinárodní flotily se sem bojí, moře je plné tuňáků a naši lidé nehladoví.“

Gray musel připustit, že přinejmenším tohle je pravda. Somálští piráti zarazili nadměrné rybaření ve zdejších vodách. Jenže za jakou cenu?

Amur se zvedl. „Připozdívá se. Uvidím, co se mi podaří zjistit o té pohřešované Američance. Ale jak víte, při pokusech o záchranu zajatců z loňského roku přišlo o život mnoho pirátů. Získat informace nebude snadné.“

Gray vstal a potřásl Amurovi rukou. Rozuměl nevyslovené žádosti. Spolupráce bude vyžadovat další prostředky. Gray se obával, že přílišné výdaje na pátrání upozorní piráty na důležitost jejich kořisti. Musejí postupovat opatrně – teď ale neměli jinou možnost.

„Chápu. Udělejte, co je třeba,“ řekl Gray, potřásl Amurovi rukou a popřál mu dobrou noc v místním jazyce, což mu vysloužilo Amurův vděčný úsměv. „Haben wanaagsan.“

Počkal, až Amur odejde, a pokynul ostatním, aby taky vstali. „Měli bychom se vrátit do hotelu.“

Společně vykročili do města. I v tuto hodinu byly ulice plné nákladních aut, lidí a vozíků. Chodníky lemovaly stánky s prskajícím smaženým jídlem a s čajem, stejně jako provizorní obchůdky. Bosaso kypělo aktivitou a ze všech stran k nim doléhalo houkání, zvonění a křik.

Cestou rušnými ulicemi se ke Grayovi naklonila Seichan a zašeptala mu do ucha: „Měl jsi pravdu. Někdo nás sleduje.“

Gray se zastavil u jednoho stánku a prohlížel si exotické ovoce, ale přitom nenápadně prozkoumal ulici za sebou. Všiml si dvou postav, které se schovaly za jiným stánkem kousek za nimi. „Jsou dva?“

„Tři,“ opravila ho Seichan. „Ještě ta žena v zeleném sarongu u internetové kavárny.“

Grayovi na dané ženě nepřipadalo nic mimořádného, ale důvěřoval Seichaninu úsudku.

Kowalski si ničeho nevšiml. Zvedl banán a přičichl k němu. „Kupujeme něco nebo ne?“

Gray znovu vykročil k hotelu, i s třemi stíny, které se jim pověsily na paty.

„Takže Amur není tak loajální, jak tvrdí CIA,“ zašeptala Seichan.

Nakláněla se k němu jako milenka. Fyzický kontakt mezi muži a ženami v této zemi neviděli rádi, ale na blízkosti bez dotyků bylo něco ještě intimnějšího.

„Painter nás v tomhle směru varoval,“ zahučel Gray.

Ředitel Crowe prošel několik lokálních kontaktů a nakonec vybral Amura kvůli podezřelým rozporům v jeho minulém chování. Zdálo se, že mu není proti mysli táhnout to s oběma stranami, zejména pokud jsou ve hře velké peníze.

Kdo je jednou pirát, zůstane pirátem napořád.

Gray se loudal se svými společníky ulicí, aniž by se pokoušel setřást tu trojici, která je sledovala. Amur rozehrál nebezpečnou hru, ale Grayovi se hodila.

Tuhle hru totiž mohou hrát obě strany.

21.01

Tucker Wayne se držel v bezpečné vzdálenosti jednoho bloku za Amurem Mahdim.

V uchu mu zabzučela vysílačka. „Máte ho?“

Volal velitel Pierce. Tucker se dotkl hrdelního mikrofonu a nehlučně odpověděl. „Ano.“

Přes tenkou kevlarovou bundu si oblékl volnou kostkovanou tuniku macawiis a vlasy zakryl místním turbanem, aby splynul s prostředím a aspoň trochu zamaskoval světlou pleť. Ne že by tu nebyli žádní běloši. Zdálo se, že město nabízí příležitost lidem z celého světa. Slyšel tu němčinu, španělštinu i francouzštinu a samozřejmě taky velké množství afrických nářečí.

I tak si ale dával pozor, aby ho Amur neviděl, a spoléhal se na jiné oči.

Kain se několik metrů před ním držel ve stínech u oprýskané zdi jednoho paláce a překonával překážky jako duch. Nikdo si ho nevšímal. Po zdejších ulicích se koneckonců pohybovala spousta psů – věčně hladových kříženců s vystouplými žebry a kostnatýma nohama.

Amur zatočil za roh a vydal se dál od rušnější oblasti nových hotelů a větších budov. Bez váhání se nořil do zdemolované části města s jeřáby, hromadami sutin a kovovými přívěsy připravenými na rozšiřování sousední obchodní čtvrti.

Tucker vysílačkou nahlásil změnu směru. „Míří z nového Bosasa do horší části města. Rozhodně se nevrací domů.“

Tucker si uložil do paměti všechny dostupné informace o Amurovi, včetně toho, kde bydlí, kde se schází s přáteli i kde žije jeho milenka. Teď Amur zjevně nešel do žádné ze svých obvyklých destinací.

„Sledujte ho, ale nepřibližujte se k němu,“ varoval ho Gray. „Nechceme ho vystrašit.“

Umím dělat svoji práci, pomyslel si Tucker mrzutě. Proto jste si mě, nebo vlastně spíš nás, najali.

Kain se na rohu zastavil a ohlédl se. Tucker mu ukázal otevřenou dlaň.

Zůstaň.

Sám si obhlédl vedlejší ulici. Obě strany lemovaly vysoké ploty zakryté textilií, které bránily chodcům ve vstupu na staveniště. V tuto hodinu byla ulice liduprázdná. Neměl jinou možnost než počkat.

Kdybych ho sledoval dál, hned by si mě všiml.

Prozatím měli aspoň malou výhodu. Gray učinil rozsáhlá opatření, aby udržel Tuckerovu účast na akci v tajnosti. Dokonce přicestovali z Tanzanie do Somálska dvěma různými letadly. Gray chtěl, aby se oči všech soustředily jen na něj a jeho skupinu, a Tucker se tím pádem mohl pohybovat nepozorovaně a nezávisle na nich.

Amur se zastavil na konci ulice u zamčené brány, kde ho přivítal strážný se samopalem. Amur se k němu naklonil a něco mu řekl, strážný přikývl a odemkl. Vzápětí oba muži zmizeli uvnitř.

Co má za lubem?

Tucker vykročil ulicí, ale o několik metrů dál si všiml mezery mezi plotem a písečnou půdou. Otvor zakrývala vysoká kovová popelnice. Tucker k němu přivedl Kaina, ukázal na mezeru, zakroužil prstem a dotkl se nosu.

Prolez dovnitř a hledej pach cíle.

Tucker věděl, že Kain takový úkol zvládne. Lidé mají v nose 6 milionů čichových receptorů, zatímco psi 300 milionů, což zlepšuje jejich čich tisícinásobně a umožňuje jim to ucítit daného člověka na vzdálenost dvou fotbalových hřišť.

Nakonec ještě Tucker obrátil otevřenou dlaň k zemi na znamení, že pokud Kain najde cíl, má zůstat schovaný.

Přejel dlaní po Kainově boku a prsty se dotkl černé psí vesty, která dokonale splývala se srstí. Jednalo se o vojenskou vestu Storm K9, vodotěsnou a vyztuženou kevlarem. Zkontroloval ještě vysílačku v Kainově uchu, která jim umožňovala komunikovat na dálku, a umístil Kainovi mezí uši miniaturní kameru s nočním viděním, připevněnou k obojku.

Potřebovali mít obraz i zvuk.

Naťukal kód do mobilu a na displeji se objevil zrnitý obraz. Ještě se sklonil ke svému společníkovi, vlídně ho poplácal po šíji a zatřásl jeho vestou, aby se ujistil, že na ní nic nechrastí.

Uspokojeně si klekl a vzal psí hlavu do dlaní. Chvění svalů prozrazovalo Kainovo vzrušení. Pes tiše oddechoval s jazykem visícím z tlamy. Tmavé oči se zadívaly do Tuckerových. Domácí zvířata nás pozorují právě tak, jako my pozorujeme je.

„Hodný kluk,“ zašeptal Tucker – takový byl jejich rituál před akcí.

Kain se na znamení vzájemného pouta dotkl čenichem Tuckerova nosu.

Tucker se konečně narovnal a mávl zápěstím k mezeře v oplocení.

Jdi.

Kain se otočil a hbitě se protáhl pod plotem. Tucker se podíval na telefon. Displej nabízel pohled na zaparkované buldozery a hromady rozbitých kusů betonu s trčícími armaturami. Obraz se chvěl a poskakoval jako nějaký špatně režírovaný horor.

Tucker se dotkl hrdelního mikrofonu. „Máme video, veliteli, jestli se chcete taky dívat.“

Zatímco čekal na odpověď, vložil si do druhého ucha sluchátko s technologií bluetooth. Zatím se z něj ozýval jen Kainův rychlý dech.

Z vysílačky uslyšel Grayův hlas. „Už jsem se připojil. Tak se podíváme, co má náš přítel Amur za lubem.“

Tucker se schovával ve stínu za popelnicí a sledoval postup svého partnera. Nedokázal se úplně oprostit od strachu.

Buď opatrný, kamaráde.

Kain přikrčeně a se zbystřenými smysly běží kupředu. Hledá kořist. Noc kolem něj se halí do odstínů šedé barvy. Po obou stranách se zvedají vysoké hromady kamení, které mu nabízejí úkryt. Vánek šramotí zmuchlaným papírovým kelímkem – pohyb kelímku na vteřinu upoutá Kainovu pozornost, ale nejde o nic, čemu by se měl věnovat.

Kde mu neposlouží zrak, nastupuje čich, který kolem něj mapuje síť starých stop.

Hořký pach potkana…

Štiplavý zápach moče…

Spálený olej z tichých strojů…

Pohybuje se nočním bludištěm a vnímá další a další vůně, které se mu lepí na vlhký jazyk a pronikají mu do hrdla a nosních dutin. Otáčí uši ve směru tichého ševelení písku způsobeného vánkem i měkkým našlapováním jeho tlap.

Kupředu… pořád dál…

Čas od času zvedá čenich a nabírá vzduch.

Cítí známý pot, kořeněný a štiplavý, který se šíří od jeho kořisti.

Zpomaluje.

Krčí se a postupuje tmou.

Oddechuje co nejtišeji.

Kořist před ním přistupuje k dalším lidem. Jsou mimo dohled, ale prozrazuje je pach. Schovávají se za hromadou kovu páchnoucí rzí a drobnými hlodavci. Všechno ale přebíjí nepřehlédnutelně silný lidský pach.

Jeho kořist kráčí kupředu, v doprovodu druhého člověka se zbraní.

Kain zbraně zná – podle pachu, zvuku i od vidění.

Schovaní lidé konečně vystupují z úkrytu na otevřené prostranství. Kořist uskakuje stranou a chvilku je cítit strachem, ale ten zase rychle odeznívá.

Všichni čtyři poodhrnují rty a ukazují si zuby, ale nejde o výhrůžku. Vydávají zvuky: mluví spolu.

Kain se plíží blíž a nachází si místo, odkud může nepozorovaně přihlížet. Leží nehybně na břiše, ale zůstává ve střehu; je připraven kdykoliv utéct nebo zaútočit.

Prozatím poslušně zůstává na místě.

Protože ho o to požádal on.

Nepřestává sledovat okolí a vyplňuje svět kolem sebe pachy a zvuky. Cítí vlastní stopu, pohřbenou mezi mnoha jinými. Mezi tím vším však jedna stopa září jako noční slunce a propojuje ho s ním. Jsou svázaní krví a vzájemnou důvěrou.

Zná i jeho jméno.

Podle vůně, zvuku i na pohled.

Zná jeho jméno.

21.12

Tucker sledoval schůzku mezi Amurem a trojicí kumpánů, podle rituálních jizev a drsného chování taky pirátů. Stáli u hromady zrezivělých železných nosníků a rozbitých tvárnic. Ze sluchátka slyšel hrubý smích a rozhovor v místním somálském nářečí. Tlumočnický program monotónně překládal jejich slova.

„Jak dlouho je můžeš napínat?“ zeptal se jeden.

„A kolik z nich vyrazíš peněz?“ dodal druhý.

„Hasane, Habibe, věřte mi.“ Amur se usmál a rozpřáhl ruce. „Jde o víc, než mi říkají, takže budou tancovat, jak budu pískat.“

„To tvrdíš ty,“ poznamenal třetí pirát pochybovačně.

Na důkaz svých slov Amur vytáhl balíček bankovek a pro každého z nich několik odloupl. „Nejdřív ale těm Američanům musím aspoň něco dát,“ řekl. „Abych si získal jejich důvěru, chápete?“

Jeho společníci ho neposlouchali – počítali peníze a cpali si je do kapes.

„Co jste slyšeli o té Američance?“ zeptal se Amur. Ostatní mu konečně zase začali věnovat pozornost.

„Jenom drby, Amure,“ odpověděl jeden a zbývající dva souhlasně přikývli.

V Tuckerově druhém uchu promluvil další hlas: „V tuhle chvíli mě zajímají i drby.“

S tímto hodnocením přišel velitel Pierce. Podle všeho poslouchal stejně pozorně jako Tucker.

„A co se tedy povídá?“ naléhal Amur.

„Kamarád bratrova strýce kousek od Eilu tvrdí, že viděl, jak jeho vesnicí projížděla nějaká běloška. Prý ji odváželi do hor.“

„Do Cal Madow?“

Muž pokrčil rameny.

„To je rozlehlé území,“ řekl Amur beze stopy zklamání a zadumaně si promnul bradu. „Jestli ji odvezli do hor, nikdy ji nenajdou. Tohle klidně můžu těm Američanům říct a vlastně jim ani nic neprozradím. Jestli se na nás Alláh bude usmívat, podaří se mi natáhnout naše přátelství na řadu výnosných dnů.“

„A potom?“

„Pak už ty tři Američany nebudu k ničemu potřebovat. Byla by smůla, kdyby se jim něco stalo, ale takové věci se v těchhle zrádných končinách dějí, že ano?“

Všichni se na sebe zazubili.

„Vypadá to, že Amur není tak dobrý hostitel, jak se tváří,“ povzdychl si Gray. „Myslím, že budeme muset…“

Jeho slova přerušilo tiché zavrčení.

Obraz na displeji se změnil – Kain ustupoval. Zjevně něco ucítil.

„Co ten pes dělá?“ zeptal se Gray, který si taky všiml náhlého pohybu.

„Moment. Něco ho polekalo.“

Zrnitý obraz poskakoval a houpal se: pes obcházel vysokou hromadu betonové suti. Vypadalo to, jako kdyby se snažil Amura a jeho skupinu obejít z boku.

Pak se obraz opět ustálil.

O kus dál se staveništěm k Amurově skupině blížilo šest mužů. Všichni na sobě měli černé neprůstřelné vesty a helmy vybavené brýlemi s nočním viděním. V rukách drželi útočné pušky připravené k výstřelu. Nešlo o žádné obyčejné piráty; zjevně prošli vojenským výcvikem. A očividně nepřicházeli s přátelskými úmysly.

Amurovo pátrání se doneslo ke špatným uším.

To nebylo dobře. Obzvlášť teď.

Tucker sledoval, jak velitel skupiny gesty rozděluje oddíl na dvě trojice, které zamířily do stran, aby sevřely Amura do kleští.

Bývalý pirát bohužel neuvízl v pasti sám. Tuckerovi se prudce rozbušilo srdce.

6. kapitola

1. ČERVENCE, 21.15 VÝCHODOAFRICKÉHO ČASU
BOSASO, SOMÁLSKO

„Zůstaňte na místě!“ rozkázal Gray.

U jednoho ramene mu stála Seichan, u druhého Kowalski. Čekali u ústí postranní uličky několik bloků od hotelu a sledovali záběry z Kainovy kamery. Ozbrojené komando se rozdělilo a obkličovalo Amurovu skupinu, aby nikdo neunikl.

„To nejde, veliteli,“ odpověděl kapitán Wayne. „Ne, dokud nebude Kain v bezpečí.“

Grayovi bylo jasné, že nemůže Tuckera nijak zastavit. Nebyl jeho přímý nadřízený, a jestli si komando Tuckera všimne – nebo ho dokonce zajme –, ohrozí to celou misi.

„Tak aspoň počkejte na mě,“ naléhal Gray. „Zachráníme ho spolu.“

Následovala dlouhá odmlka, tak dlouhá, že si Gray začínal dělat starosti, jestli Tucker už nevyrazil.

Pak se ozvala strohá odpověď. „Počkám,“ řekl Tucker. „Zatím. Ale nic neslibuju.“

Větší ústupek z něj Gray nedostane.

„Vyrážím za vámi,“ oznámil do vysílačky, otočil se k ostatním a ukázal. „Vy dva jděte do hotelu. Nechte se dál sledovat – přesvědčte je, že to na noc balíme.“

Seichan k němu přikročila. „Neměl bys chodit sám. Neznáš pořádně město.“

Gray poklepal na plánek Bosasa na displeji svého telefonu. „Zvládnu to. Kromě toho nemáme na výběr. Amur má ve městě určitě další kamarády. Potřebujeme alibi, jestli to s ním na tom staveništi skončí špatně. Nestojím o to, aby nám někdo přišil jeho vraždu.“

„Co budeš dělat?“ zeptala se Seichan.

Gray koutkem oka zahlédl trojici, která je nepřestávala sledovat. Momentálně stála u stánku s oblečením a předstírala zájem o vystavené role látek.

„Za příštím rohem, až se jim na chvilku ztratíme z dohledu, zatočím do postranní ulice. Vy dva si pospěšte k hotelu. Vyvolejte trochu rozruchu, ať vás vidí vcházet. Snad uvěří, že už jsem uvnitř.“

Seichan se zamračila. Zjevně Grayovu plánu moc nedůvěřovala.

Vzal ji za ruku a chlácholivě ji stiskl. Bylo to reflexivní gesto, intimnější, než zamýšlel. „Budu v pořádku,“ řekl.

Krátký, překvapivý dotyk způsobil přinejmenším to, že Seichan na chvíli došla slova.

„Jdeme,“ pokynul Gray, než mohla vznést nějakou námitku.

Vykročili vycházkovým tempem dál. Jakmile se ocitli za rohem, Gray vyběhl k ústí další postranní uličky. Jestli mapa nelhala, měl by se tudy oklikou vrátit a připojit se ke kapitánu Wayneovi.

Když se naposled ohlédl na své společníky, ze Seichanina výrazu se nedalo nic vyčíst.

Kowalski si nebral servítky. „Dávejte si tam bacha, ať vám nikdo neustřelí zadek.“

To Gray hodlal dělat tak jako tak. Seichan s Kowalským odspěchali k širokému schodišti hotelu Jubba na konci bloku.

Přinejmenším uměli přijímat rozkazy. Gray se modlil, aby to platilo i o Tuckeru Wayneovi. S každým krokem ale zrychloval, protože věděl, že to není moc pravděpodobné. Tucker se spoléhal na instinkty právě tak jako jeho chlupatý partner. Bude reagovat bez rozmyslu.

Zejména když jeho psu hrozilo nebezpečí.

Kain se schovává ve stínech pod zlomenou betonovou deskou. Noc kolem jeho úkrytu tvoří spletitou síť pachových stop, ozvěn různých zvuků a pohybů. Bez mrkání ji pozoruje a v hlavě si vytváří minulý i současný obraz okolí.

Zašramocení kamínku pod botou…

Tření koženého řemínku pušky o oblečení…

Těžké, vzrušené oddechování dravce blížícího se ke kořisti…

Jeho původní kořist zůstává stát na místě. Nemá tušení o bezprostředním nebezpečí. Kain sleduje nově příchozí, kteří narušují starší pachové stopy včetně jeho vlastní. Jejich stopa nyní ze všech stran obkličuje ostatní.

Vzápětí se začíná stahovat směrem ke kořisti.

Kain zůstává bez pohybu ve svém úkrytu a vkládá svou důvěru ve tmu.

A ve svého partnera.

21.22

Tucker se pořád schovával za popelnicí u plotu a soustředil se na záběry Kainovy kamery. Pes podle původních pokynů sledoval Amurovu skupinu. Piráti si povídali o tom, jak utratí čerstvě získané peníze, kde si dají pozdní večeři a jak vyrazí z velitele Pierce další platby.

A po celou dobu se kolem nich stahovala smrtící smyčka.

I kolem Kaina.

Tucker si ho netroufal zavolat zpátky k sobě. Pohyb by přilákal pozornost komanda.

Pes se ohlédl, jako kdyby vycítil Tuckerovy obavy. Na záběru kamery se objevilo komando v černých vestách. Muži se blížili ke Kainově pozici. Pes zůstával na místě, jak mu Tucker přikázal.

Myslí si, že je dobře schovaný, uvědomil si Tucker.

Jenže se mýlí.

Vojáci měli brýle s nočním viděním a Kainův úkryt ho před něčím takovým nemohl dostatečně ochránit. Za chvíli si ho všimnou, stejně jako jeho speciální vesty – a nastane peklo.

Tucker se rozhlédl po ulici. Velitele Pierce pořád nikde neviděl a musel něco podniknout.

Hned.

Vrhl se k plotu, k mezeře, kterou se dovnitř protáhl Kain. Na Tuckera byla příliš úzká, ale vršek plotu chránily kotouče ostnatého drátu. Neměl jinou možnost než odložit telefon na zem a začít oběma rukama odhrabával udusaný písek.

Po celou dobu se díval na mobil vedle sebe a sledoval, jak se komando blíží ke Kainovi. Hrabal čím dál rychleji a nedbal na to, že má zkrvavené prsty.

Nakonec už nedokázal čekat a protáhl se pod plotem. Dráty mu rozedraly tuniku a pod ní se objevila kevlarová vesta.

Ještě hmátl po telefonu.

Při pohledu na displej se mu na vteřinu zastavilo srdce.

Komando se prudce zastavilo – něco je zjevně překvapilo. A důvod byl zřejmý. Voják pohnul puškou a namířil ji do kamery.

Přímo na Kaina.

21.23

Zatracený blázen…

Seichan zlostně vešla do hotelové haly.

Kowalski ji následoval. Nesnášela pomyšlení na to, že nechala Graye samotného, a ještě míň se jí líbilo, jak jí to vadí, ale taky si uvědomovala, že to bylo nezbytné. Trojice, která je sledovala, za nimi šla až ke schodům do hotelu – snad si nevšimla Grayova zmizení.

Přesto se Seichan nedokázala zbavit napětí. Gray neměl chodit sám. Kdyby měli ještě chvilku, mohli vymyslet jinou lest na oklamání protivníků. Jeho jednání jí připadalo nezvykle unáhlené, ba dokonce zbrklé. A nejen tady. V Zanzibaru jim Tucker Wayne a jeho pes málem unikli. Takové chyby by se Gray normálně nedopustil.

A Seichan dokázala uhodnout důvod. V jeho nitru dosud vřel vztek a frustrace. Viděla to v bouřkové šedi jeho očí, v jeho pevně zaťaté čelisti i v příkrosti jeho odpovědí. Takhle Graye ještě nezažila a musela připustit, že se z toho cítí nervózní. Ne kvůli sobě, ale kvůli němu.

Možná se neměl tak brzy vracet do akce.

Ale už se stalo. Neexistovala cesta zpět.

Kowalski si zapálil doutník. V hale se už tak vznášel hustý dým, který ji štípal v očích. Na velké obrazovce v hotelové restauraci běžel fotbalový zápas, který k sobě lákal hlučný dav lidí. Někteří ho sledovali i z haly a bránili ve výhledu na schody.

Kowalski kývl ke vchodu. „Vypadá to, že se tam naši kámoši chystají utábořit. Chtějí mít jistotu, že už nikam nepůjdeme.“

Seichan se ohlédla na trojici, která je sledovala. Všichni tři seděli v kavárně, odkud měli výhled na schodiště do hotelu. Amur zjevně hodlal chránit svoji investici a ujistit se, že mu na jeho teritorium nevleze jiný informátor.

Z restaurace zazněl hlasitý, radostný pokřik. Zápas mezi Brazílií a Německem se dostával do obrátek. Hlouček německých hostů začal zpívat národní hymnu.

„Pojďme odtud,“ řekla s úmyslem vrátit se do pokoje.

Kowalski se ale ještě zdržel. Bafal z doutníku a stáčel pohled k televizi. Očividně ho to táhlo k chlapské společnosti u sportovního utkání.

Aspoň se takhle dnes večer snad nenamočí do žádného průšvihu.

V tom se nicméně pletla.

Kowalski po pár krocích vrazil do otráveného číšníka s obrovským tácem čajových šálků a konviček s horkou vodou. Tác vyletěl do vzduchu a dopadl na hlouček mužů shromážděných u vstupu do restaurace. Opaření hosté začali okamžitě hlasitě nadávat a uskakovat.

Netrvalo dlouho a ve strkanici padla první rána. Během několika vteřin nastal zmatek, hosté se vyřinuli do haly a vypukla rvačka.

Kowalski odtáhl Seichan do kouta. Kolem nosu mu proletěla láhev a roztříštila se o stěnu, ale obr si toho nevšímal.

„Podívejte se, co jste udělal,“ zamračila se na něj Seichan.

Kowalski se s doutníkem v koutku úst zazubil a odpověděl: „V kuchyni je zadní východ. Já se postarám o to, aby tady ten večírek ještě nějakou dobu vydržel, a vy můžete zatím nepozorovaně vyklouznout na ulici.“

Zadíval se jí do očí. Pod tupým zevnějškem se v něm ukrývalo bystré jádro. Seichan si o Graye nedělala starosti jako jediná.

„Připravená?“ zeptal se.

Seichan přikývla a Kowalski se zazubil ještě víc. Byl na něj hrozivý pohled.

S řevem se otočil a skočil do mely jako býk utržený ze řetězu. Bitka se ve chvíli přelila jako přílivová vlna ke vchodu do hotelu a ven na ulici. Zmatek se ještě prohloubil.

Seichan se obrátila opačným směrem, vytáhla šátek a ovázala si jím hlavu včetně skoro celého obličeje. Za sebou slyšela další Kowalského řev – znělo to, jako kdyby si obr rvačku užíval. Konečně byl ve svém živlu.

Teď ale musela najít Graye.

V navigačním systému telefonu měla uloženou poslední Tuckerovu pozici. Tam měl Gray namířeno.

Proběhla kuchyní na ulici. Nechala břinkání hrnců a pánví za sebou a ponořila se do temného ticha postranní uličky.

Než ale stačila udělat krok, oslnilo ji ostré světlo. Přesto si všimla, že na ni míří hlaveň pistole.

Ozval se chraptivý hlas s výrazným britským přízvukem. „Stůj, jestli nechceš, abych ti provrtal tu tvoji pěknou hlavičku.“

7. kapitola

1. ČERVENCE, 21.24 VÝCHODOAFRICKÉHO ČASU
BOSASO, SOMÁLSKO

Tucker stál u plotu a sledoval, jak se hlaveň pušky sklání ke Kainovi. Ze zrnitého obrazu na displeji mobilu mu bušilo srdce jako o závod. Nemohl to ke svému partnerovi stihnout včas.

Instinktivně vytrhl zpoza opasku černý sig sauer, namířil do vzduchu a dvakrát vypálil. Ohlušující rány se ještě chvíli převalovaly po prázdném staveništi.

Voják na displeji padl k zemi. Střelba ho polekala.

To už Tucker běžel ke Kainovu úkrytu. Na telefonu stiskl zelenou ikonu ve tvaru miniaturního ucha a zvedl si mobil ke rtům, aby vyslal k přijímači za Kainovým uchem dva pokyny.

„ZNEŠKODNI! ODZBROJ!“

Záběry na displeji se chaoticky rozechvěly.

Tucker se nezastavoval a přikrčeně sprintoval k cíli.

Už jdu, kamaráde.

Kain cítí chuť krve a slyší, jak pod jeho silnými čelistmi praská kost. Drzí se pevně. Noc prořízne bolestný výkřik. Kopnutí do žeber sráží Kaina na zem.

Noc chvíli zmateně víří, ale vše se ustaluje a Kain se zvedá na nohy.

Jeho kořist se krčí před ním a tiskne si rozdrcené zápěstí k hrudi. Zbraň leží na zemi. Oba lovci se pozorují – ale jen na zlomek vteřiny.

Kain se vrhá muži po kotníku, svírá v zubech látku kalhot a trhá vší silou ke straně. Muž ztrácí rovnováhu a kácí se k zemi. Hlavou naráží do kamene, brýle odletují stranou a pod nimi se objevují přimhouřené oči. Kain cítí jeho strach a na jazyku mu zůstává chuť krve.

Protivník je ale taky lovec.

V druhé ruce se zaleskne čepel a mihne se proti Kainovi – Kain už je však pryč. Utíká do noci a v čelistech svírá těžce zasloužený poklad.

21.25

Gray běžel podél plotu, když tu zazněly nové rány: staccatové kašlání automatů, jemuž odpovídaly ostřejší rány z menších zbraní.

Když před chvílí zatáčel do ulice, dolehly k němu první výstřely z pistole.

Dvě rány.

Ozvaly se z jiné části staveniště, daleko od současné přestřelky.

To byl určitě kapitán Wayne.

Jeho odhad se vzápětí potvrdil, když se z vysílačky ozval Tuckerův pokyn Kainovi. Po Tuckerovi nebylo nikde ani stopy a Gray zamířil k bráně na opačném konci ulice. Nikdo ji nehlídal. Gray bez váhání proklouzl s pistolí v ruce dovnitř.

Široká vyježděná cesta vedla přímo k místu přestřelky.

Na zemi leželo několik těl.

Amurovi muži.

Gray se schoval do stínů za hromadou rozbitého betonu. Viděl, jak k ležícím tělům přistupuje člen komanda a kope do jednoho muže. Ze země se zvedla ruka v prosebném gestu. Voják namířil pistoli, práskl jediný výstřel a ruka spadla zpátky na zem.

Nenechávají nikoho živého.

Přestřelka utichla stejně rychle, jako začala.

Gray nehlučně promluvil do hrdelního mikrofonu. „Tuckere, ozvěte se mi!“

Odpověď nepřišla z vysílačky.

Zleva zazněla nová střelba, daleko od mrtvých těl. Komando se okamžitě vydalo podle zvuku.

Gray v duchu zaklel, překulil se přes hromadu betonu a zamířil stejným směrem. Čas od času se ozývaly jednotlivé výstřely – Tucker lákal vojáky za sebou.

Gray postupoval bludištěm sutin, sledoval, odkud zaznívají výstřely, a dával pozor na bezprostřední okolí. Konečně spatřil Tuckera, jak s pistolí v ruce utíká podél řady zaparkovaných nákladních vozů.

Gray k němu vyrazil, ale než stačil udělat tři kroky, pár metrů před ním se vynořila tmavá postava a zablokovala mu výhled. Voják naštěstí stál zády ke Grayovi. Byl to stejný člen komanda, který dorazil posledního Amurova muže. Všiml si Tuckera a vyslal jeho směrem krátkou dávku.

Kulky pokropily korbu nákladního vozu.

Tucker se pokusil uskočit, ale jeden projektil ho zasáhl přímo do hrudi a s hlasitým zaduněním jím udeřil o bok auta. Tucker se zhroutil k zemi. Pistole mu vyklouzla z ruky.

Gray pozvedl vlastní zbraň, udělal dva rychlé kroky kupředu a střelil vojáka do týla. Muž klesl na kolena, naposledy bublavě vydechl a padl na tvář.

Gray mu vykopl z prstů pušku.

Tucker se namáhavě hrabal na nohy, s dlaní přitisknutou k hrudi.

Ještě že na sobě má kevlarovou vestu.

Štěstí mu ale nevydrželo dlouho.

Zprava práskl výstřel z pistole. Tucker se na poslední chvíli shýbl, takže mu kulka proletěla kolem ucha a zaryla se do obrovské pneumatiky nákladního vozu. Další výstřely na sebe nenechaly dlouho čekat. Mezi Tuckerovýma nohama a u jeho pravé ruky se zvedaly obláčky písku. Vzápětí se Tuckerovi podařilo odlézt za auto a zmizel Grayovi z dohledu.

Gray pořád neviděl ani na střelce.

Kde…?

Voják se přikrčeně vyřítil na otevřené prostranství a zamířil k místu, kam se schoval Tucker. V jedné ruce držel pistoli, druhou si tiskl k hrudi. Z vyvráceného zápěstí mu kapala krev. Podle té divoké střelby ho poháněl vztek.

Gray se na něj pokoušel zamířit, ale terč se pohyboval příliš rychle a měl na sobě neprůstřelnou vestu. Gray přesto vypálil. Voják se nicméně umanutě soustředil na jedinou věc a nedbal na kulky, které se kolem něj odrážely od karosérie nákladního auta. Nezastavila ho ani rána, která mu shodila z hlavy helmu.

V další vteřině zmizel Grayovi z očí, na stejném místě jako předtím Tucker.

Gray vyběhl za nimi. Vyhodil z pistole prázdný zásobník a zacvakl nový. To už viděl, jak se voják sklání nad Tuckerem, který se zakrváceným ramenem ležel u kabiny vozu. Voják mu mířil pistolí z bezprostřední blízkosti přímo do obličeje.

Gray ho nemohl nijak zastavit.

Vtom se stal zázrak.

21.26

Kouřící hlaveň pistole mířila Tuckerovi doprostřed čela. Tucker se přes ni zadíval do očí protivníka. Četl v nich chladnou zuřivost, která se vyrovnala jeho vlastní.

Všiml si mužova krvavého zápěstí a poznal Kainovu práci. Tohle byl ten voják, který ohrožoval jeho partnera.

V jeho očích četl radost z nadcházejícího zabití.

Sám cítil totéž.

Stejně jako někdo další.

Vojákovu pozornost přilákalo divoké zavrčení ze stínů. Muž namířil pistoli po zvuku.

Tucker okamžitě využil příležitosti a vytáhl zpod vozu automatickou pušku – protivníkovu vlastní zbraň. Vmžiku natočil hlaveň k vojákovi a vypálil mu přímo do obličeje.

Za zhrouceným tělem uviděl Graye, který k nim očividně sprintoval, ale po výstřelu se překvapeně zastavil. „Jak… odkud máte…?“

Tucker se ohlédl do stínů pod nákladním autem, kde se krčil Kain. Ve tmě se zlatě leskly psí oči. Kain podle pokynů svého pána protivníka nejen zneškodnil, ale taky ho odzbrojil. Tucker si představil, jak jeho partner poslušně táhne pušku za kožený řemínek.

„Hodný kluk,“ pochválil ho a zahleděl se do jeho chytrých očí. „Hodný kluk.“

21.35

Gray mířil ulicí k hotelu Jubba. Poté, co našel Tuckera, se rychle vzdálili ze staveniště. Nikdo jim nekladl odpor. Zbývající vojáci – patrně najatí žoldáci – se po završení mise stáhli a zmizeli do noci.

Ať už si je najal kdokoliv, zjevně chtěl umlčet Amura. Jeho pátrání se nejspíš doneslo pirátům zapojeným do Amandina únosu a vyústilo v bleskurychlou reakci.

Gray a Tucker se vrátili na rušné ulice nové čtvrti a zastavili se, jen aby obvázali Tuckerovo rameno. Kulka ho naštěstí sotva škrábla.

Tucker Grayovi vysvětlil, co se stalo. „Z videa jsem poznal, že se Kain stáhl mezi ty náklaďáky, a šel jsem ho hledat.“

„Jenže vás přepadli.“

Tucker se zamračil a podíval se na psa, který kráčel po jeho boku. Kainovu vestu nesl složenou pod zdravou paží. „Nemohl jsem ho nechat na holičkách, veliteli. To nikdy neudělám. Kain mě brání se stejnou věrností jako já jeho. Nebýt jeho, už bych byl po smrti.“

A kdybyste poslouchal rozkazy, nedostal byste se do takového nebezpečí.

Tuto odpověď si nicméně Gray nechal pro sebe.

Tucker pokračoval: „U těch náklaďáků mě Kain vystopoval podle pachu, ale zůstal schovaný.“

„A přinesl vám tu pušku.“ Gray nedokázal z hlasu potlačit respekt.

„Přikázal jsem mu, aby protivníka odzbrojil. Je dobře vycvičený.“

Gray měl podezření, že taková souhra přesahuje běžný výcvik a že souvisí spíš s nevysvětlitelným poutem mezi psem a psovodem, které je svazuje čímsi hlubším než gesty a slovními pokyny.

V každém případě všichni vyvázli jen s několika šrámy a škrábanci. Amurova skupina sice přišla o život – umlčela ji ta skupina najatých zabijáků –, ale díky Kainově pomoci věděli, že únosci drží prezidentovu dceru někde v pohoří Cal Madow na západě.

Než Gray stačil vymyslet plán dalšího postupu, všiml si chaosu před hotelem Jubba. Na ulici ležely převrácené stoly, střepy z oken a kusy rozbitých stánků. Na chodnících posedávalo několik zraněných mužů. Vypadalo to jako následky nějaké výtržnosti.

„Co se tu stalo?“ zeptal se Tucker.

„Nevím.“

Odspěchali ke schodům do hotelu. Hala byla zdemolovaná podobně jako ulice. V hotelové restauraci na velké obrazovce běžel fotbalový zápas a několik mužů ho uprostřed panujícího nepořádku hypnotizovaně sledovalo jakoby nic.

Gray se dotkl hrdelního mikrofonu a oslovil vysílačkou Kowalského i Seichan.

Žádná odpověď.

Vyměnil si ustaraný pohled s Tuckerem.

Společně vystoupali po schodech do druhého patra, kde měli pronajaté dvoupokojové apartmá. Vykročili po chodbě s podlahou zakrytou ošoupaným perským kobercem a tiše přistoupili ke dveřím. Zevnitř se ozývalo halekání z televize, patrně naladěné na stejný zápas jako dole v restauraci.

Gray vytáhl pistoli a vzal za kliku.

Tucker zvedl ke Kainovi otevřenou dlaň, aby se jeho partner připravil.

Gray vpadl do pokoje – uvnitř však našel jen Kowalského, rozvaleného v dlouhých trenýrkách na pohovce a s hadrem plným ledu přiloženým k pravému oku.

Kowalski jim sotva kývl na pozdrav a dál sledoval fotbal.

Gray se rozhlédl po místnosti. Zdálo se, že je všechno v pořádku.

„Proč jste mi neodpověděl?“ zeptal se Gray.

Kowalski se rozpačitě podíval na stůl, kde ležela jeho vysílačka i se sluchátkem, a nervózně si prohrábl mokré vlasy. „Sprchoval jsem se a pak jsem zapomněl…“

Gray ho přerušil. „To je fuk. Co se stalo dole?“

Kowalski spustil nohy na zem a bolestně hekl. „Říkal jste, že se máme po příchodu do hotelu postarat o rozruch.“

„Myslel jsem něco menšího, ne třetí světovou.“

Kowalski pokrčil rameny. „Trochu se mi to vymklo z rukou. Musím říct, že tihle muslimští chlápci vážně potřebovali vypustit trochu páry. To víte, žádný sex a žádný pití…“

Gray uklidil zbraň do pouzdra. „Kde je Seichan?“

Kowalski oddálil led od oka. Objevil se opuchlý monokl. „Já myslel, že je s vámi.“

„S námi? Proč?“ Grayovi se stáhlo hrdlo. Obrova další slova jeho obavy jen prohloubila.

„Šla za vámi.“

8. kapitola

1. ČERVENCE, 22.22 VÝCHODOAFRICKÉHO ČASU
BOSASO, SOMÁLSKO

Seichan seděla ve sklepení s holými stěnami a bez oken. Nad hlavou jí visela jediná žárovka bez stínítka. Místnost páchla bělidlem a uprostřed podlahy ústil odtok.

To není nikdy dobré znamení.

Pálilo ji bříško levého palce, které si rozřízla o skleněný střep, když ji v zadní uličce za hotelem přinutili, aby si lehla na břicho. Okamžitě jí zabavili veškeré komunikační vybavení a přetáhli jí přes hlavu kápi. Pak ji odvedli o několik bloků dál k připravenému vozu – podle větru, který na ni za jízdy foukal, podle hlasitého zvuku motoru a podle kodrcání se jednalo o nějaké otevřené auto. Musela se držet dveřního rámu, aby nespadla, a při každém poskočení cítila bodnutí bolesti v poraněném palci. Hlaveň zbraně, kterou jí zarývali do žeber, jí znemožňovala utéct. Po necelých deseti minutách se zastavili. Nemohli být daleko od hotelu, ale spletité uličky tu vytvářely takové bludiště, že zcela ztratila orientaci.

Po příjezdu jí sundali kápi z hlavy a přikázali jí, ať se svlékne do spodního prádla, aby ji znovu pečlivě prohledali. Pak jí ošetřili zraněnou ruku, i když z ní stále kapala krev. Směla se znovu obléknout, ale pořád si připadala polonahá.

Zatahala za plastová pouta, kterými byla přivázaná ke kovové židli. Zkusila se zhoupnout, židle však byla přišroubovaná napevno k podlaze.

Rezignovaně zavrtěla hlavou a v duchu si vynadala za vlastní neopatrnost, i když část viny dávala Grayovi.

Kdyby ten mizera tak lehkomyslně neodběhl…

Ale věděla, že je to hlavně její chyba. Nepočínala si o nic zodpovědněji. A to jí dělalo starosti, zejména proto, že znala příčinu. Vzpomínala si na ten polibek v nemocnici – navzájem se potřebovali, i když každý z jiného důvodu. Její dnešní nedbalost pramenila právě z něj. Bála se o Graye a obavy z toho, že ho ztratí, ji rozhodily.

Neměla se tak bezhlavě vyřítit do zadní uličky. Nevarovali ji snad před častými únosy, k nimž ve městě dochází? Její ego trochu uklidňovalo jen to, že únosci nebyli piráti.

Jediné dveře v místnosti se konečně otevřely a dovnitř vstoupily dvě osoby. Jedna nesla tlustou složku, druhá židli podobnou té, na jaké seděla Seichan. Muž, který ji předtím na ulici přepadl, si sedl přímo proti své zajatkyni a složku si položil do klína. Měl krátké, písčitě plavé vlasy, nahoře trochu prořídlé, a svým způsobem byl mužně pohledný.

Jeho společnicí byla štíhlá Indka se snědou pletí a tmavýma očima – postavila se za mužovu židli a položila ruku na pouzdro s pistolí. Oba byli oblečeni do khaki kalhot a modrých košil, pečlivě vyžehlených, takže i obyčejné šaty vypadaly jako uniforma.

Seichan se Indce zadívala do očí. „Vy jste jedna z těch tří, co nás večer sledovali. Měla jste na sobě zelený sarong.“

Žena neodpověděla.

Seichan mezi nimi zatěkala pohledem. Ke složce byla přišpendlena Seichanina fotografie – sice poněkud starší a zrnitá, ale nemohla si ji s ničím splést. „Nechte mě hádat. Vy nemáte nic společného s Amurem Mahdim.“

Muž s výrazným britským přízvukem zdvořile, ale pevně odpověděl: „Myslím, že otázky tady budu klást já.“ Otevřel složku a prolétl několik prvních stránek. „Vzhledem k množství pseudonymů, které užíváte, ani nevím, jak vás mám oslovovat.“

„Co takhle váš nejhorší nepřítel?“ navrhla Seichan nasupeně.

Ženě mírně zacukaly koutky úst – nikoliv pobavením, ale opovržením.

Muž Seichaninu poznámku ignoroval. „Váš zaměstnavatel se dopustil teroristického činu na naší půdě. Stalo se to před několika lety v Britském muzeu. Akci provedla teroristka jménem…“ Prohrábl se papíry. „… Cassandra Sanchezová. Dost ohavná záležitost.“

Seichan přeběhl mráz po zádech. Cassandra pracovala pro Bratrstvo jako ona – nasadili ji na Paintera Crowea, než se stal ředitelem Sigmy. Seichan o téhle akci nevěděla skoro nic, jen to, že Cassandra následně přišla o život.

Od svého únosu se snažila určit, kdo ji vlastně napadl. Na seznamu hledaných osob ji kvůli jejím minulým aktivitám u Bratrstva měla řada zpravodajských služeb po celém světě. Mohlo by se jednat o SIS, britskou rozvědku občas označovanou jako MI6, ale agenti na ni působili dojmem, že patří spíš k armádě.

„Jste od SRR,“ usoudila.

Muž se narovnal a zahleděl se na ni. „Působivé.“

Speciální průzkumný pluk byl novější odnoží britských Speciálních sil s cílem provádět tajné průzkumné mise se zaměřením na boj proti terorismu. Jednalo se o ten nejexkluzivnější a nejtajnější oddíl – a jediný oddíl britských Speciálních sil, který přijímal ženy.

Seichan se podívala na Indku.

Konkrétnější podrobnosti o činnosti SRR znalo jen pár lidí, ale umístění terénních agentů do Somálska dávalo smysl. Piráti během uplynulé dekády unesli řadu britských občanů a venkovské oblasti země představovaly ideální místo pro výcviková střediska islámských teroristických skupin.

Nyní bohužel v jejich rozprostřené síti uvízla Seichan.

Muž potvrdil její podezření. „K letištním kamerám jsme připojili software na rozeznávání tváří. Měla jste štěstí, že jsme vás objevili my. Jestli se nemýlím, v Mosadu platí rozkaz, že vás mají po spatření okamžitě zastřelit.“

Seichan si v duchu doplňovala další kousky skládačky. „Schválně jste nás sledovali tak, abychom si toho všimli. Chtěli jste, abychom o vás věděli.“

„A očekávali jsme, že se nás pokusíte setřást a uniknout zadním východem – přímo nám do rukou.“ Muž se předklonil. „Ale s kým to cestujete? Co jsou zač ti dva další muži? Identifikovali jsme je jako bývalé příslušníky americké armády, ale dál nic. Mají záznamy bez poskvrnky, až je to podezřelé. Jsou to agenti Bratrstva nebo jenom žoldáci k pronajmutí? Nebo je nějak využíváte?“

Seichan zaváhala. Nebyla si jistá, jak by měla odpovědět. Nikdo netušil, že zradila Bratrstvo a nyní pracuje pro Sigmu. O její úloze vědělo jen pár lidí v americké vládě. Její minulé zločiny neumožňovaly, aby se k ní Sigma oficiálně přihlásila, takže jestli ji někdy dopadnou – jako teď –, zapřou ji. Byla v tom sama, a mohla očekávat, že jednou provždy zmizí.

„Jestli budete nadále odmítat spolupráci…,“ začal muž, ale náhle se za ním rozletěly dveře a do místnosti se vkutálel stříbřitý předmět.

Seichan zavřela oči. Přála si, aby si mohla taky zacpat uši.

Vzápětí ve stísněném prostoru vybuchl světelný granát, jehož záře se jí propálila i přes oční víčka, a zaburácení exploze ji ohlušilo tak, až se jí z toho udělalo nevolno. Přerývaně se nadechla a pomalu otevřela oči. Rozostřeně zahlédla, jak do místnosti vbíhá cosi černého, a ucítila, jak se jí o lýtko otírají chlupy a jejích zkrvavených prstů se dotýká studený čenich.

„Už bylo načase,“ zachraptěla, i když se sama neslyšela.

Gray a Tucker vpadli do místnosti s tasenými pistolemi. Oba agenti SRR leželi na zemi a svíjeli se bolestmi. Indka ale ještě měla tolik duchapřítomnosti, že vytrhla zbraň z pouzdra a poslepu ji namířila směrem k Seichanině židli.

Z hlavně se zablesklo a kulka se odrazila od betonové podlahy. Seichan cítila, jak ji na noze štípají úlomky betonu. Kain polekaně uskočil.

Gray obrátil pistoli proti střelkyni.

Seichan zaječela: „Ne! Nestřílej!“

Tucker, který byl o něco blíž, ženu omráčil pažbou pistole a sebral jí zbraň.

„Jsou z britských Speciálních sil!“ vykřikla Seichan. Konečně se jí začal vracet sluch.

Gray ukázal na oba agenty. „Pohlídejte je,“ přikázal Tuckerovi. „Než vyřešíme, kdo je kdo.“

Obrátil se k Seichan a přeřízl jí pouta malou vojenskou dýkou, opatrně, aby neublížil její zraněné ruce. Sedl si k ní do dřepu a položil jí dlaň na nahé koleno – z dotyku jeho prstů na vnitřní straně stehna Seichan naskákala husí kůže.

„Jsi v pořádku?“

V uších jí pořád zvonilo, ale rozuměla mu dost na to, aby přikývla. „Nic mi není. Řízla jsem se schválně a cestou autem jsem si dávala pozor, abych nepřestala krvácet. Říkala jsem si, že je načase, aby si ten zatracený čokl zasloužil svoje granule.“

Tucker přikývl. „Nechávala jste pro Kaina krvavou stopu. Prozíravé.“

Na tom nebylo nic prozíravého. Měla to naplánované předem.

Cestou do Somálska si prošla materiály o jejich novém kolegovi a zjistila si Kainovy slabiny i silné stránky, jako by to udělala u každého společníka. Hlášení uvádělo, že vycvičený pes dokáže poznat přítomnost kapky krve v objemu vody, jakým by se dal naplnit olympijský plavecký bazén. Nechtěla tuto citlivost zkoušet, ale byla víc než šťastná, že se ukázala jako pravdivá.

Postavila se – po ohlušujícím výbuchu granátu byla sice pořád trochu nejistá, ale aspoň už slyšela. „Co další agenti SRR?“

„Jednoho jsme vyřídili před hotelem,“ odpověděl Gray ustaraně. „Je pořád omráčený a svázaný v zadní uličce. Druhého Kowalski zajistil tady nahoře. Když jsme vpadli dovnitř, smetl ho jako tank. Možná mu i zlomil nohu.“

„Rozhodně jsem mu ji zlomil,“ zabručel Kowalski od dveří. Zastavil se na prahu a trhl palcem ke schodům ze sklepa. „Dal jsem mu roubík a svázal jsem ho. Do jak velkýho maléru jsme se dostali, když jsme nakopali zadky britským vojákům?“

Odpověď se ozvala z podlahy. Brit se vzpamatoval natolik, aby je probodával uslzeným pohledem. „Myslím, že tomu v Americe říkáte být až po uši ve sračkách.“ Rozhlédl se po nich. „Kdo u všech všudy jste?“

Gray zastrčil pistoli do pouzdra a podal muži ruku, aby mu pomohl vstát. „Někdo, kdo potřebuje vaši pomoc.“

Brit váhavě přijal podávanou ruku a nechal se vytáhnout na nohy. „Máte zvláštní způsob, jak si o ni říct.“

Kowalski mu nabídl jediné možné vysvětlení. „Jsme holt Američani. To jsme celí my.“

23.34

O hodinu později Gray všechny shromáždil v apartmá hotelu Jubba. Telefonát řediteli Croweovi, po kterém proběhla horečná komunikace mezi zpravodajskými službami obou zemí, usnadnil otevřený rozhovor.

„Ta žena, kterou unesli na Seychelách, je prezidentova dcera?“ zeptal se kapitán Trevor Alden a napil se ze šálku horkého čaje.

„Ano,“ potvrdil Gray. „Amanda Gant-Bennettová.“

Obě skupiny seděly na pohovkách proti sobě, Američané na jedné, Britové na druhé. Na stolku mezi nimi stál čajový servis. Kain se držel u Tuckera usazeného na opěradle pohovky, ale každou chvíli zvedal nos a větřil – zjevně ho lákaly sušenky, které měli k čaji.

Kapitán Alden se podíval na Seichan. „A ona teď pracuje pro vás?“

Gray jednoduše přikývl. Nenamáhal se vysvětlovat komplikované detaily jejich spolupráce.

Alden se opřel. „Někdo nás o tom mohl informovat, než jste se tu ukázali. Ušetřili bychom trápení majoru Patelovi.“

Kowalski přecházel za pohovkou u otevřených dveří na balkon, kde jeho bafání z doutníku tolik nevadilo. „Pardon. Možná jsem ho neměl sejmout tak tvrdě, ale stál mi v cestě.“ Pokrčil rameny. Očividně si z toho nedělal těžkou hlavu. „A neměli byste nosit nějaký speciální barety nebo tak něco?“

„V akci ne. Pracujeme v utajení,“ odpověděl Alden. „Jen my čtyři – nebo teď vlastně asi jenom tři.“

Patel dostal na zlomenou nohu injekci morfinu a momentálně spal ve vedlejší místnosti, kde čekal na odvoz. Vedle kapitána Aldena na pohovce seděli jeho zbývající dva společníci: ta Indka – majorka Bela Jainová – a šlachovitý černoch, major Stuart Butler.

Gray se vrátil k hlavnímu tématu. „Kapitáne, ocenili bychom jakékoliv zpravodajské informace, které máte k dispozici a které by nám pomohly určit, kam únosci odvezli prezidentovu dceru.“

„Vaše ocenění není třeba. Dostali jsme přikázáno, že vám máme pomoct.“ Alden se zarazil a jemně postavil šálek na stůl. „Omlouvám se. To nevyznělo tak upřímně, jak jsem zamýšlel. Taky mám dceru, a kdyby ji někdo unesl…“

Alden podal ruku Grayovi a pevně mu potřásl pravicí.

Gray ji popadl, mužův stisk byl pevný a suchý.

„Máte naši plnou spolupráci,“ slíbil Alden.

Gray musel připustit, že se mu kapitán zamlouvá. Jakmile člověk pronikl za jeho britskou zdrženlivost, působil docela příjemně. A zajal Seichan, což není snadné.

Podle toho, jak Seichan seděla se zkříženými pažemi a ovázanou rukou si pohrávala s dračím přívěskem na krku, to nicméně vypadalo, že Grayův názor na kapitána SRR nesdílí. I majorka Jainová sotva promluvila a z jejího výrazu se nedalo nic vyčíst. Gray si uměl představit, že ji po výbuchu světelného granátu pořád bolí hlava, zvlášť když ji vzápětí ještě omráčil Tucker pistolí.

Nešlo o nejvhodnější setkání potenciálních spojenců.

Všichni ale musejí najít způsob, jak spolupracovat.

„Máte nějaká vodítka ohledně toho, kde se zajatkyně nachází?“ přešel Alden rovnou k věci. „Kde přistáli? Kdo ji zajal?“

„Moc toho nevíme.“

Gray jim stručně pověděl o schůzce s Amurem Mahdim a o útoku ozbrojeného komanda na staveništi. Kapitán o ničem z toho dosud nevěděl.

Pak se Gray naklonil nad stůl a rozložil na něm mapu Somálska. Přejel prstem po horském hřbetu západně od města.

„Víme jen to, že ji pravděpodobně odvezli někam do pohoří Cal Madow,“ řekl Gray.

Kapitán se podíval na mapu. „To je drsný terén. Pralesy, propasti, jeskyně. Můžete tam pátrat roky a stejně stihnete prohledat sotva desetinu území. Jiná vodítka nemáte?“

„Pořád čekáme, až satelit NRO prohledá pobřeží a najde loď pirátů.“

„To je jako hledat jehlu v kupce sena.“ Alden ponuře zavrtěl hlavou. „A každou chvíli přesouvají lodě z místa na místo. I kdybyste ji našli, nebudete mít jistotu, že právě tam vyložili zajatkyni.“

Gray s tím musel souhlasit. Zavřel oči a v duchu si přehrál rozhovor Amura a jeho mužů. Někdo je umlčel z dobrého důvodu. V jejich zjištěních muselo být nějaké užitečné vodítko.

Vtom si vzpomněl a narovnal se. Připomněl si jednu konkrétní větu.

Kamarád bratrova strýce kousek od Eilu tvrdí, že viděl, jak nějaká běloška projížděla jeho vesnicí. Prý ji odváželi do hor.

Zase oči otevřel a zahleděl se na mapu. „Znáte nějaké město Eil?“

Alden přikývl a začal zkoumat pobřeží. „Je to malé, drsné městečko plné pirátů.“ Konečně poklepal na mapu. „Tady, u té hluboké zátoky.“

„Jeden z Amurových mužů tvrdil, že se doslechl o nějaké bělošské zajatkyni, kterou převáželi přes tuhle vesnici. Kdybychom se tam podívali…“

Alden mu skočil do řeči. „Hned by vás zastřelili. A i kdybyste přežili, nic vám neřeknou. Stačí, aby tam někdo třeba jenom hlesl, a okamžitě tím nad sebou vynese rozsudek smrti.“

Gray si vzpomněl, jak skončili Amurovi muži.

Zdálo se však, že Alden neklesá na mysli. „Jestli jeli do hor přímo z Eilu, zúží to naše pátrání.“ Zabodl prst do vnitrozemí. „Navrhuji, abyste zavolali svému řediteli a požádali ho, ať NRO přestane pátrat po lodi a místo toho se zaměří na tuhle oblast hor.“

Objel prstem hrubý čtverec.

„Pořád to jsou stovky čtverečních kilometrů,“ upozornil ho Gray.

„To máte pravdu.“

„A co sledovat infračervené záření?“ napadlo Tuckera. „Jestli satelit najde horká místa, ještě víc to zúží parametry pátrání…“

„Možná, ale v létě tady bývá takové horko, že skály nestihnou za noc pořádně vychladnout.“ Alden se sklonil nad mapou. „Měl bych lepší nápad.“

„Jaký?“

Alden se usmál a ohlédl se k zavřeným dveřím do vedlejšího pokoje. „Myslím, že jsem právě našel uplatnění pro nebohého majora Patela.“

9. kapitola

1. ČERVENCE, 16.55 VÝCHODNÍHO ČASU
WASHINGTON, D. C.

Painter seděl ve své kanceláři bez oken a usilovně přemýšlel. Zatínal přitom čelist, až ho brněly zuby. Od ranní schůzky s prezidentem se zavřel na velitelství Sigmy několik podlaží pod jednou z budov Smithsonova institutu zvanou Hrad na strategickém místě nedaleko od sídel státní moci a mnoha z nejlepších vědeckých institucí země.

Před časem se podíval na záběry ze Somálska a poslechl si audionahrávky. Nedalo se pochybovat o tom, že Amur Mahdi byl popraven, aby ho neznámí protivníci umlčeli. CIA už reptala kvůli zavraždění jednoho z tamějších spolupracovníků, ačkoliv Amur to zjevně hrál na víc stran. A v tomto případě se mu jeho hry staly osudnými.

Jeho zavraždění nicméně podporovalo názor, že únos Amandy Gant-Bennettové nebyl obyčejným pirátským útokem.

Painter si tím byl jistý.

Ale o co tedy šlo?

Zatím nikdo nepožádal o výkupné. Místní teroristické skupiny taky zůstávaly zticha – žádná se nepřihlásila k odpovědnosti za útok. Kdyby zajali prezidentovu dceru, vykřičeli by to do celého světa.

Painter se nedokázal zbavit pocitu, že Amandin únos nějak souvisí s Bratrstvem. Možná ji využívala konkurenční zločinecká skupina, aby zatlačila na rodinu Gantů – pokud tedy jsou Gantovi opravdu ti, kdo tahají za nitky nepostižitelného Bratrstva.

Painterovi to nešlo dohromady se syrovým strachem v prezidentových očích a s úzkostí skrývající se za objetím první dámy na chodbě Bílého domu. I Gantův starší bratr, ministr zahraničí, působil dojmem, že pátrání po Amandě myslí vážně.

To ovšem neznamenalo, že v něm nemohli mít prsty jiní členové rodiny.

Painter obrátil pozornost zpátky k velkému LCD monitoru na stole a s rukou na myši projel dlouhý seznam jmen propojený rozvětvenými a křížícími se liniemi rodinných vazeb: byly tu všechny sňatky a narozené děti, ba dokonce i nevěry a děti počaté mimo manželské lože. Jednalo se o rodokmen klanu Gantů, sahající dvě století do minulosti. Jejich rodina vytvářela tak spletitou, navzájem provázanou síť, že bylo třeba ji znázornit trojrozměrně.

Painter sítí rodinných vztahů pomalu otáčel. Připomínala mu spirální galaxii moci a vlivu sahajícího do dnů před založením této země. A pořád nebyla kompletní. Historici a genealogové po celém světě mu doplňovali další kousky skládačky, potají, aby se nikdo nedozvěděl o jejich práci, a postupně vykreslovali obraz o skutečné šíři a dosahu této starobylé rodiny. Painter pochyboval, že by někdy někdo prováděl tak podrobnou analýzu klanu Gantů.

Všiml si i linek, které ze sítě vystupovaly a zase se do ní vracely při sňatcích mezi vzdálenými bratranci a sestřenicemi – u mocných, aristokratických rodů nešlo o nic neslýchaného. Zdálo se, že se nikdo nechtěl příliš vzdálit od stálého zdroje moci a bohatství.

A že to byl pořádný zdroj…

Painter dávno přestal počítat, kolik úspěšných vynálezců, učenců, státníků a kapitánů průmyslu se v rodě Gantů nacházelo. A to nepočítal různé lumpy a osoby se špatnou pověstí.

V každé rodině se nicméně vyskytnou černé ovce.

Zamračil se na svůj odraz v monitoru. Skrývá se tu pravda o Bratrstvu, nebo se honí za přeludy?

Aby si připomněl, kdo jsou jeho protivníci, klikl na obrázkový soubor a zahleděl se na symbol – nebo přesněji řečeno na několik symbolů uspořádaných v sobě.

Znak Bratrstva.

Uprostřed spočíval miniaturní srpek měsíce a hvězda. Šlo o jeden z nejstarších symbolů na světě, s kořeny v ezoterickém řádu starověkého Egypta. Srpek a hvězdu obklopoval známější úhelník a kružidlo – znak jiné tajné společnosti: svobodných zednářů. A konečně kolem toho všeho štít templářských rytířů, středověkého řádu proslulého záhadami a tajemstvími.

„Nejtajnější ze všech tajných společností,“ zopakoval šeptem slova umírajícího člena Bratrstva. Takový byl smysl těch znaků: symbolizovat záludnou cestu Bratrstva dějinami.

Tentýž umírající muž se mu svěřil, že podle něj existují další úrovně tajných společností, které nejsou zachyceny v těchto starých symbolech, společností pokračujících do současnosti a vedoucích k takzvanému Pravému rodokmenu, nejvyšším vůdcům tajemného Bratrstva.

„Jedna rodina,“ zahučel Painter s pohledem na spletitý rodokmen Gantů.

Bratrstvo se v minulosti ukrývalo v jedné tajné společnosti za druhou. Nedívá se právě na další z jejich úskoků? Nachází se v této rodinné dynastii skutečně nervové centrum zločinecké organizace?

A pokud ano, kolik rodinných příslušníků je do celé věci zapojeno?

Studoval trojrozměrnou síť na monitoru. Cítil, že má řešení na dosah ruky. Pořád ale nedokázal přijít na to, co mu přesně nesedí.

Vyrušilo ho zaklepání na dveře. Na prahu stála vysoká hnědovláska v modré uniformě. Painter ťukl do klávesnice a zavřel rodokmen Gantů.

Nikomu jinému ho zatím ukazovat nechtěl.

„Kat,“ řekl a mávnutím pozval ženu dál.

Kapitánka Kathryn Bryantová byla jeho zástupkyně, která se specializovala na získávání zpravodajských informací.

Painter obrátil svoji pozornost k momentální situaci v Somálsku. „Uklidnili se Britové po tom zmatku v Bosasu?“

„Jakž takž. SRR souhlasila, že všechno udrží v tajnosti a že nám na místě pomůže.“

„Výborně.“

„To ale není jediný důvod, proč jsem přišla,“ řekla Kat. „Přivedla jsem vám návštěvu.“

Ustoupila a do dveří nesměle nahlédla známá tvář rámovaná plavými vlasy.

„Liso!“ rozzářil se Painter. Vstal a obešel stůl. „Já myslel, že se vrátíš až večer.“

Doktorka Lisa Cummingsová vklouzla dovnitř, oblečená do džínů a volné bleděmodré blůzy. Poklepala na hodinky. „A kolik podle tebe je?“

Jako obvykle mu uniklo, jak rychle běží čas, ale hned to hodlal napravit. Vřele ji objal a políbil ji na tvář. Někdy se až divil, jak správné mu to připadá.

Položila si mu hlavu na rameno. „Jsem ráda, že jsem zase doma.“

Ještě chvilku se objímali, a i když od sebe konečně poodstoupili, pořád se drželi za ruce. Lisa byla pryč celý týden, na nějakém lékařském sympoziu, a Painter si až teď uvědomil, jak moc mu chyběla.

Odvedl ji k jednomu z křesel a usadil ji. Pak teprve pustil její ruku.

„Slyšela jsem o prezidentově dceři,“ řekla Lisa smutně. „Pamatuji si na ni z jednoho večírku v Bílém domě. Bylo to před pár měsíci a ona právě zjistila, že je těhotná.“

„Když už se o tom zmiňujeme…“ Kat si sedla do druhého křesla. „Řediteli, žádal jste mě, abych zjistila co nejvíc o Amandině těhotenství.“

Painter se opřel o stůl. O prezidentově dceři měl k dispozici celou složku, ale skoro nic o dítěti, jež v sobě nosila. Nechtěl nic zanedbat. Na celé záležitosti bylo něco divného – od falešných dokumentů přes cestu na Seychely až po únos.

„Tak zaprvé to nenarozené dítě není jejího manžela,“ začala Kat.

Painter překvapeně povytáhl obočí. To pro něj byla novinka.

Kat vysvětlila: „Mack Bennett měl údajně potíže s plodností, které si vyžádaly využití dárce spermatu a oplodnění ve zkumavce.“

„Zajímavé.“ Painter zařadil tuto novou informaci mezi ostatní a v duchu už zkoušel, jak mezi ně zapadne.

Mohl by v tom spočívat motiv? Spory o opatrovnictví dítěte?

„Kde oplodnění proběhlo?“ zeptal se nakonec.

„Na charlestonské klinice asistované reprodukce v Jižní Karolíně. Vyhledala jsem si ji. Jde o to nejmodernější zařízení, kde se aplikují ty nejnovější metody. Jezdí k nim klienti z celého světa.“

„A dárce spermatu?“

Kat zavrtěla hlavou. „To je důvěrná informace.“

Painter neměl rád nedotažené stopy – často měly tendenci působit později problémy.

Kat si vyložila jeho výraz správně. „Můžu zavolat na pár míst, ale bez soudního příkazu…“

Painter pokrčil rameny. „Shánění soudního příkazu by přilákalo nežádoucí pozornost. Lidi by se začali ptát, kde je Amanda. To nemůžeme riskovat.“

„Navíc by to byl významný vpád do jejího soukromí,“ připomněla mu Lisa.

„To dítě s tím nakonec nemusí mít nic společného,“ dodala Kat.

Painter si pochybovačně založil paže na prsou. „Amanda utekla na Seychely jen pár týdnů před termínem porodu. Cestovala na falešný pas, jako kdyby před někým prchala – nebo jako kdyby někoho chránila.“

„Myslíte to dítě?“ zeptala se Kat. „Před kým?“

„Nevím. Ale odpovědi bychom snad mohli nalézt na té klinice.“

„Můžu tam poslat vyšetřovací tým.“

„Nebo pojedu já,“ nabídla se Lisa. „Jsem lékařka. Zdvořilost často otevře dveře snadněji než nájezd komanda.“

Painter stiskl rty. Lisa už v minulosti Sigmě nesčetněkrát pomohla. Její lékařská odbornost by se jim zejména vzhledem k Amandinu těhotenství mohla hodit – to byl pravděpodobně taky důvod, proč ji Kat dnes přivedla. A Painter musel připustit, že Lisin návrh dával smysl – hrozilo při něm menší riziko prozrazení. Ale nechtělo se mu ji vysílat do možného nebezpečí.

„Můžu ji doprovodit,“ řekla Kat. „Budu se vydávat za potenciální klientku.“

„Vždyť máte doma novorozeně a batole.“

„Ale taky manžela se spoustou volného času,“ namítla. „Monk zvládne pár dní pohlídat Harriet i Penelope.“

Její manžel Monk Kokkalis byl bývalý agent Sigmy, který se rozhodl odejít ze služby, aby trávil víc času se svou ženou a rodinou. Při minulých misích taky párkrát jen tak tak unikl smrti, a usoudil, že je nejvyšší čas skončit.

„Myslím, že by váš manžel nechtěl, abyste jela do terénu,“ upozornil ji Painter.

„Nejedu nikam přes půlku světa. Je to sotva denní výlet.“

Katin výraz a jiskřící oči ji však zrazovaly – zjevně se těšila do akce. Po dvou těsně po sobě následujících těhotenstvích potřebovala provětrat a protáhnout si nohy. Jakkoliv schopně si počínala na ústředí Sigmy, ve své podstatě byla pořád voják. Nevystudovala americkou námořní akademii a nezískala hodnost kapitánky jen proto, aby celý den vysedávala v kanceláři.

Painter na to občas zapomínal.

Přikývl. „Zařídím vám let hned na zítřejší ráno.“

Kat se usmála a podívala se na Lisu, která jí úsměv oplatila.

Painter si uvědomil pravdu. Od začátku s ním manipulovaly – tohle byl výsledek, kterého chtěly dosáhnout. Místo aby jim to vyčetl, rezignovaně pokrčil rameny.

„Měly bychom se vrátit do mé kanceláře,“ řekla Kat Lise. „Musíme se připravit před zítřejší cestou.“

Lisa vstala, políbila Paintera na tvář a vykročila za Kat – ještě se ale zastavila ve dveřích a věnovala mu úsměv, který v sobě ukrýval nevyřčený příslib. „Večer se uvidíme.“

Painter sledoval, jak odcházejí chodbou. Nebyl to nepříjemný pohled. Když však zašly za roh, jeho obavy se vrátily.

Zvedl ze stolu Amandinu složku a otevřel ji na první stránce s přišpendlenou fotografií. Amanda se na ní usmívala vedle svého manžela a jednou rukou si objímala břicho – ochranářsky a hrdě.

Painter se ale na snímek podíval pozorněji a poprvé si všiml náznaku strachu v jejích očích a v tom, jak se nakláněla k manželovi, skoro jako kdyby se za ním schovávala. Druhou rukou, ovinutou kolem jeho pasu, ho svírala trochu příliš silně.

Čeho ses tak bála, Amando?

23.59 VÝCHODOAFRICKÉHO ČASU
POHOŘÍ CAL MADOW, SOMÁLSKO

Do Amandina břicha se s palčivým štípnutím anestetika zabodla jehla a Amanda zaryla prsty do tenkého prostěradla nemocničního lůžka. Odmítala odvrátit zrak – všechno sledovala.

Nemocniční košili měla vyhrnutou nad břicho. Od pasu dolů ji halila přikrývka, ačkoliv až dosud ji rozhodně neušetřili nedůstojného zacházení.

„To by ji mělo dostatečně omámit, pane doktore,“ řekla vysoká blondýna a hodila použitou jehlu do jasně červené nádoby. Měla lehký německý přízvuk. Nebo možná švýcarský.

„Děkuji, Petro.“

Britský lékař poplácal Amandu po paži. Stejně jako sestra měl na sobě zdravotnickou uniformu, nikoliv však typicky modrou, ale starosvětsky bílou. „Za pár minut budeme hotoví a pak si můžete na noc odpočinout. Vím, že to byl dlouhý den.“

Lékař i sestra odešli připravit chystané vyšetření.

Amanda nemohla dělat nic jiného než čekat. Hladila si břicho, aby uklidnila samu sebe i dítě uvnitř. Všimla si kožených pout visících z postranic lůžka. Děsilo ji, že se ji ani nenamáhali přivázat. Dokládalo to jejich naprostou důvěru v bezpečnostní opatření kolem chaty.

Dívala se na tmavý monitor ultrazvuku, který zakrátko ožije. Po příjezdu už ji vyšetřili, aby zjistili polohu dítěte a změřili jeho lebku a přibližnou délku těla. Proti prvnímu ultrazvuku nic nenamítala. Sama chtěla znát stav dítěte.

Ulevilo se jí, když viděla, jak mu tluče srdce, jak zatíná pěstičky a jak se ospale, líně pohybuje. Po zevrubném prozkoumání sonogramu lékař prohlásil, že její chlapec je naprosto zdravý.

Zdálo se ale, že s ní ještě neskončili.

V té chvíli se doktor Blake vrátil. Petra nesla podnos, na kterém ležela velká injekční stříkačka s dvanácticentimetrovou jehlou. Amanda už podstoupila amniocentézu v osmnáctém týdnu, takže věděla, co má očekávat.

Petra jí otřela břicho čerstvou dezinfekcí, zapnula ultrazvuk a podala sondu doktoru Blakeovi. Lékař s pohledem na monitor zabodl jehlu hluboko do Amandina břicha. Cítila jen minimální bolest, asi jako při mírné menstruační křeči.

Když se jehla přiblížila k jejímu spícímu dítěti, odvrátila oči od monitoru. Byl to příliš znepokojivý pohled. Stačila malá nepozornost a Amanda ani nechtěla domýšlet, jakou škodu by jehla mohla napáchat.

Všechno naštěstí proběhlo dobře.

Doktor Blake zkušeně nasál trochu tekutiny z amniové dutiny kolem jejího chlapce a zase jehlu vytáhl. Amanda vydechla – ani si neuvědomovala, že tají dech. Oči se jí zalily slzami.

„Sledujte, jestli nedostane horečku,“ pokynul lékař Petře. „A hlídejte případné vaginální krvácení.“

Petra přikývla.

Doktor Blake se obrátil k Amandě. „Není důvod plakat. Přinejmenším ne teď. Genetické výsledky budeme mít až zítra.“

První amniocentézu podstoupila jako rutinní vyšetření, aby se vyloučily různé chromozomální abnormality typu Downova syndromu nebo genetické poruchy, jako je cystická fibróza. Ale věděla, že lékaři nezkoumali jen toto – tehdy ani nyní.

Vzkaz, který ji přiměl utéct ze Států, ji varoval před jakousi genetickou odlišností jejího dítěte, kvůli níž o ně měli zájem jiní. O moc víc nevěděla, ale dost na to, aby utekla, než si přijdou pro jejího chlapce.

Blake pokračoval: „Jestli je jeho genom stabilní, bude vaše dítě žít – jako úplně první svého druhu. A jestli ne… inu, tím se budeme zabývat, až se to stane, viďte?“

Znovu ji otcovsky poplácal po paži.

Amanda věděla, že i kdyby výsledky dopadly dobře, bude to mít pro jejího chlapce hrozné důsledky. A jestli ne, tušila, že by zdejší zdravotní tým provedl pozdní interrupci.

Obrátila hlavu ke stěně. Nevěděla, v jaký výsledek by měla doufat. Do očí jí znovu vhrkly slzy a rukama si objala břicho – jednou věcí si však byla jistá. Bude svoje dítě bránit do posledního dechu.

Nedovolím, aby ti ublížili.

Přes plachtu stanu zářily odlesky ohňů z okolního tábora, které zvýrazňovaly červený kříž, jehož si všimla už dřív. Znovu postřehla jeho zvláštní výzdobu v podobě spirálovitého vzoru. Až teď, po amniocentéze a po připomenutí obav z chromozomálních poruch, ten vzor poznala.

Dvojšroubovice DNA.

Nositel genů.

Nevěřícně zírala na kříž a cítila, jak ji polévá horko. Ještě nikdy sice takový kříž neviděla, ale slyšela šeptem pronášené narážky na tento znak symbolizující pradávnou hádanku z dob založení její rodiny, tajemství ukryté přímo v jejím rodokmenu.

Považovala ho za legendu, za příběh určený ke strašení dětí.

Teď už ale nemohla dál popírat děsivou pravdu. Před tímhle ji varoval ten tajemný vzkaz, kvůli kterému v hrůze uprchla na Seychely.

Rodokmen.

Našli mě.

10. kapitola

2. ČERVENCE, 10.12 VÝCHODOAFRICKÉHO ČASU
NAD SOMÁLSKEM

Gray si na uších upravil objemná sluchátka, jež trochu tlumila řev motorů vrtulníku, a vyhlédl směrem, kterým ukazoval kapitán Alden.

„Támhle!“ zavolal důstojník britské SRR.

Vrtulník prolétal nízko nad sluncem rozpálenou krajinou vyprahlých polí, popraskaných červených skal a hájků z pokroucených stromů, mezi nimiž se pásla stáda koz. V dálce se k dopolednímu nebi zvedal horský hřeben vytvářející na obzoru zubatou linii. Tak daleko ale zdravotnický vrtulník nepoletí.

Alden ukazoval na velký shluk stanů a chatek rozprostřený na křižovatce dvou štěrkových cest. Na řadě stanů se skvěly červené kříže a v okolí stálo mnoho vozů – civilních i s logy Spojených národů –, stejně jako velbloudů.

Byl to humanitární tábor pod záštitou UNICEF a provozovaný francouzskou organizací Médecins Sans Frontières, Lékaři bez hranic. Rozkládal se v předhůří na půli cesty mezi horami a pobřežím a pomáhal obyvatelům žijícím u oceánu i ve vnitrozemí.

Zasténání obrátilo Grayovu pozornost do zadní části kabiny, kde na nosítkách ležel major Patel. Po hodinovém letu z bosaského letiště u něj začínaly odeznívat účinky morfinu. Francouzští lékaři mu zafixují zlomenou holenní kost a stabilizují ho natolik, aby mohl odcestovat zpátky do Evropy.

To však nebyl skutečný důvod, proč sem letěli.

Patelovo zranění sloužilo jen jako záminka k vysvětlení jejich cesty do vnitrozemí.

Alden se naklonil ke Grayovi, i když spolu komunikovali vysílačkou vestavěnou do sluchátek. „Po přistání by tu na nás měl čekat můj kontakt. Jestli se v táboře někdo něco doslechl o té unesené ženě, on to zjistí.“

Gray přikývl a ohlédl se na Tuckera a Seichan. Kowalski seděl vepředu s majorem Butlerem, který pilotoval.

Nebyl to špatný plán. Tábor se nacházel ve stínu pohoří Cal Madow. Jako jediné zdravotnické zařízení v okruhu stovek kilometrů představoval hlavní křižovatku celé oblasti, kam neustále přicházeli Somálci ze všech koutů regionu, usedlí i kočovní, a díky tomu se jednalo o strategicky významné místo pro získávání informací. Nebylo divu, že tu SRR měla spolupracovníka.

Grayova skupina by se tady mohla dozvědět životně důležité informace o Amandě, nebo přinejmenším zúžit parametry hledání. Painter mezitím ve Washingtonu dohlížel nad satelitním průzkumem hor. Doufali, že díky společnému úsilí na zemi i na nebi najdou prezidentovu dceru ještě před setměním.

Za okny se zvedla oblaka písku zvířeného vrtulemi. Vzápětí, po posledním poklesu, z něhož se pasažérům lehce zhoupl žaludek, dosedli na zem.

Alden otevřel dveře a dovnitř vnikl písek, horko a doznívající hukot motorů. Všichni vystoupili. Přivítal je čtyřčlenný zdravotní tým, který jim pomohl vyložit nosítka s majorem Patelem a odnesl je na čekající džíp. Major Butler doprovázel zraněného kolegu, aby mu zajistil náležitou péči a rozšířil krycí historku, že jsou zahraniční humanitární pracovníci.

Tucker pohladil Kaina, aby ho uklidnil po dlouhé, hlučné cestě.

Kowalski se zamračil na bezútěšné okolí. „Proč nemůžeme aspoň jednou skončit někde na pláži, kde se opalují ženské v bikinách a roznášejí se tam drinky v kokosácích?“

Seichan si ho nevšímala a obrátila se ke Grayovi. „Co teď?“

„Tudy!“ odpověděl Alden a zamířil v doprovodu posledního člena britského oddílu SRR, majorky Bely Jainové, ke shluku chatrčí s doškovými střechami.

Prošli parkovištěm se zrezivělými nákladními auty, obouchanými písečnými buginami a motorkami. Nad všemi se tyčilo starší průzkumné vozidlo Daimler Ferret s logem Spojených národů. S uzavřenou pancéřovanou kabinou připomínalo minitank a nechyběla ani věžička s belgickým kulometem L7. O stroj se opíral voják Spojených národů a podezřívavě si je prohlížel.

Aldenovi neušlo, kam se Gray dívá. „Takové tábory potřebují ochranu. Často dochází k přepadům – útočníci chtějí léky, ale někdy i obyčejnou vodu. Značnou část oblasti postihlo sucho, které velkou měrou přispívá k hladomoru a nutí obyvatele, aby se stěhovali do hor nebo naopak k pobřeží.“

Dospěli ke kruhu chatrčí, kde právě jakýsi francouzský lékař klečel před dlouhou frontou somálských dětí. Zdravotní sestra připravila injekci a podala ji lékaři, který ji zabodl do vyhublé paže prvního chlapce v řadě.

Gray četl o tom, že občanská válka na jihu země vyhnala z domovů stovky tisíc obyvatel a jejich dětí. Následovaly epidemie cholery, úplavice a žloutenky. Očkování proti spalničkám a obrně spolu s podáváním jednoduchých odčervovacích tablet a vitamínů tu zachraňovalo bezpočet mladých životů.

„Tady je kontakt, o kterém jsem vám povídal,“ řekl Alden a ukázal směrem k lékaři. „Slyší všechno, co se v táboře šustne. Nic mu neunikne. Je pro nás velkým přínosem.“

Gray se podíval na francouzského lékaře středních let, s objemnými brýlemi a spáleným nosem i ušima. Vzápětí však vyšlo najevo, že se mýlil – Alden ukazoval na někoho docela jiného.

„Baashi!“ zavolal Alden a vykročil kupředu.

Táborový špion – chlapec s černou pletí – sebou trhl, když mu do paže vnikla jehla, a francouzsky poděkoval lékaři: „Merci.“ Pak si stáhl rukáv tuniky a vyběhl k nově příchozím. „Pane Trevor. Vy jste přijel!“

„Tohle je váš spolupracovník?“ zahučel Kowalski tiše. Zjevně to na něj neudělalo valný dojem. „Kolik mu je? Čtrnáct?“

„Třináct,“ odpověděla majorka Jainová a obdivně pohlédla na svého nadřízeného. „Kapitán Alden ho zachránil ze skupiny muslimských povstalců u Mogadiša. Udělali z něj dětského vojáka. Tenkrát mu bylo teprve jedenáct. Cpali do něj amfetaminy a zacházeli s ním hrozně. Po těle měl jizvy od típaných cigaret.“

Grayovi při pohledu na široký úsměv, s nímž chlapec přiběhl obejmout kapitána Aldena, krvácelo srdce. Kapitán si klekl na jedno koleno, aby se s chlapcem přivítal. Zdálo se být nemožné, že chlapec, který dává najevo takovou prostou radost, prožil hrůzy, jež popisovala Jainová.

Alden vřele objal chlapce kolem hubených ramen a odvedl ho ke zbytku skupiny.

„Chtěl bych tě seznámit s těmihle lidmi, Baashi.“

Chlapec se po nich s úsměvem rozhlédl, ale Gray v jeho očích zahlédl stopy strachu – bál se cizinců. Baashi se přitiskl k Aldenovi. Minulost ho přece jen poznamenala.

Tuckerův pes popošel kupředu, aby si očichal nejnovější přírůstek do jejich smečky.

Baashi vytřeštil oči a vyjekl hrůzou.

„Ke mně, Kaine,“ přikázal Tucker.

Pes okamžitě poslechl.

„Lehni.“ Tucker zdůraznil pokyn tím, že ukázal otevřenou dlaní k zemi. Klekl si vedle Kaina, ale jeho další slova byla určena černošskému chlapci. „Neublíží ti, slibuju. Je to hodný pes.“ Natáhl k chlapci ruku.

Baashi ztuhle stál u Aldenova boku.

„Nechte toho kluka být,“ ozvala se Seichan. „Očividně se bojí psů.“

Kowalski souhlasně zabručel a dokonce i Jainová se ustaraně zamračila.

Tucker si jich nevšímal a dál držel ruku nataženou k chlapci.

Seichan se obrátila na Graye, aby ji podpořil, ale Gray zavrtěl hlavou. Vzpomněl si na Tuckerovy psychologické testy, které u něj ukazovaly vysoce nadprůměrnou empatii. Tucker měl téměř nadpřirozenou schopnost chápat emoce druhých. A možná to neuměl jen se zvířaty.

Alden, který chlapce zjevně znal a měl ho rád, podle všeho s Tuckerovým postupem souhlasil. „To je dobré, Baashi. Jestli chceš…“

Chlapec naklonil hlavu ke straně a dlouze se zadíval na Kaina. Možná kdesi hluboko ve svém nitru hledal ztracenou dětskou náklonnost ke všemu chlupatému a teplému. Nakonec rozechvěle poodstoupil od Aldena. „On hodný pes?“ zeptal se, aniž by spustil oči z Kaina.

Tucker přikývl.

Baashi se opatrně sunul kupředu, jako kdyby se blížil ke zrádnému útesu.

Kain ho sledoval s našpicovanýma ušima. Jeho vzrušení prozrazovalo jen chvění ocasu. Baashi k němu natáhl hřbet ruky a pes ji očichal.

Baashi se přiblížil ještě o kousek – a to už stačilo.

Špičky prstů mu jemně olízl dlouhý růžový jazyk a Kain široce zamával ocasem.

„Líbíš se mu,“ řekl Tucker tiše.

Baashi se znovu usmál, nejprve ostýchavě, ale za chvilku s větší jistotou, a dokonce se dotkl Kaina na hlavě. Pes mu přitom očichal celou paži.

Baashi se zahihňal a pronesl něco v somálském nářečí.

„Lechtá to,“ přeložil Alden.

O chvíli později už chlapec seděl na zemi, hladil psa po hřbetě a snažil se uhýbat před Kainovým jazykem. Gray si vzpomněl na Kainův včerejší divoký útok proti vojákovi z ozbrojeného komanda a pokoušel se představit si toho chlapce s puškou. Svým způsobem byli oba válečníci a Tucker možná vytušil, že potřebují prostor k nevinné hře – a taky důvěru.

Alden přistoupil ke Grayovi. „Máte dobrého kolegu.“

Gray s ním musel souhlasit.

Tucker stál stranou a díval se ke vzdáleným horám. Poté, co ho Gray viděl v akci v Bosasu, a poté co Tuckerův pes sledoval Seichaninu krvavou stopu bludištěm městských pachů, nyní Gray uvažoval, jestli by nebylo nejlepší jednoduše ty dva vysadit u úpatí hor a nechat je, ať Amandu najdou sami a pak jen vysílačkou oznámí její polohu.

To by ale mohlo trvat dny… a Gray si byl jistý, že tolik času prezidentova dcera nemá.

10.34
POHOŘÍ CAL MADOW, SOMÁLSKO

Podle křiku před chatou Amanda tušila, že se něco děje. Slyšela bručení motorů několika nákladních aut a štěkání rozkazů.

Do chaty vrazil jeden z vojáků, rychle si promluvil s doktorem Blakem, otočil se na podpatku a zase odběhl. Blake odešel za zástěnu kolem druhého lůžka. Ze stínů vrhaných na plentu bylo vidět, jak si lékař něco šeptá se svou zdravotní sestrou. Hlavy měli u sebe.

Amanda napínala uši. Kdyby dokázala nenápadně vstát, pokusila by se vyslechnout jejich rozhovor. Její současný stav se ale rozhodně nedal popsat slovem nenápadný. Její zvědavost podněcovala i další věc: ze stínů na zástěně se dalo jasně vyčíst, že na sousedním lůžku taky někdo leží.

Amanda netušila, kdo to je. Zraněný voják? Zdravotník, který onemocněl? Ať šlo o kohokoliv, dopravili ho sem uprostřed noci, když spala. Po Amandině probuzení už byla vedle druhého lůžka postavená zástěna a lékař i sestra chodili ošetřovat nového pacienta.

Věděla jen, že tam leží žena, protože v jednu chvíli zaslechla zpoza zástěny ženský výkřik. Od té chvíle byla nová pacientka zticha. Patrně jí dali sedativa.

Konečně se objevil Blake a zamířil s jakýmisi papíry k Amandě. Zřejmě si všiml jejích obav, protože řekl: „Nemusíte si s ničím dělat starosti, drahoušku.“ Mávl ke shonu před chatou. „Zdá se, že po vás někdo pátrá. Prakticky nám klepají na dveře.“

V Amandě se vzedmula vlna naděje, tak silná, že ji ucítilo i dítě a lehce vykoplo. „Pšššt,“ zašeptala a pohladila si břicho.

Vzhledem k tomu, že cestovala pod falešnými dokumenty, měla obavy, že nikdo neví, kdo byl obětí půlnočního útoku pirátů na Seychelách. Pohledem se vyhnula symbolu kříže s genetickým vzorem. Znala pravdu. Únos nebyl náhodnou smůlou, ale pečlivě naplánovanou a bezchybně provedenou operací.

Ale teď… opravdu se mě někdo pokouší zachránit?

Chvilkovou naději uhasila hned další Blakeova slova: „Co nevidět se s nimi vypořádáme.“ Zahleděl se na ni. „Nechceme, aby nás někdo vyrušil, zvlášť když nám přišly tak dobré zprávy.“

Amanda pochopila. Podívala se na papíry v Blakeových rukách. „Dostali jste výsledky amniocentézy.“

Blake zalistoval několika vrchními stránkami. „Testy vašeho dítěte dopadly skvěle. Jeho geny jsou stabilní. To je lepší výsledek, než jsme doufali.“ Usmál se na ni. „Brzy porodíte zázrak.“

11.42
TÁBOR UNICEF, SOMÁLSKO

Seichan se nakláněla ke Grayovi v jedné z chat na obvodu polní nemocnice. Kowalski a majorka Jainová hlídali venku, aby nikdo neposlouchal, co se probírá uvnitř. A vzhledem k tomu, jak hlasitě se hádali, nikdo opravdu neuslyší ani slovo.

„Protože konzumace hovězího je vražda!“ vysvětlovala Jainová důrazně. „Hinduisti věří, že bůh…“

„Kdyby bůh nechtěl, abysme jedli krávy, nedělal by je tak zatraceně dobrý – zvlášť s barbecue omáčkou!“

„To není žádný argument. Vy byste nejspíš zblajznul i vlastní boty, kdyby byly polité barbecue omáčkou. Jen se podívejte na svůj zadek.“

„Co je s ním?“

„I některé krávy ho mají menší.“

Následovalo odfrknutí a ryk: „Přestaňte se mi dívat na zadek!“

Tucker se ohlédl ke dveřím. „Špičková diplomacie,“ zahučel. „Váš přítel každopádně umí přemosťovat příkopy mezi lidmi.“

Teď ho přizvali k poradě uvnitř chaty – nikoliv kvůli jeho odbornosti, ale kvůli černé hubené paži kolem krku jeho psa. Baashi si Kaina velice oblíbil a zdálo se, že ačkoliv se ho ze začátku bál, teď z něj naopak čerpá sílu.

„Ne, já znovu říkám, já neslyšel nikoho mluvit o běloška v horách,“ zopakoval chlapec. „Tady ne. Vůbec.“

Na špinavé podlaze byla rozprostřená mapa a kapitán Alden u ní klečel hned vedle chlapce. „Dobrá, Baashi.“ Narovnal se a povzdychl si. „Je mi líto, veliteli. Možná jsem vás sem hnal zbytečně. Třeba se sem skutečně nic nedoneslo.“

Gray hleděl na mapu. „Byl to risk,“ připustil.

Seichan v jeho hlase slyšela napětí. Nemusela se na něj ani dívat, aby věděla, jak usilovně přemýšlí. Ještě se nevzdával.

A nebyl sám.

„Já jít zase ven,“ navrhl Baashi. „Do tábora. Ptát se, nejen poslouchat.“

„Ne,“ vyštěkla Seichan. Prudkost její odpovědi ji samotnou překvapila.

Gray ji podpořil. „Seichan má pravdu. Jedna věc je mít nastražené uši a dávat dál, co slyšel, ale kdyby aktivně kladl otázky, přitáhl by k sobě pozornost. Vzpomeňte si, co se stalo s Amurem Mahdim v Bosasu.“

„A není to jen riziko pro toho chlapce,“ dodala Seichan. „Jde o víc.“

Gray se na ni ustaraně podíval. Patrně něco zaslechl v jejím tónu. Nepatrně zavrtěla hlavou. Nechtěla pokračovat, protože si nedůvěřovala. Toho chlapce už zneužili jako dětského vojáka. V čem by se lišili od jeho bývalých pánů, kdyby z něj udělali špiona? Stačilo, že ho britská SRR využívá jako informátora.

Seichan se zahleděla na svoje ruce a všimla si, že má křečovitě propletené prsty. Věděla, jak snadno lze pokřivit dětskou duši, změnit nevinné děti v monstra, udělat z nich vojáky nebo průzkumníky či je dokonce posílat před postupující armádou jako živé hledačky min.

Silou vůle se trochu uvolnila a vzala do prstů stříbrný dračí přívěsek. Chápala, proč ji chlapcova situace tak hluboce a osobně zasáhla, a styděla se za to.

Z vlastního dětství ve Vietnamu si pamatovala jen střípky. V žádné vzpomínce nevystupoval její otec. A vzpomínky na matku si přála zapomenout: pamatovala si, jak ji berou matce z náručí a jak muži ve vojenských uniformách táhnou její zkrvavenou a křičící matku po zemi ze dveří. Seichan pak trávila dětství ve špinavých sirotčincích po celé jihovýchodní Asii, kde ji většinou trápili hlady a týrali, dokud se neocitla na ulici. Tam ji našlo a naverbovalo Bratrstvo, když byla sotva starší než Baashi. Během ročního výcviku ji neobrali jen o zbytek dětství, ale taky o značnou část lidskosti, takže se změnila v chladnokrevnou vražedkyni.

Byla jsem jako ten chlapec, pomyslela si. Týraná a mučená tak dlouho, až jsem se přestala vzpírat.

Taky ale věděla, že mezi nimi je jeden podstatný rozdíl: vybavila si, jak si Baashi bezstarostně a šťastně hraje s tím psem. Na rozdíl od ní byl pořád mladý a dostatečně tvárný, aby znovu našel ztracenou lidskost.

Spustila ruku od dračího přívěsku a vzpomínky na matku se omezily na šeptem pronášená slova uprostřed noci a na jemné polibky na tvář – i ty však doprovázely slzy, jako kdyby matka věděla, že o své dítě přijde.

To jí náhle připomnělo jednu okolnost současné mise. „Prezidentova dcera je taky matka,“ řekla nahlas.

Gray se na ni podíval přimhouřenýma očima – a vzápětí mu to došlo. Na znamení díků jí vděčně stiskl ruku a už ji nepouštěl.

Seichan sklopila oči. Chtěla cítit něco víc, ale v tu chvíli ji zaplavoval jen pocit ztráty – ztratila dětství, matku a možná ztratí i Graye. Jak mohla od jeho srdce žádat víc, když si nebyla jistá, co zbývá z jejího?

„Amanda není výjimečná jen tím, že je běloška,“ vysvětlil Gray ostatním, „ale taky tím, že je těhotná.“

Alden přikývl. „To je u unesených obětí výjimka. Někdo si toho mohl všimnout.“

„A doufejme, že se o tom taky zmínil.“ Gray se obrátil k Baashimu. „Neslyšel jsi něco o těhotné ženě, kterou převáželi do hor kousek odtud? O někom s velkým břichem?“

Gray na zdůraznění svých slov naznačil rukou vystouplé břicho.

Baashi zamyšleně našpulil rty a chvilku seděl úplně mlčky, ale pak pomalu svěsil ramena. „Ne. Já neslyšel nic o žena s velkým břichem u pirátů.“

Seichan se na něj pozorně dívala. Až příliš dlouze si prohlížel mapu. Dokonce spustil ruku z Kainova krku.

„Něco ví,“ řekla Seichan. Tucker nebyl jediný, kdo dokázal číst lidské emoce pohřbené pod povrchem.

Zejména u tohoto chlapce.

Byla jsem jako on.

„Mně by nelhal,“ namítl Alden.

„On nelže,“ odpověděla Seichan se stopou zlosti. „Jen mu neklademe správné otázky.“

Baashi k ní zvedl oči. Seichan v nich četla strach a vzdor.

Kolikrát se tytéž emoce svářely v ní?

Tucker si přisedl k chlapci. „To je v pořádku, Baashi. Kain a já nedovolíme, aby ti někdo ublížil.“

Nenápadně pokynul rukou s prstem namířeným k chlapcovu klínu. Baashi to gesto neviděl, ale Kain poslechl. Přišel blíž a položil si hlavu na chlapcovo koleno.

Baashi ho pohladil, jako kdyby z něj potřeboval načerpat sílu.

„Nám to můžeš říct,“ ozval se Alden tiše. „Nikdo se nezlobí.“

Baashi se rozpačitě podíval na svého náhradního otce. „Já nelžu. Já neslyšel žádné zprávy o žena s velkým břichem.“

„To taky netvrdím, chlapče. Ale z čeho máš strach? Co se nám tak bojíš říct?“

Chlapec konečně podlehl. „Já slyšel něco jiného. O muž-démon v horách. Postavil místo, jako je tohle.“ Baashi naznačil rukou kruh.

„Jako je zdejší nemocnice?“

Baashi přikývl. „Ale on stará jen o velká břicha u žen.“

„Stará se o těhotné ženy?“ zeptal se Alden a zopakoval Grayovu pantomimu s vystouplým břichem.

„Ano, ale já slyšel o něm ošklivé věci. Žádná matka od něj nevrací. To moc zlé místo.“

Tucker pohladil chlapce po rameni. „Zachoval ses správně, Baashi.“

Chlapec nechával oči ustaraně sklopené dolů.

Gray k němu přisunul mapu. „Povídá se taky, kde konkrétně ten lékař pracuje?“

„Ano,“ Špitl Baashi, ale pořád se odmítal podívat na mapu.

„Ukážeš to Kainovi?“ zeptal se Tucker.

Chlapec přenesl pohled z Tuckera na psa a pomalu přikývl. „Ukážu. Ale to zlé místo.“

Než se chlapec stačil natáhnout k mapě, vpadl dovnitř Kowalski. „Blíží se sem vrtulník.“

Aldena to nijak nepoplašilo. „Každou chvíli sem vozí pacienty, zásoby nebo…“

Vtom Kowalského odstrčila Jainová. „Raketa! K zemi!“

Gray strhl Seichan a Tucker s Aldenem zaštítili vlastními těly Baashiho, který se nepouštěl Kaina.

Nad chatrčí zasvištělo pronikavé hvízdnutí následované mohutným výbuchem, který otřásl celou doškovou střechou.

Jainová se vrátila ke dveřím.

Zvenku k nim dolehl další hvízdavý zvuk.

Tentokrát pro ně Jainová měla ještě horší zprávu. „Tahle raketa míří přímo na nás!“

11. kapitola

2. ČERVENCE, 5.04 VÝCHODNÍHO ČASU
WASHINGTON, D. C.

Paintera vzbudilo postupně zesilující zvonění mobilu. Z té melodie se mu rozbušilo srdce. Ležel v posteli vedle Lisy, s rukou položenou na křivce jejích zad.

Lisa se posadila spolu s ním. Okamžitě se probrala – za léta nočních služeb v nemocnici si zvykla na nenadálá vyrušení. Přikrývka se jí svezla z nahých ňader a v dosud panujícím šeru svítily její doširoka otevřené oči. Znala vyzvánění, které měl Painter nastavené pro nouzové situace.

Painter zvedl mobil z nočního stolku a přiložil si ho k uchu.

„Máme problém, řediteli,“ oznámila Kat Bryantová z velitelství Sigmy. Painter se podíval na budík. Bylo teprve pár minut po páté.

Když pozdě večer s Lisou odcházeli, Kat ještě pořád zařizovala logistiku Grayovy operace a koordinovala postup s ostatními zpravodajskými službami. Šla vůbec domů?

„Co se stalo?“ zeptal se.

„Somálský tábor UNICEF, kam mířil Gray, volá o pomoc. Máme hlášeno ostřelování raketami. Někdo na ně útočí.“

„Jsou k dispozici družicové záběry?“

„Ještě ne, ale spolupracuji s NRO. Snažila jsem se spojit s Grayem, ale zatím se neozývá.“

Nejspíš má plné ruce práce.

„Co záložní jednotky? V sousedním Džibuti čeká oddíl námořních SEALů.“

„Můžu jim dát pokyn, ať tam zaletí, ale nestihnou to dřív než za čtyřicet až padesát minut.“

Painter zavřel oči a nechal si projít hlavou různé možnosti. Kdyby povolal tým SEALů, ohrozil by celou misi a příliš brzy by odkryl karty. Šestý oddíl SEALů přiletěl do oblasti s konkrétním úkolem zachránit prezidentovu dceru, nikoliv suplovat vojáky OSN.

„Tušíme, kdo útočí?“ zeptal se Painter.

„Za posledních devadesát dní byl tábor přepaden dvakrát, v obou případech kvůli lékům. A před dvěma měsíci místní ozbrojenci unesli jednoho lékaře. Takže útok nemusí souviset s Grayem a s pátráním po Amandě.“

Tomu Painter nevěřil. Vzpomněl si na popravu Amura Mahdiho. Zdálo se, že nepřítel zná každý jejich tah. Do mise bylo zapojeno příliš mnoho zpravodajských úřadů – nejnověji i britská SRR – a někudy unikaly informace.

Vlastní organizaci Painter věřil, ale v téhle příslovečné kuchyni vařilo příliš mnoho kuchařů – a navíc i prezidentova rodina. Informace mohly unikat odkudkoliv.

Dospěl k těžkému rozhodnutí. Nesměl pustit ze zřetele hlavní cíl mise. Oddíl SEALů musel zůstat připraven na rychlý zásah ve prospěch prezidentovy dcery.

„Řediteli?“ naléhala Kat.

Odpověděl pevným hlasem: „Sežeňte mi co nejrychleji obrazový záznam, ale prozatím je v tom Grayova skupina sama.“

Po chvilkové odmlce Kat řekla: „Rozumím.“

Lisa ho mlčky chytila za ruku, aby ho podpořila.

„Mám odložit cestu do Jižní Karolíny?“ zeptala se Kat.

Painter si vybavil plánované šetření na klinice, kde si Amanda nechala provést umělé oplodnění. Nedokázal se zbavit pocitu, že Amandin náhlý útěk na Seychely souvisel s jejím dítětem. Nejdřív poprava Amura a teď útok na humanitární tábor s nemocnicí – kdosi chtěl zajistit, že Amandu nikdo nenajde.

„Ne,“ zavrtěl hlavou a podíval se na Lisu. „Vyrážíme na velitelství. Obě poletíte prvním letadlem do Charlestonu.“

Nastala delší odmlka. Painter už uvažoval, jestli se neztratilo spojení, ale pak se Kat ozvala: „Řediteli, mám pár snímků tábora z francouzské meteorologické družice. Nejsou v nejlepší kvalitě, ale posílám vám je na mobil.“

Painter přepnul telefon na hlasitý odposlech a díval se, jak displej vyplňuje družicový záběr. Postupně se před ním odkrývala celá hrůza situace v Somálsku.

Na snímku se dalo rozeznat jen málo podrobností, zejména vzhledem k hustému mračnu dýmu, který halil většinu tábora. Miniaturní tečky představovaly prchající lidi a vozy. Nad zmatkem se vznášel rozmazaný obrys vrtulníku jako jakéhosi dravce připraveného vybrat si nejslabší oběť.

Z mobilu se ozval Katin hlas. „Dostal jste tu fotku?“

„Ano.“

Lisa mu nahlédla přes rameno a zakryla si ústa dlaní.

V Painterovi se svářely protichůdné pocity: Má se držet původního plánu? Nechat Graye na holičkách bylo snazší, když neviděl, jak vážné nebezpečí mu hrozí. Ať už ale jeho rozhodnutí vypadalo jakkoliv necitlivě, věděl, že je správné.

Po několika závěrečných instrukcích ukončil spojení s Kat a spustil ruku s telefonem. Mlčky se zahleděl do tmy.

Někdo se skutečně zoufale snažil o to, aby Amanda nebyla nalezena.

Ale kdo?

12.12 VÝCHODOAFRICKÉHO ČASU
POHOŘÍ CAL MADOW, SOMÁLSKO

Doktor Edward Blake si přidržoval sluchátko u ucha. Stál v komunikačním stanu plném různých přístrojů a ověnčeném satelitními talíři. Čelo se mu v horkém dusnu orosilo krůpějemi potu.

Ale věděl, že horko není jediným důvodem, proč se potí.

Dokonce smekl svůj bílý klobouk a držel ho v druhé ruce – ne protože byl ve stanu, ale kvůli osobě na druhém konci linky. Nebyl žádný strašpytel. Vyrostl v aristokratické rodině v Leedsu, k níž patřila různá hrabata a vévodové, všichni vzdáleně příbuzní královny. Na pravidelně pořádaných večírcích jejich sídlo hostilo slavné osobnosti od válečného velitele generála George Pattona až po osobnosti zábavního průmyslu, jimž královna udělila rytířský titul. Jeho oxfordský spolubydlící byl miliardářský syn a princ ze Saúdské Arábie, který se později postavil do čela muslimské fundamentalistické skupiny a nakonec byl dopaden a oběšen.

Z nikoho z těch lidí ale nikdy necítil takový strach jako nyní.

Křečovitě sevřel sluchátko.

Hlas, který se z něj ozýval, byl digitálně upraven, takže maskoval totožnost mluvčího. Edward netušil, s kým mluví, ale vycítil, že se za hlasem skrývá obrovská moc. Digitální úprava hlasu byla vlastně tak trochu symbolická, protože Edward věděl, že hovoří s rozsáhlým strojem, s mašinérií, která se valí dějinami, ničí vše, co jí stojí v cestě, a následný chaos usměrňuje ve svůj prospěch.

A Edward chtěl být něčím víc než pouhým kolečkem v soukolí, chtěl ten stroj řídit. Bylo štěstí, že se na jeho prahu ocitla Amanda – a že vybrali jeho kliniku na odběr vajíček, jednu z mnohých v oblasti. Teď se ale musel postarat o to, aby nabídnutou šanci přetavil v příležitost, jak vystoupat po kariérním žebříku o něco výš.

Nesměl selhat.

„Ten problém právě řešíme,“ ujistil osobu na druhém konci linky. „Ti Američané se sem nemůžou dostat včas.“

„A PLOD?“ zeptal se hlas.

„Jeho DNA je stabilní, jak jsme všichni doufali.“

Rukávem si otřel kapky potu z čela. Ještě že měl aspoň nějakou dobrou zprávu. Plány mohly pokračovat – jistě, s určitým zpožděním, ale to se dalo napravit.

„Pokud jde o druhou záležitost, mohu okamžitě provést císařský řez a všechno připravit,“ dodal.

„VÝBORNĚ.“ Počítačový hlas sice neprozrazoval žádné emoce, ale Edward si představoval, že se za tímto slovem skrývá hluboké uspokojení.

„Co s matkou?“ zeptal se Edward. Předpokládal, že půjde o citlivé téma.

Odpověď se ozvala bez sebemenšího zaváhání. „UŽ JI NEPOTŘEBUJEME. JEJÍ SMRT POSLOUŽÍ VYŠŠÍMU CÍLI.“

„Rozumím.“

Hlas pokračoval podrobnostmi o dalším postupu, ale ještě se vrátil k matce: „JEJÍ TĚLO SPALTE, AŤ SE NEDÁ IDENTIFIKOVAT.“

Edwardovi stékal po zádech studený pot. Taková ryzí bezohlednost ho děsila a zároveň vzrušovala. Jaké to asi je, chodit po světě bez sebemenších ohledů na morálku a vše podřizovat zamýšlenému cíli?

Po chvíli hovor skončil.

Edward zamyšleně vyšel z komunikačního stanu na prostranství tábora tečkované sluneční září a ke schodům do provizorní ošetřovny. Ze všech sil se snažil potlačit jakékoliv etické a morální zábrany. Vkročil dovnitř a zaklapl za sebou dveře.

Petra k němu tázavě vzhlédla a odhrnula si z čela pramen plavých vlasů.

Edward se podíval za ni, na nemocniční lůžko v zadní části místnosti. Cítil na sobě Amandin pohled. Zřejmě se nedokázal obrnit tak dokonalou chladnokrevností – cosi poznala z jeho výrazu a instinktivně pokrčila nohy, aby chránila svoje dítě.

To ale není tvoje dítě, kdo momentálně potřebuje ochranu…

Otočil se k Petře. „Všechno připravte. Hned začneme.“

12. kapitola

2. ČERVENCE, 12.15 VÝCHODOAFRICKÉHO ČASU
TÁBOR UNICEF, SOMÁLSKO

Tuckerovi po posledním výbuchu dosud zvonilo v uších, ale vstal a zvedl na nohy i toho chlapce. Kain ze sebe oklepal prach a kousky došků. Do vzduchu se zvedal kouř s jemným pískem a všude byl cítit pach spáleného masa a hořící nafty.

Raketa vybuchla těsně u jejich chatrče, takže se část stěny z vepřovic zřítila. Pár metrů od nich se otvíral velký zčernalý kráter a po jeho okrajích ležela poházená a roztrhaná těla jako hadrové panenky.

Tucker si uvědomil, jak těžce dýchá – připomnělo mu to přestřelky v Afghánistánu. Přivinul si chlapce k hrudi, protože nechtěl, aby ta jatka viděl. Baashi neodporoval. Tucker byl sice pořád ohlušený, ale vnímal, že chlapec ječí hrůzou, a cítil, jak jeho útlým tělem cloumají vzlyky.

Kapitán Alden zasténal a překulil se na záda. Obličej měl zalitý krví, ale podle všeho utrpěl jen povrchovou ránu. Zřejmě ho škrábl kousek sutě odletující od místa exploze.

„Dostaňte ho odtud!“ vykřikl Alden a malátně ukázal ke dveřím.

Z dýmu a zpod vrstvy prachu se vynořovali další potlučení a odření členové týmu. Gray se potácivě zvedl se Seichan, Kowalski pomohl na nohy majorce Jainové. Ta sice kulhala, ale dokázala stát. „Jste v pohodě?“ zeptal se jí Kowalski.

Vymanila se z jeho sevření, ale zakymácela se a hned se ho zase chytila. „Asi ne.“

Když si však všimla svého kapitána, ustaraně se zamračila a pokusila se k němu dojít. Alden na ni odmítavě mávl rukou. „Jděte s nimi, Jainová. Pomozte jim odtud.“

„A co vy?“ Gray sebral ze země mapu a podal ji Baashimu. Potřebovali, aby jim chlapec ukázal to tajné zdravotnické zařízení, které údajně funguje v horách. Útok sice Grayem otřásl, ale ani na okamžik neztratil ze zřetele hlavní cíl výpravy. „Potřebujete ošetřit, kapitáne.“

Alden se divoce zašklebil. „Tak to jsem na sakra správném místě, nemyslíte, veliteli?“ Namáhavě se zvedl na nohy. „Kromě toho tady mám další dva muže. Neodejdu, dokud se neujistím, že jsou v bezpečí.“

Nebo mrtví, dodal Tucker v duchu.

Jako na potvrzení této ponuré myšlenky k nim dolehlo zadunění dalšího výbuchu o kus dál v táboře. Kain sebou trhl a přikrčil se.

Gray chytil kapitána za paži. „Sám svým mužům nebudete nic platný.“ Odtáhl ho ke dveřím. „Pojďte s námi.“

Alden se podle všeho chystal protestovat, ale majorka Jainová se připojila ke Grayovi.

„Velitel Pierce má pravdu, pane.“

„Dohadovat se můžeme pozdějš!“ zavolal na ně Kowalski od dveří. „Ten vrtulník se otáčí k nám!“

„Mizíme odtud! Hned!“ rozkázal Gray.

Kapitán je zdráhavě následoval ven z chatrče a mezi zaparkovaná vozidla.

Tucker uhodl, kam je velitel odvádí. Sám by se zachoval stejně – k přežití bylo třeba využít všechny dostupné prostředky.

Gray zamířil rovnou k bíle natřenému minitanku s logem OSN. Průzkumné vozidlo Daimler Ferret naštěstí pořád stálo tam, kde ho po příletu do tábora viděli. Voják, který se o něj prve opíral, nyní seděl ve střelecké věžičce u kulometu. Z hlavně se kouřilo, ale vrtulník byl momentálně mimo dostřel na opačné straně tábora, ačkoliv se patrně zanedlouho vrátí.

Gray na vojáka zavolal, zatímco kolem nich utíkaly hloučky uprchlíků. „Takhle jste první na ráně, vojáku! Musíte se s tím strojem hýbat a pomáhat při obraně tábora.“

Voják s tmavou pletí mu odpověděl s výrazným francouzským přízvukem. Byl hodně mladý, sotva dvacetiletý, a v hlase mu zněl strach. „Jsem sám! Nemůžu střílet a zároveň řídit, monsieur.“

Gray se obrátil na Aldena. „Takhle můžete nejlíp pomoci svým mužům. Vyjeďte s tím tankem, přitáhněte na sebe pozornost těch parchantů ve vrtulníku a sejměte je.“

Alden pochopil. „Udělám, co bude v mých silách, abych kryl váš ústup.“ Kapitán ukázal na dvojici pouštních bugin padesát metrů od nich, které vypadaly jako dokonale vhodné vozy do zdejšího drsného terénu. „Jestli v nich nejsou klíčky, dají se snadno zkratovat. Stačí strčit do zapalování něco ostrého a otočit.“ Další slova byla určena jeho kolegyni. „Zůstaňte s nimi, Jainová. Dostaňte je pryč a já uvidím, co svedu tady odtud.“

Jainovou pokyn nepotěšil, ale uměla přijímat rozkazy a jen mlčky přikývla.

Gray potřásl Aldenovi rukou. „Dávejte na sebe pozor.“

„Vy taky.“ Kapitán ještě rychle objal Baashiho. „Dělej, co ti řeknou!“

„Já… ano, pane Trevore.“

Kapitán přikývl a nastoupil do průzkumného vozidla.

Gray pobídl svoji skupinu do běhu a všem pokynul, ať si zasunou do uší sluchátka vysílačky.

Buginy byly očesané na nejnutnější vybavení: v podstatě na nich zbývaly jen motory a několik sedadel. Chyběla jim okna, nárazníky i dveře, ale Tucker s takovými stroji jezdil už v dunách u tábora v Pendletonu. Měly výhodu nízkého těžiště a vysoké, široké pneumatiky se dokonale hodily ke klouzání po písku a skákání přes překážky.

Kowalski si očividně myslel totéž. Spokojeně si zamnul ruce. „Která je moje?“

Za nimi se rozštěkal kulomet. Všichni sebou trhli a rozdělili se. Menší, dvousedadlovou buginu obsadili Gray se Seichan a větší čtyřsedadlovou s lavičkou vzadu ostatní.

Jainová se dostala k místu řidiče jako první, ale Kowalski se nehodlal nechat odsunout na vedlejší kolej.

„Budu řídit!“ vyštěkl.

„Poslouchej, chlapáku, mám spoustu zkušeností s řízením v terénu…“

„Jenže taky máš otřes mozku, takže se posuň, krásko!“

Jainová se tvářila, jako by mu nejradši utrhla hlavu, ale musela uznat, že není úplně v pořádku. Nakonec se podvolila a přenechala řízení Kowalskému. Ten už mezitím zjistil, že ze zapalování trčí místo klíčku zabodnutý šroubovák. Podle zaburácení motoru kousek od nich neměl Gray se startováním větší problémy než oni.

Jainová se posadila na přední místo pro spolujezdce, takže zadní lavička zůstala Tuckerovi a Baashimu. Kain se udýchaně krčil mezi nimi a od tlamy mu v jeho adrenalinovém vzrušení visel provazec slin.

„Držte si klobouky!“ zavolal Kowalski s až příliš širokým úsměvem.

Bugina poskočila jako kůň, kterého bodla včela – přesně ve chvíli, kdy nedaleký nákladní vůz vyletěl do vzduchu.

Další zásah rakety.

Tucker se ohlédl. Vrtulník mířil přímo k nim a kulomet M230 na spodku stroje chrlil střely, jež se zakusovaly do písku čím dál blíž u nich.

Ale nebyli bezbranní.

Ze strany se vynořilo obrněné vozidlo Ferret, na svých velkých kolech rychlé jako fretka, po níž dostalo svoje jméno, a zkřížilo cestu útočnému vrtulníku. Z věžičky minitanku štěkal kulomet a chrlil střely proti kovovému ptáku na obloze.

Kulomet osobně obsluhoval kapitán Alden, zahalený dýmem a vířícím pískem. Miniaturní tank se smykem postavil přímo proti klesajícímu stroji. Jedna dávka zasáhla přední okno vrtulníku, jehož pilot v panice strhl stroj stranou.

Průzkumné vozidlo se otočilo kolem dokola a vyjelo mezi zaparkovanými auty. Vrtulník je začal pronásledovat jako sokol prchajícího zajíce.

Tucker se znovu podíval dopředu. Kowalski plnou rychlostí vyjel na hřeben duny a bugina se vznesla do vzduchu. Šofér zavýskl radostí, zato Tucker a Baashi se uhodili o hliníkovou střechu nad svou lavičkou. Tuckerovi se naštěstí podařilo udržet Kainův kožený obojek.

Pes vztekle zavrčel, jako kdyby chtěl někoho kousnout.

Tucker mu to nemohl vyčítat. Zamračil se na Kowalského. Najednou ho napadlo, jestli by na tom nebyli líp mezi raketami a kulometnou palbou. Rozhodně by byli ve větším bezpečí než na zadním sedadle téhle buginy.

Nebylo divu, že se Gray hnal k druhému vozu.

Nebyl to žádný hlupák.

12.48

Možná to nebyl tak chytrý nápad.

Grayova bugina dostala cestou z příkrého svahu smyk a klouzala po zrádné vrstvě volné břidlice a kamení. Pod svahem prorazili bokem ostnatou houštinu.

Seichan se sehnula před úlomky pichlavých větví, které vletěly do otevřeného vozu.

Vykřikla: „Najeď na tu štěrkovou cestu, kterou jsme viděli ze vzduchu!“

„O to se právě snažím!“

Původně vyrazil otevřenou krajinou, protože silnici považoval za příliš zjevnou únikovou trasu, kdyby se je posádka vrtulníku rozhodla pronásledovat. Viděl, jak se po ní pohybují jiné vozy, nákladní auta a dokonce i velbloudi – všichni prchali před nenadálým útokem. Gray nechtěl uvíznout v dopravní zácpě, kdyby vypukla přestřelka.

Měl v úmyslu co nejrychleji se vzdálit od tábora a pak se vrátit na cestu. Kopcovitý terén ale byl obtížnější, než se na první pohled zdálo – všude číhaly skalnaté pahorky, nečekané útesy a husté křoviny i hájky stromů. Směrem k horám se podle všeho ještě zhoršoval.

Jet po silnici sice představovalo riziko, ale nemohlo to být nebezpečnější než tohle.

Proto Gray vyjel na vrchol jednoho z pahorků, aby se rozhlédl a zorientoval. Ve zpětném zrcátku viděl, jak je sleduje Kowalski. A ještě dál na obzoru k nebi stoupal zlověstný sloup olejovitého dýmu.

Doufejme, že pochází z toho vrtulníku.

„Podívej!“ ukázala Seichan.

Gray se otočil dopředu. Tři sta metrů před nimi se vinula cesta, která vypadala jen o trochu líp než vyschlé říční koryto, a mizela mezi vyššími kopci a pokřivenými kmeny nízkého lesa.

Kowalski smykem zastavil vedle nich.

Gray se dotkl hrdelního mikrofonu a zamířil s vozem po protější straně svahu. „Kowalski, vracíme se k cestě. Po té nám to půjde rychleji.“

„Škoda,“ zabručel obr. „Zrovna jsem si to začínal užívat.“

Podle toho, jak se jeho spolujezdci křečovitě drželi karosérie buginy, Gray pochyboval, že ostatní vidí Kowalského styl řízení v tak pozitivním světle.

Buginy sice byly navržené tak, aby zvládaly otočky, skoky i smyky – samé nezbytné dovednosti pro jízdu drsným terénem –, ale cestující si v nich stejně připadali, jako kdyby seděli na sbíječce, kterou někdo navíc připevnil na míchačku na beton. A posledních tři sta metrů k cestě nebylo ke Grayovým ledvinám nijak přívětivějších.

Konečně vjeli na štěrkový povrch, který jim po jízdě terénem připadal jako čerstvě vyasfaltovaná dálnice.

Vděčně ujížděli po silnici, která se prudkými serpentinami klikatila nahoru do hor, a snažili se nahnat ztracený čas. Během následující hodiny občas míjeli pomalejší nákladní auta.

Les postupně houstl a stromy se zvyšovaly. Za další zatáčkou Gray málem vrazil do vracejícího se velblouda, který se mu naštěstí s vyčítavým zaryčením na poslední chvíli vyhnul. Gray si ještě všiml prázdného sedla a přivázaného balíku, ale vzápětí velbloud zmizel pod ohybem cesty.

Gray s obavami zastavil.

Zpoza zatáčky se s hlasitým řevem motoru a chraplavým skřípotem převodovky vyřítil Kowalski – měl co dělat, aby zabrzdil a nenaboural zezadu do Grayovy buginy.

Gray vypnul motor a kývl na Kowalského, ať udělá totéž.

Zaposlouchal se do ticha – zaslechl vzdálený štěkot střelby.

Trhl palcem směrem, kterým před chvílí zmizel ten velbloud.

„Přepadení,“ řekl.

Seichan okamžitě pochopila. „Někdo vepředu hlídá cestu, aby zametl stopy po náletech.“

Gray přikývl. Uprchlíky, kteří by se pokusili utéct do hor, čekala smrt. A došla mu další věc, která mu vrtala hlavou od výbuchu první rakety. Doufal, že vzdušný útok zorganizoval nějaký místní pirátský vůdce. Léky a zdravotnické zásoby zde měly cenu zlata, zejména na válkou postiženém jihu. Zátaras na cestě nicméně rozptýlil veškeré pochybnosti.

Útok byl podniknut kvůli Amandě Gant-Bennettové.

A to nebylo všechno…

„Tahle akce je na piráty příliš drzá,“ řekl. „Nejdřív vrtulník, teď blokáda cesty. Už se nesnaží skrývat. Nasadili těžké kalibry a zahájili ofenzívu.“

„Co tím chceš říct?“ zeptala se Seichan.

„Tohle není obrana, ale poslední úder.“ Podíval se na ni. „Nedělali by nic tak nápadného, kdyby neměli pocit, že už nemusí ten svůj horský tábor držet v utajení.“

Seichan pochopila, kam tím míří.

„Buď už Amandu přestěhovali…,“ začala.

„Nebo je mrtvá,“ dokončil Gray.

13.48

Amanda škubala vycpanými koženými řemínky, které ji poutaly k nemocničnímu lůžku. Před pár minutami jí do pravé ruky zavedli kanylu a dali jí injekci, která ji lehce omámila. Do žíly jí pomalu odkapával fyziologický roztok.

Měla blízko panice, ale nesměla se jí poddat.

Spíš než léky ji uklidňovalo pravidelné pípání přístroje snímajícího srdeční tep plodu. Sestra jí obemkla břicho pásem s čidly, která bezdrátově komunikovala s přístrojem vedle lůžka.

Moje dítě je v pořádku… moje dítě je v pořádku…

Tato mantra jí pomáhala uchovat zdravý rozum.

Zvlášť uprostřed rozruchu, který v místnosti panoval. Všude pobíhali zdravotníci v modrých uniformách a něco dělali za zástěnou kolem druhého lůžka, zatímco vojáci pod Blakeovým dohledem stěhovali někam ven zdravotnické zařízení.

Koutkem oka zahlédla pohyb a mátožně se otočila. Petra právě táhla k jejímu lůžku přenosný anestetický přístroj.

Při pohledu na masku připojenou k hadičce se Amanda opět zazmítala, ale byla příliš slabá.

Přistoupil k ní doktor Blake, vzal ji za zápěstí a zvedl stříkačku s jakousi mléčnou tekutinou. „Nebojte se. Nedopustíme, aby se vašemu dítěti něco stalo.“

Nemohla nic dělat, a tak jen bezmocně přihlížela, jak lékař připojuje stříkačku ke kanyle a tiskne píst.

Petra jí přitiskla k obličeji masku.

Amanda odvrátila hlavu a spatřila, jak jeden ze zdravotníků odsouvá zástěnu. Konečně viděla, kdo s ní sdílel místnost, kdo ležel na druhé posteli.

Zmocnila se jí hrůza.

Zaječela, ale Petra jí silou otočila hlavu zpátky a zakryla jí nos a ústa maskou.

„No tak, no tak, za pár vteřin bude po všem,“ slíbil jí Blake. „Tři, dva…“

Pohlcovala ji temnota, která zužovala její zorné pole do jediného bodu.

„Jedna…“

Pak všechno zčernalo.

13. kapitola

2. ČERVENCE, 13.55 VÝCHODOAFRICKÉHO
ČASU POHOŘÍ CAL MADOW, SOMÁLSKO

Gray kráčel u kraje cesty, nad jejímž štěrkovým povrchem se horkem chvěl vzduch. Gray i ostatní se drželi ve stínech lesa, ze kterého se ozývalo cvrkání cikád a zpěv ptáků. Z horských výšin je lákal svěže zelený prales zahalený mlžným oparem jako pozůstatek dávného Edenu. Vánek k nim dokonce občas zanesl vůni divoce rostoucího jasmínu.

Gray svíral v ruce satelitní telefon a zvažoval rizika navázání šifrovaného spojení s velitelstvím Sigmy. Podle série útoků v Bosasu i zde se dalo soudit, že z některého zpravodajského úřadu unikají informace.

A Grayova skupina momentálně měla aspoň malou výhodu.

Nikdo neví, že jsme pořád naživu.

Gray na sebe nechtěl zbytečně upozorňovat. Navíc, co by vlastně získal rozhovorem se Sigmou? Jakou mu mohli nabídnout pomoc? Zorganizování adekvátní reakce by ohrozilo jejich přežití a prozradilo jejich polohu. Nemohli oslovit ani tým SEALů čekající na rozkazy v nedalekém Džibuti. Taková nápadná akce by je velice rychle připravila o moment překvapení. Grayova skupina nejdřív musela najít přesné místo, kde se nachází prezidentova dcera.

Kdyby Gray zavolal do Států a únoscům se nějak doneslo, že se jeho skupina blíží, dost možná by je bez váhání zabili.

Gray proto strčil telefon zpátky do kapsy. Věděl, co musejí udělat.

Jsme v tom sami, dokud ji nenajdeme.

Mávnutím ruky k sobě přivolal Seichan. Přiblížila se k němu s Baashim, s rukou položenou na chlapcově rameni. Grayovi neušlo, jak ochranářsky se k Baashimu chová. Ještě neviděl, že by se tak rychle s někým sblížila.

Klekl si k němu. „Ukážeš nám na mapě, kde je ta druhá nemocnice? Ta s tím zlým doktorem?“

Chlapec sklopil oči a zavrtěl hlavou. „Nemůžu.“

Tvářil se vyděšeně. Gray si dokázal představit, že chlapce rozhodila přestřelka, která mu asi připomněla boje, jichž se účastnil jako dětský voják. Pocuchané nervy by mu patrně pomohl uklidnit Kain, ale Tucker klečel se svým psem na okraji lesa a oblékal mu kevlarovou vestu. Připravovali se na průzkumnou výpravu, aby obhlédli nastraženou past a zjistili, jaké jednotky jim brání v cestě do hor.

Kowalski a majorka Jainová se vrátili k poslední zatáčce, zatarasili cestu buginami a posílali zpátky všechny vozy, které se tudy pokoušely dostat do hor. Jainová znala místní nářečí dost na to, aby je přesvědčila, že mají jet jinudy – ačkoliv Gray měl podezření, že pádnějším argumentem je její pistole a Kowalského puška.

Musel připustit, že britská majorka je pro ně přínosem, a podle toho, jak zvládala Kowalského, se jednalo o ostřílenou vojačku.

To se jim bude hodit.

Gray znovu upřel pozornost před sebe. Jejich nejlepší šancí bylo nepozorovaně proklouznout kolem nepřátelské linie. Neměli dostatečnou palebnou sílu na frontální útok.

Gray nicméně potřeboval vědět, kam se má vypravit po překonání silničního zátarasu – a to rychle. Amandě docházel čas. Tím si byl jistý.

Sklonil se k Baashimu a zadíval se do jeho velkých tmavých očí. „Nedovolíme, aby ti někdo ublížil. Slibuju.“

Chlapec se uraženě zamračil. „Já nebojím.“

„Jistěže ne. Vím, že kapitán Alden je na tebe moc hrdý. Co kdybys mi tedy ukázal na mapě, kde leží ten tajný tábor?“

Baashi zahanbeně svěsil ramena a přiznal pravý důvod svého zdráhání. „Já nemám mapu.“

Gray skryl svoje překvapení; nechtěl chlapce poplašit. Ještě v té chatrči v humanitárním táboře dal mapu Baashimu, aby si ji chlapec mohl prohlížet. „A kde je?“

Baashimu zvlhly oči. „Nemám. Je pryč.“ Mávl směrem, odkud přijeli.

Gray pochopil, že ji chlapec cestou ztratil.

„Není to jeho chyba,“ zastala se ho Seichan. „Kdyby to drncalo jen o trochu víc, určitě by něco vypadlo i mně.“

Měla pravdu a Gray věděl, čí je to ve skutečnosti vina. Na co myslel, když svěřil mapu tomu chlapci? Baashi vypadal mnohem starší, než kolik mu doopravdy bylo – tvrdý život ho zocelil. Gray si však uvědomoval, že to není jeho první chyba během této mise.

Zablýsknutí v Seichaniných očích naznačovalo, že jeho přehmaty nezůstaly nepovšimnuty.

„Já ukážu cestu,“ rozzářil se Baashi a poklepal si palcem na vyrýsovanou hrudní kost. „Žádná mapa, ale mapa já. Zavedu vás tam.“

Seichan se rozhodně zadívala na Graye. „Nesmíme ho vystavit takovému nebezpečí. Nevíme, co nás čeká.“

Gray přikývl a pohlédl na Tuckera s Kainem. „Počkáme, co zjistí ti dva. Pokračovat budeme jedině v případě, že objeví bezpečnou trasu.“

14.02

Tucker si klekl před Kaina, ukázal do lesa a přiložil si prst ke rtům. Budou se muset pohybovat co nejtišeji.

Pohladil belgického ovčáka po krku a podíval se mu do očí. „Kdo je hodný kluk?“

Pes se dotkl čenichem jeho nosu.

Správně – ty.

Tucker na sobě cítil pohledy ostatních, ale bylo mu to jedno. Nestyděl se za projevy náklonnosti.

„Jdeme,“ pokynul a zvedl pět prstů na znamení, že Kain má postupovat pět metrů před ním.

Spolu se přesunuli do hlubšího stínu lesa. Kain se vydal napřed a zmizel se sotva slyšitelným zaševelením listů. Tucker ho opatrně následoval – věděl, že se může spolehnout na bystré smysly svého partnera.

Ze sluchátka poslouchal Kainovo tiché oddechování, zpěv ptáků i praskání větviček a jedním okem sledoval zastíněný displej telefonu se záběry kamery na Kainově hlavě.

Pomalu, ale rovnoměrnou rychlostí se plížili lesem souběžně s cestou.

Kainova kamera s nočním viděním nahlížela do všech stínů a zajišťovala, že nepřehlédnou žádné ukryté hlídky. Víc než kameře však Tucker věřil Kainovu čichu.

Ve všem se přizpůsoboval svému čtyřnohému příteli. Když pes něco obcházel, Tucker kopíroval jeho trasu. Když Kain zpomalil, zpomalil i Tucker. Dělilo je sice několik metrů, ale pohybovali se v tandemu, jako kdyby jejich kroky řídil baletní choreograf.

Po celou dobu Tucker vysílal Kainovi tiché pokyny a prováděl ho kolem prudké zatáčky štěrkové cesty.

Náhle k Tuckerovi z citlivého mikrofonu na Kainově kameře dolehly hrubé hlasy.

„Zpomal,“ přikázal svému partnerovi. „Plížením vpřed. Doleva.“

Pohled kamery se snížil a pohyb se zpomalil. Kain se blížil k cestě.

Stromy prořídly.

Na displeji se objevily tři land rovery blokující soutěsku z příkrých skal. Před vozy přecházeli vojáci, pár se jich opíralo o kapoty. Ještě další odtahovali mrtvá těla, za nimiž zůstávaly krvavé stopy. U kraje cesty parkovalo několik vozidel – šlo o vozy zastřelených obětí.

Všichni muži měli na sobě černé vesty a přilby a v rukách drželi útočné pušky.

Jako ten oddíl, který zavraždil Amura Mahdiho.

Tucker napočítal nejmíň patnáct nepřátel.

„Dolů,“ pokynul Kainovi. „Zůstaň.“

Dotkl se hrdelního mikrofonu a ozval se Grayovi. „Vidíte to, veliteli?“

„Ano. Tudy se neprostřílíme. Dokážete najít nějakou okliku?“

„Vynasnažím se.“

Tucker nechal Kaina u cesty, aby mu pes hlídal záda, a vyrazil na průzkum sám. Cestou sem slyšel z mikrofonu Kainovy kamery tiché zurčení vody. Pomalu se plížil lesem a hledal zdroj toho zvuku. Zanedlouho opravdu objevil tenký pramínek vody protékající písčitou stružkou.

Byla sotva třicet centimetrů široká a necelých deset centimetrů hluboká – zjevně odváděla poslední zbytky vody z období dešťů. Tak miniaturní potůček však neměl šanci dospět až k vyschlým pláním v podhůří.

Tucker si do něj zamyšleně namočil prst a vzpomněl si na starou poučku, kterou mu vštěpoval instruktor přežití v pustině: Kde je voda, tam je i cesta.

Zamířil proti proudu. Doufal, že se jeho instruktor nemýlil.

Po padesáti metrech se dostal k příkré skále, která blokovala další postup a zároveň poskytovala pádný důkaz o síle vody, byť i v tak malém množství. Období dešťů během staletí vymlela do pískovcové skály úzkou skulinu se sérií stupňovitých vodopádů, po kterých se dalo snadno vylézt nahoru.

Tucker se natolik soustředil před sebe, že si vůbec nevšiml postavy, která klečela u tůně pod kataraktem a plnila polní láhev, s puškou položenou vedle.

Zapomněl se řídit dalším instruktorovým pokynem.

Buďte vždy ve střehu.

14.13

Gray ani přes nepříjemné horko nepřestával sledovat displej se záběry Kainovy kamery. Nepřátelské komando zůstávalo zhruba tři sta metrů před nimi. Díval se, jak vojáci postávají u aut, a poslouchal jejich drsný smích. Každou chvíli mohli vyslat někoho na průzkum směrem k nim.

Do té doby už museli být pryč.

Podíval se na hodiny v rohu displeje. Tucker byl pryč asi deset minut, během nichž se vůbec neozval. To je dost dlouho. Gray zvedl ruku, aby se dotkl svého hrdelního mikrofonu.

Než stačil promluvit, z lesa se k němu doneslo zašustění listí.

Seichan sáhla po pistoli.

Z křoví se na otevřené prostranství prodral Tucker. V očích se mu zračila únava, ale taky zahanbení. „Našel jsem trasu,“ oznámil. „Pojďte.“

Gray rychle přivolal ostatní. Jako první mezi stromy vyrazil Tucker, po jeho boku kráčeli Gray a Seichan, za nimi pak Kowalski s Jainovou, kteří mezi sebou měli Baashiho. Majorka dokonce chlapce jednou rukou ochranářsky objímala kolem ramen.

„Měl jste nějaké potíže?“ zeptal se Gray Tuckera. Vycítil, že ho něco trápí.

„Jen jednu menší,“ odpověděl Tucker.

Dospěli k úzkému potůčku a vydali se co nejtišeji vzhůru proti proudu. Potůček vedl k příkré skále, do níž eroze vyryla několikastupňový vodopád.

„Kdo to je?“ zeptala se Jainová a ukázala hlavní pušky na omráčeného a svázaného vojáka s roubíkem v ústech, který ležel vedle tůňky u úpatí vodopádů.

Seichan se k němu opatrně přiblížila a rozhlédla se po okolním lese.

„Byl sám,“ přiznal Tucker mrzutě. „Nabíral si vodu. Ale někdo by se sem mohl přijít podívat.“

„Proč jste ho prostě nezabil a neschoval jeho tělo?“ zeptal se Kowalski.

„Málem jsem ho zabil,“ zahučel Tucker. „Překvapil mě.“

Seichan si klekla na jedno koleno a prohlédla si svázaného vojáka. Pak zvedla oči k Baashimu. „Je to ještě kluk,“ řekla ostře.

Gray se podíval zneškodněnému vojákovi do tváře. Opravdu vypadal jeste mladší než Baashi.

„Skočil jsem na něj,“ vyprávěl Tucker zajíkavě. „Jednal jsem rychle, skoro jsem nepřemýšlel. Nechtěl jsem, aby varoval ostatní. Chytil jsem ho za hlavu, abych mu zlomil vaz – a najednou jsem viděl, že je to teprve dítě. Přesto jsem ho přiškrtil, aby ztratil vědomí.“

Tucker nevěřícně a zahanbeně hleděl na svoje ruce.

Gray si vzpomněl, jak Tucker v Tanzanii ušetřil obyčejnou mouchu. Zjevně měl zabíjení dost – jakéhokoliv. Pokud nešlo o sebeobranu nebo ochranu druhých.

Baashi bez mrkání civěl na ležícího chlapce.

Viděl v něm sám sebe?

Pak pohlédl na Tuckera a bojácně couvl.

Jeho strach Tuckera ranil víc než cokoliv jiného.

„Jdeme,“ pobídl je Gray. „Bude v pořádku. Až ho někdo najde, měli bychom už být co nejdál.“

Tucker zavolal vysílačkou svého psa. Ostatní stoupali po stupních vodopádů, ale Gray ještě počkal u Tuckera.

„Neměl jste na vybranou,“ řekl.

„Vždycky máme na vybranou,“ odpověděl Tucker hořce.

Přiběhl k nim Kain. Pes nedával najevo radost; vypadal spíš zasmušile, jako kdyby vycítil náladu svého společníka. Otřel se Tuckerovi o nohu a Tucker ho pohladil.

Gray měl pocit, že se utěšují navzájem.

V minulosti už spolupracoval s vojenskými psovody a jejich svěřenci. Měli jedno rčení: Vodítko spojuje, které vyjadřovalo společné sdílení emocí, jež oba partnery svazovalo pevněji než jakýkoliv řemen.

Když teď viděl Tuckera s Kainem, plně tomu věřil.

Navzájem se uklidňovali, podporovali a dodávali si sílu.

Konečně se Tucker i Kain zahleděli na Graye.

Gray na ně kývl.

Byli připravení.

Byli to vojáci.

Všichni tři.

A měli svůj úkol.

14. kapitola

2. ČERVENCE, 8.01 VÝCHODNÍHO ČASU
WASHINGTON, D. C.

Painter byl opět v generálním štábu Bílého domu. Na tuto časně ranní schůzku ho povolal jeho šéf, velitel DARPY, generál Gregory Metcalf. Dostavili se však i další účastníci.

Generál Metcalf už seděl za stolem. Byl to Afroameričan, který vystudoval West Point, a ačkoliv mu bylo kolem pětapadesáti, pořád měl statnou postavu vysunutého obránce v americkém fotbalu. Zrovna nakláněl hlavu ke svému nadřízenému, ministru obrany Warrenu W. Duncanovi v elegantním obleku, s dokonale a nekompromisně učesanými šedými vlasy.

Zbývající tři členové této důvěrné schůzky patřili k rodině Gantů. Dva seděli naproti vojenským představitelům. První dáma Teresa Gantová vypadala v béžových keprových šatech jako zvadlá lilie. Tmavě plavé vlasy měla vyčesané nahoru, ale několik pramenů se uvolnilo a padalo jí do uštvaných očí. Vedle ní toporně seděl její švagr, ministr zahraničí Robert Gant, a držel ji za ruku. Z jeho ocelově šedých očí upřených na Paintera šlehaly blesky.

Poslední účastník schůzky Paintera nepřivítal nijak srdečněji.

Před konferenčním stolem přecházel prezident James T. Gant a s obvyklou přímostí, vybroušenou během let, kdy řídil různé rodinné podniky, se pustil do Paintera.

„O co šlo při tom útoku na nemocniční tábor v Somálsku? A proč je to první zpráva, kterou jsem dnes slyšel?“

Painter měl podezření, že ho tak náhle povolali do Bílého domu právě kvůli tomu. Zpravodajské úřady měly po útoku nejvyšší pohotovost a situaci ještě komplikovalo zapojení britských speciálních sil. Painter doufal, že se mu podaří udržet tento dýmající soudek se střelným prachem pod pokličkou ještě aspoň pár hodin, aby si ho nikdo nespojil s Amandiným únosem.

To se zjevně nepodařilo.

Warren Duncan přidal poslední hřebík do rakve. „Ozvali se mi z britského Speciálního průzkumného pluku. Prý tam mají v terénu svoje lidi, kteří pomáhají nějakému tajnému americkému týmu.“

James Gant namířil na Paintera prst. „Vašemu týmu.“ Nedokázal skrýt znechucení. „Ukaž mu to, Bobby.“

Prezidentův bratr stiskl tlačítko dálkového ovládače a na monitoru se objevily živé družicové záběry nemocnice UNICEF. Z tábora zbývaly dýmající trosky mezi krátery po explozích raket. V panujícím zmatku pobíhali lidé, kteří se snažili ošetřovat raněné, klečeli nad těly nebo se pokoušeli hasit požáry.

Prezident Gant ukázal na monitor. „Říkal jste, že budete postupovat nenápadně, aby se únosci nedozvěděli, že získali tu nejcennější kořist: moji dceru!“ Poslední slova zaburácel jako generál Konfederace pobízející svoje vojáky do útoku.

A skutečně se schylovalo k boji.

V němž měl Painter sehrát úlohu boxovacího pytle.

„Tohle mi rozhodně nepřipadá jako nenápadný postup, řediteli,“ pokračoval Gant. „Vaše neobratné počínání na mě v žádném případě nedělá dobrý dojem, zejména když jsou ohroženy životy mé dcery a nenarozeného vnuka.“

Painter snášel prezidentovy výčitky, aniž by sklopil oči. Prezident potřeboval dát průchod emocím. Painter čekal, až vztek opadne a vyděšenému rodiči se vrátí schopnost rozumně uvažovat.

„Co mi řeknete na svoji obranu?“ zeptal se Gant nakonec a prohrábl si prošedivělé vlasy. Při posledních slabikách se mu zlomil hlas.

To byla Painterova šance. Odpověděl stroze a přímo k věci. „Pane prezidente, únosci vědí, že mají vaši dceru. Domnívám se, že to věděli od samého začátku. Únos byl z dosud neznámých důvodů zacílen přímo na ni.“

Jeho slova uhasila prezidentovu zlost. Místo ní v Gantových očích zasvítil strach.

„Z tohoto útoku,“ Painter kývl k nástěnnému monitoru, „i z dalších incidentů je zřejmé, že se to únosci rozhodli přestat tajit. Smělost jejich akce naznačuje dvě věci.“

Odpočítal je na prstech. „Zaprvé. Nepřátelé musejí být vyplašení, z čehož plyne, že se moji muži blíží k jejich skrýši. Zadruhé, Amandinou nejlepší nadějí na záchranu jsou právě moji muži.“

Pomoc přišla z nečekané strany. Painterův šéf si odkašlal. „Souhlasím s ředitelem Sigmy, pane prezidente,“ řekl Metcalf. „Jiné možnosti nemáme. Oddíl SEALů v Džibuti potřebuje přesný cíl, který zatím neznáme. Jakkoliv se na téhle operaci pokazilo všechno, co se pokazit mohlo, nemáme jinou alternativu, jak zachránit vaši dceru.“

No dobrá, byla to jen hodně vlažná podpora, ale Painter ji nehodlal odmítat, zvlášť od svého nadřízeného. V minulosti už se několikrát střetli, a i když navzájem respektovali svoje schopnosti, vztahy mezi nimi nebyly nijak srdečné. Metcalf se navíc pohyboval ve washingtonské politice dost dlouho na to, aby věděl, že za takové situace nemá vystrkovat hlavu – přinejmenším ne příliš.

„Ale jak víme, že je váš tým ještě na místě?“ zeptal se Gant. Jeho bratr u stolu přikývl. „Možná jsou všichni mrtví.“

Painter zavrtěl hlavou. „Nejsou.“

„Jak si můžete být tak jistý?“

„Kvůli tomuhle.“

Painter vstal, vzal dálkový ovládač a naťukal do něj tajný kód. Předem se s techniky domluvil na otevření komunikačního kanálu. Na nástěnném monitoru se objevilo zrnité, trhavé video.

„Omlouvám se za kvalitu signálu. Přijímáme ho přes letoun ISR ve výšce jedenácti a půl kilometru nad Somálskem.“

Teresa Gantová ožila natolik, aby se zeptala: „ISR?“

Její švagr odpověděl: „Zkratka pro zpravodajství, sledování a průzkum. V zásadě jde o naše oči a uši ve vzduchu.“

„Pak jde signál přes geostacionární satelit NRO.“

Warren Duncan se narovnal. „Tohle jsou živé záběry?“

„Mají přibližně šestivteřinové zpoždění. Spojení se mi podařilo navázat teprve před půlhodinou.“

Prezident přimhouřil oči. „Na co se díváme?“

Záběr byl pořizován nízko u země a rychle se pohyboval po prašné stezce. Na okrajích zorného pole se míhaly stromy a listnaté křoviny.

„Podle souřadnic GPS jde o cestu procházející horskými pralesy v pohoří Cal Madow.“

Na monitoru se objevily nohy a vzápětí i tvář malého černošského chlapce. Zvuk byl ještě horší než obraz, ze šumu se vynořovala jen jednotlivá slova.

„… tady… za tím… rychle…“

Chlapec se odvrátil a s bujností mládí vyrazil od kamery.

„Kdo to natáčí?“ zeptal se ministr obrany.

Painter si dopřál chvilkové uspokojení. „Jeden z mých nejnovějších spolupracovníků.“

15.08 VÝCHODOAFRICKÉHO ČASU
POHOŘÍ CAL MADOW, SOMÁLSKO

Kain klusal za Baashim.

„Pojďte se podívat!“ vyhrkl chlapec a zastavil se. Ukazoval na rozježděnou stezku, která odbočovala z hlavní silnice do pralesa.

Jestli se to dá označit jako silnice, pomyslel si Gray.

Jeho skupina už tři čtvrtě hodiny postupovala lesem od nepřátelských vojáků, kteří uzavřeli cestu k táboru UNICEF. Širokým obloukem je obešli, ale potom se vrátili na štěrkovou silnici.

Gray pořád napínal uši, jestli zezadu nezaslechne hučení motorů. Štěrk pod jejich nohama postupně nahradila hlína a nakonec, uprostřed vysočiny zahalené mlhou, pouhé koleje od pneumatik vytlačené do písečného nánosu. Obklopovala je bujná zeleň údolních luk a lesů plných jalovců a kadidlovníků. A všude taky k nebi trčely skalnaté útesy připomínající ulámané dračí zuby.

„To je Shimbaris,“ ukázal Baashi na nejvyšší vrchol, který vypadal trochu jako převrácený mrakodrap zarostlý smaragdovou džunglí. „Zlý doktor prý je v údolí Karkoor. Tudy.“

Znovu ukázal na vyježděnou stezku odstupující z hlavní cesty.

Tucker se sklonil k zemi a zvedl hroudu čerstvě obrácené hlíny. „Nedávno tudy někdo jel. Jsou tu stopy pneumatik s hlubokým vzorkem.“

„Land rovery, které jsme viděli u té blokády,“ řekl Gray. Oba muži si vyměnili pohled.

Jsou na správném místě.

Gray se obrátil k chlapci. „Ty zůstaneš tady, Baashi. Schovej se u cesty, ale tak, aby tě nikdo neviděl, a nevylézej, dokud se někdo z nás nevrátí.“

„Já vám pomůžu!“ namítl chlapec.

„Už jsi nám pomohl dost. Slíbil jsem kapitánu Aldenovi, že tě ochráním.“

Seichan namířila na chlapce prst. „A ty jsi slíbil, že nás poslechneš, jasné?“

Mluvili tak trochu jako rodiče, kteří kárají nezvedeného potomka – a taky se jim dostalo patřičné reakce: Baashi si těžce povzdychl, zkřížil ruce na prsou a z jeho výrazu jasně sálalo zklamání.

Nakonec se však přece jen neochotně odešel schovat, zatímco Gray s ostatními zamířili po stezce, která vytvářela pod závojem korun stromů tunel. Urazili však jen pár kroků, než majorka Jainová zezadu zavolala: „Stát!“

Gray se ohlédl. Britka dosud stála na sluncem ozářeném okraji hlavní cesty. Zvedla ruku a ukázala si na ucho.

Gray naklonil hlavu ke straně a zaposlouchal se. Nejdřív zaslechl tiché Kainovo vrčení – i pes si něčeho všiml. Pak se z dálky ozvalo hlubší bručení motorů, odrážející se ozvěnou od okolních kopců.

„Jede nám společnost,“ poznamenal Kowalski ponuře.

Jainová seběhla z hlavní cesty a připojila se k ostatním.

Tucker se zamračil. „Určitě našli toho svázaného kluka.“

„Nebo mají pro dnešek dost zabíjení,“ řekl Kowalski.

„Nebo se naopak těší na další,“ dodala Jainová.

Kowalski se ušklíbl. „Nemohla jste si to nechat pro sebe, co?“

Jainová pokrčila rameny. „Ať je to jakkoliv, jsme nahraní.“

Gray se s ní nemohl hádat, ale neměli na výběr. Museli pokračovat kupředu, najít Amandu a pokusit se přežít.

„Jdeme.“ Gray ukázal před sebe. „Tuckere, potřebujeme Kainovy oči a uši. Nemám zájem o další překvapení. Pro dnešek jich bylo už dost.“

Tucker přikývl a přešel ke svému psovi.

Spěchali dál po kraji stezky. Les po obou stranách jim nabízel lepší ochranu, ale hustý podrost by je zpomalil a navíc by dělali příliš velký hluk.

Gray především potřeboval získat náskok před blížícími se vozidly.

„Sami to nezvládneme,“ upozornila ho Seichan, která klusala těsně vedle něj. „Před námi je střežený tábor, za námi přesila žoldáků – to není recept na úspěch.“

Gray už dospěl ke stejnému závěru. Musel věřit svému instinktu, který mu našeptával, že Amanda je tady a že nepřátelé měli dobrý důvod pro tak smrtící a přehnanou reakci na jejich přítomnost v horách. Strhl si z ramene batoh a vylovil satelitní telefon.

Bylo načase povolat kavalérii.

To znamenalo navázat spojení s Washingtonem.

Vytočil číslo velitelství Sigmy. Doufal, že kvantové šifrování zabrání tomu, aby hovor odposlechl někdo nepovolaný. Po dlouhé chvíli a sérii hesel uslyšel známý hlas.

„Veliteli Pierci.“

Gray úlevou vydechl. „Řediteli, domníváme se, že jsme zjistili, kam únosci odvezli Amandu. Nejsem si jistý, jestli je pořád tady, ale raději bychom měli mobilizovat Šestý oddíl SEAL a sdělit jim moje souřadnice, aby byli připraveni, až…“

„To už jsme udělali,“ přerušil ho Painter. „Před pár minutami jsem je informoval na základě souhlasu ministra obrany. Oddíl je na cestě k vám s pokyny zaútočit jen v případě, pokud tam najdete prezidentovu dceru. Za čtyřicet minut dorazí k vám.“

Za čtyřicet minut? To už může být příliš pozdě.

Jako na potvrzení svých obav Gray slyšel zesilující hřmot motorů. Amanda nemohla čekat tak dlouho.

Vtom Graye napadla znepokojivá otázka. „Jak vlastně znáte naši polohu, řediteli?“

„Monitorujeme váš postup už půl hodiny.“

Jak?

Gray se rozhlédl. Tucker zrovna vysílal psa na průzkum podél okraje lesa.

Kain…

Tucker jistě nechal zapnutou kameru.

„Byl to Katin nápad,“ dodal Painter.

Jak jinak. Jestli byl někdo dost chytrý, aby je nepozorovaně našel, byla to Kat Bryantová. Už bezpočtukrát dokázala, že se po zpravodajských sítích umí pohybovat s lehkostí a obratností pavouka.

„Kat vytvořila pasivní vyhledávací algoritmus nastavený na frekvenci bezdrátového přenosu dat z kamery toho psa. Nic, co by na nás kohokoliv upozornilo. Dívali jsme se vám přes rameno, aniž bychom prozradili vaši pozici.“

Gray byl za tuto nenápadnou podporu vděčný, ale zároveň ho trochu znervózňovala. V budoucnosti s tím bude muset počítat pro případ, že bude chtít naprosté soukromí.

„Ale zvuk je špatný,“ doplnil Painter. „Vidíme vás, ale slyšíme jen občas a přerušovaně.“

„Rozumím.“

Gray viděl, jak se k nim Tucker klusem vrací. To patrně věstilo nějaké potíže.

„Musím končit,“ řekl do telefonu.

Painterovi zaznělo v hlase napětí. „Vidím proč. Ale buďte…“

Gray přerušil spojení, než Painter stačil doříct opatrní. Takové věci nebylo třeba vyslovovat – vlastně by se ani říkat neměly. Bylo to jako přát herci hodně štěstí místo obyčejného „zlom vaz“.

Tucker u nich udýchaně zastavil. „Stezku před námi blokuje další land rover. Napočítal jsem kolem něj šest mužů. Další jsou v táboře.“ Ustaraně se zamračil. „Podívejte se na tohle.“

Zvedl telefon, na jehož displej se stále přenášely záběry Kainovy kamery.

Uprostřed tábora stála velká chata na kůlech, pokrytá stanovou plachtou. Kolem ní bylo vidět několik vychladlých ohnišť s vrstvou popela, poházené hromady odpadků a ve spěchu opuštěné, stržené stany. Víc toho nezbývalo. Ze stromů na kraji mýtiny visely útržky maskovací sítě.

„Vypadá to, že většinu tábora už evakuovali,“ řekl Tucker. „Podle mého odhadu to není ještě ani hodina.“

Gray cítil rostoucí zoufalství.

Nepřišli příliš pozdě?

„Ale v té chatě se hýbají stíny,“ dodal Tucker. „Někdo tam pořád je.“

„Třeba tam nechali Amandu a utekli ve strachu před odplatou,“ poznamenala Seichan.

Gray musel doufat, že má pravdu.

Přistoupil k nim Kowalski. „Takže co podnikneme?“

Jainová stála vedle něj a v obličeji se jí zračila stejná otázka.

Potřebovali nějaký plán.

Gray si nechal projít hlavou několik scénářů. „Nemůžeme riskovat, že zbývající vojáci zpanikaří. A taky bychom se jim neměli zbytečně ukazovat, pokud Amandu už přesunuli jinam. Mrtví jí moc nepomůžeme.“

„Tak co tedy?“ zeptal se Kowalski.

Gray se otočil k Tuckerovi. „Potřebujeme se podívat do té chaty.“

15. kapitola

2. ČERVENCE, 15.24 VÝCHODOAFRICKÉHO ČASU
POHOŘÍ CAL MADOW, SOMÁLSKO

Tucker ležel s Kainem na kraji lesa. Od chaty je dělilo přibližně čtyřicet metrů otevřeného prostranství. Vzhledem k tomu, že se u příjezdové cesty hemžilo několik mužů a další tři vojáci hledali po táboře zapomenuté cennosti, pokus o přeběhnutí mýtiny by okamžitě zaznamenali.

To platilo i o psu.

Tucker se díval do hledáčku pušky a obhlížel terén. Přes zorné pole mu prošel jeden voják tlačící zprohýbané kolečko. Občas se zastavoval, aby k nákladu přidal další drobnost z rozházených trosek tábora.

Z vysílačky v Tuckerově uchu se ozval Kowalski, který zůstal u příjezdové cesty jako zadní hlídka. „Dorazila společnost. Ke křižovatce přijíždějí tři vozy.“

„Kowalski, vraťte se k naší pozici,“ odpověděl mu Gray.

Zbytek skupiny – Gray se Seichan a Jainovou – se odplížil lesem k místu několik metrů od osamělého land roveru střežícího opuštěný tábor. Všichni čekali na Tuckerův signál. Jestli je Amanda pořád v chatě, zaútočí na land rover v naději, že okamžik překvapení vynahradí menší palebnou sílu. Pokud tu Amanda není, stáhnou se do lesa a vymyslí nový plán.

Gray dodal se stopou naléhavosti v hlase: „Tuckere, teď, nebo nikdy.“

„Pořád není čistý vzduch,“ zašeptal Tucker neslyšně.

Třicet metrů od něj voják s kolečkem zvedl jakési DVD, podíval se na něj a zase ho odhodil.

Zdálo se, že dnes by se každý mohl živit jako filmový kritik.

Dělej, troubo.

„Tuckere,“ naléhal Gray. „Ostatní vozy zatáčejí na příjezdovou stezku a míří sem. Máte dvě minuty, než se pokusíme prostřílet do tábora.“

Tucker se díval na samopal, který měl voják přehozený přes rameno.

Nepošlu Kaina na smrt.

Vzpomněl si na ten trýznivý zážitek z Afghánistánu. Opět vnímal praskání v uších, když se záchranný vrtulník zvedl ze země, a cítil na tváři poryv horkého vzduchu. Držel Kaina v náručí; oba byli po prudké přestřelce celí od krve. Ani na okamžik ale nespustil oči z Ábela, psa ze stejného vrhu jako Kain, který je oba srazil stranou těsně před tím, než vybuchla pozemní mina. Jestliže Kain byl Tuckerovou pravou rukou, Ábel byl jeho levicí. Vycvičil je oba – ale nikdy se nemohl připravit na tenhle okamžik.

Ábel pod nimi kulhal na třech nohách a hledal nějakou únikovou trasu. Jednotky Talibanu se k nim blížily ze všech stran. Tucker se naklonil ke dveřím, připravený skočit dolů, aby svému příteli pomohl. Dva vojáci ho ale chytili za ruce a zadrželi ho.

Aspoň na Ábela zavolal.

Ábel ho slyšel. Udýchaně se zastavil, zvedl hlavu a zadíval se Tuckerovi do očí. Poslední okamžik tak prožili spolu.

Dokud jejich pouto jednou provždy nepřervala dávka ze samopalu.

Tucker křečovitě svíral pušku. Nikdy na tu lekci nezapomene. Na levé rameno si nechal vytetovat malý černý otisk tlapy jako trvalou připomínku Ábela a jeho oběti. Nikdy už takhle nepromrhá další život a nepošle dalšího psa na jistou smrt.

„Potřebuju odlákat pozornost vojáků,“ řekl Grayovi. „Takhle Kaina zastřelí dřív, než urazí půlku cesty.“

Odpověď na jeho prosbu přišla z nečekaného místa těsně za Tuckerem.

„Já to udělám,“ pronesl tenký hlásek s nucenou odvahou. „Nikdo nechce, aby Kaina zastřelili.“

Tucker se obrátil ještě včas, aby viděl, jak Baashi odbíhá do lesa. V duchu zaklel a oznámil Grayovi: „Sledoval nás Baashi. Slyšel, co říkám. Myslím, že se chystá udělat nějakou hloupost.“

Ozval se Kowalski. „Vidím ho. Hned ho chytím.“ O pár vteřin později ale zklamaně zabručel: „Ten kluk je jako zatracený zajíc.“

Od úzké stezky se ozval hlasitý výkřik: „ISKA WARAN!“ povykoval Baashi. „HA RIDIN!“

Tucker si představil, jak chlapec přichází k land roveru s rukama zvednutýma nad hlavou.

Následoval rychlý rozhovor v somálštině.

Jainová do vysílačky přeložila: „Říká jim, že jeho matka je nemocná. Urazil dalekou cestu ze své vesnice za zdejším lékařem.“

Tucker zaťal čelist. Tři vojáci pohybující se po táboře vyrazili k příjezdové cestě. Ať už si o Baashiho činu myslel cokoliv, chlapec opravdu odlákal muže z tábora.

Pohladil Kaina po hlavě. Neměli čas na obvyklé rozloučení.

Zdráhavě švihl zápěstím a namířil prst k chatě.

Kain vyrazil jako střela přes otevřené prostranství.

„DAAWO!“ zavolal Baashi.

„Žádá o léky,“ přeložila Jainová.

Místo léků však dostal něco jiného.

Nad mýtinou se rozlehl štěkot samopalu.

15.26

Seichan viděla, jak Baashi uskakuje před gejzírky hlíny od kulek, které se mu zarývaly do země u nohou. Vojáci u land roveru se pobaveně rozchechtali.

Drsný muž s jizvou, jež mu dosahovala od brady až ke spodnímu rtu a vytvářela dojem neustálého šklebu, mávl na ostatní, aby byli zticha, a vykročil k chlapci s nadutostí vítězného dobyvatele. Dlaň měl položenou na pažbě pistole, přilbu si posunul do týla a nechal si rozepnutou neprůstřelnou vestu. Baashi se pod jeho upřeným pohledem přikrčil.

„Jiifso!“ přikázal muž. „Maxbuus baad tahay!“

Majorka Jainová, ukrytá na protější straně silnice s Kowalským, nepřestávala do hrdelního mikrofonu překládat, co se děje. „Říká Baashimu, aby si lehl, a oznamuje mu, že je vězeň.“

Baashi poslechl. Klekl si na koleno, položil ruku na zem a poníženě se nahrbil.

Voják se usmál – jeho úsměv byl vzhledem k jizvě dosahující ke rtu ještě hrozivější. Pak pomalu vytáhl pistoli z pouzdra.

Chystá se to dítě popravit – ale nejdřív si s ním ještě pohraje.

Seichan si vzpomněla na jiného muže a jinou zbraň. Držel jí u hrdla nůž a dýchal jí na krk. Vážil dvakrát tolik co ona a většinu jeho váhy tvořily svaly. Poslali ho proti ní, když jí bylo sedmnáct, v rámci výcviku. Jako sadista nejhoršího druhu a jako krutý predátor by ji jen nezabil; měl v úmyslu ji nejdřív ponížit a znásilnit. Pokud chtěla přežít, musela se podřídit a snést jeho dotyk – byť jen na tak dlouho, než si přestal na zlomek vteřiny dávat pozor. V tu chvíli mu sebrala nůž a zabodla mu ho do břicha. Dodnes si pamatovala na ten hrozný den, na naprostou bezmoc, již cítí slabý v rukou silného, a – což bylo nejhorší – na to, co v ní tato zkušenost zničila.

Nedovolí, aby se to stalo někomu dalšímu.

Namířila na vojáka svůj sig sauer. Gray, který se krčil v úkrytu těsně vedle ní, pár metrů od stezky za hustým houštím, jí však položil varovně prst na rameno. Ještě ne.

V Baashiho ruce, zpola schované pod jeho útlým tělem, se zalesklo cosi kovového. Chlapec držel vojenskou dýku, kterou vytáhl zezadu z kalhot. Zdála se být dlouhá jako chlapcovo předloktí.

Ten pohled ji šokoval, ale zároveň potvrdil její dřívější odhad. Baashi je opravdu stejný jako ona.

A já jsem byla jako on.

Baashi ale příliš riskoval a hrozilo mu bezprostřední nebezpečí.

Mířila na nepřátelského vojáka, i když cítila, jak jí Gray svírá rameno – přikazoval jí, aby zatím nic nedělala. Poslechla, byť se chvěla vztekem, a taky řádnou dávkou studu.

Co Tuckerovi trvá tak dlouho?

Potřebovali od něj – nebo přesněji od jeho partnera – potvrzení, že tu je Amanda.

Kain za sebou nechává jasné sluneční světlo a noří se do temnoty pod vyvýšenou dřevěnou konstrukcí. Tady je chladněji. Na zlomek vteřiny ho šero oslepuje, ale zorničky se mu rychle rozšiřují a přizpůsobují se tmě. Napíná smysly, aby dal okolním stínům význam a obsah.

Vrznutí dveří…

Dusot kroků po prknech…

Dopadající kapky ještě víc vzadu…

Ochutnává stíny jazykem i čenichem. Cítí odpadky a stopy zvířat, naftu a bláto. O něco dál ostrý, štiplavý pach, z něhož se mu ježí srst. Cítí z něj příslib masa. Vydává se za ním a očichává kapky, které sem prosakují z chaty nad ním.

Krev.

Ale proto sem nepřišel.

Dali mu vzorek, zabalený v látce a páchnoucí potem, solí, olejem a ženským pižmem. Vyslali ho, aby zde našel jeho zdroj. Zvedá hlavu k prknům, mezi nimiž prosakuje krev. Očichává je, nabírá vzduch do nozder a analyzuje všechny stopy. Je jich tu plno.

Jedna z nich ale odpovídá vzorku. Našel to, po čem pátrá.

Míří nosem ke zdroji pachu a oznamuje svůj úspěch – nikoliv hlasitým zavytím, jak ho nabádá jeho přirozenost. Tak si nepočíná. Tiše, vítězně zakňučí – to je vše.

V jednom uchu slyší pochvalu: „Hodný kluk.“

Spokojeně vydechuje a sedá si; až nyní se k jeho sluchu a čichu připojuje i zrak.

Ze tmy na něj září dvojice malých červených světýlek na krabičkách připevněných k velkým sudům páchnoucím zrezivělým kovem a hořkým petrolejem.

Kain se chvěje – cítí nebezpečí.

Tucker se na kraji lesa vžíval do vjemů svého čtyřnohého přítele.

Slyšel totéž co Kain: vrzání a něčí kroky. A viděl to co jeho pes: kapalinu prosakující mezi prkny. Ale byla to krev, olej nebo voda? To nedokázal rozeznat.

Pak Kain zvedl hlavu a tiše kníkl.

Uspěl.

Tucker oznámil Grayovi: „Kain našel v kabině Amandinu stopu. Byla tam.“

A možná tam pořád je.

„Rozumím,“ ozvala se napjatá odpověď. „Vyčistěte prostranství a pronikněte dovnitř. Připojím se k vám, jakmile budu moct.“

Obraz na displeji se přesunul ke straně. Zrnité záběry Kainovy kamery s nočním viděním odhalily v prostoru pod chatou dva velké barely. Tucker si na jednom z nich přečetl nápis PETROLEJ, ještě horší ale bylo, že na nich viděl dva svítící vysílače s náložemi.

V panice se dotkl hrdelního mikrofonu. „Veliteli…“

Jeho slova však zanikla v rachotu palby.

15.27

Seichan vystřelila. Její kulka zasáhla zjizveného muže do kolene a muž se s překvapeným výkřikem zhroutil k zemi. Gray zahájil palbu na vojáky shromážděné na jeho straně land roveru, Kowalski s Jainovou se pustili do protivníků na straně opačné.

Seichan vyběhla z úkrytu, aby ochránila chlapce, který se po prvním výstřelu přitiskl k zemi, a vypálila dvě rány na dalšího vojáka schovaného za otevřenými dveřmi auta. Zjizvený netvor ležící na zemi k ní pozvedl pistoli, ale Seichan mu prostřelila hrdlo a sebrala mu zbraň.

„Zmiz odtud!“ vykřikla na Baashiho, aniž by přestala pálit z obou pistolí proti land roveru.

Chlapec skočil do křoví vedle cesty jako polekaný srnec.

Jeden voják se vrhl za volant, nastartoval a šlápl na plyn. Vůz vyrazil přímo proti ní.

Seichan neuhýbala. Namířila obě pistole a z každé vypálila jednu ránu.

Z levé, aby roztříštila přední sklo auta.

Z pravé, vojákovi přímo do oka.

Uskočila před vozidlem, které se setrvačností valilo dál kupředu, ale vzápětí zatočilo ke straně a narazilo do kmene stromu.

Za dalších deset vteřin přestřelka skončila stejně náhle, jako začala. Na zemi leželo několik mrtvol vojáků.

Gray vyšel z lesa a s rukou přitisknutou k levému uchu poslouchal, co mu někdo hlásí vysílačkou. Patrně Tucker. Polekaně se ohlédl k chatě uprostřed mýtiny a pravou rukou ukázal na příjezdovou cestu.

Blížící se bručení motorů nahradilo skřípění brzd. Vojáci slyšeli střelbu.

„Zadržujte je, dokud to půjde,“ rozkázal Gray a rozběhl se do tábora.

Seichan se podívala do pralesního tunelu. Moment překvapení pominul. A nepřátelé měli trojnásobnou převahu v počtu lidí i palebné síle.

Kowalski a Jainová se k ní okamžitě připojili – s ustaranými, ale odhodlanými výrazy.

Seichan se ohlédla přes rameno, Graye však už neviděla. Doufala, že prezidentova dcera je stále tady a že je dosud naživu. Tak či onak nemohli couvnout. Mávla na ostatní, aby se vrátili do úkrytu.

„Slyšeli jste Graye,“ řekla. „Musíme je tady zadržet.“

Snad nebojují zbytečně.

15.28

Tucker zneškodnil posledního ze tří vojáků v táboře, a sice toho s kolečkem. Zabíjení ze zálohy mu připadalo zbabělé, ale nebyl čas na jemný postup; jediné, co pro ně mohl udělat, bylo zaručit jim rychlou smrt v podobě kulky do hlavy.

Z vrzání prken v chatě nicméně věděl, že zbývá přinejmenším ještě jeden protivník. Ať už se uvnitř ukrýval kdokoliv, rozhodně slyšel přestřelku – ale co podnikne?

Zleva se vynořil Gray s pistolí v ruce. Běžel rovnou k chatě. Po přestřelce ho Tucker konečně informoval o zápalných náložích nastražených pod chatou.

Tucker se rychle podíval na displej mobilu. Na rozhoupaném záběru bylo vidět, jak se Kain stále pokouší strhnout vysílačku z první nálože. Tucker ztratil několik drahocenných vteřin, když se mu pokoušel vysvětlit, co má dělat. Naváděl Kaina vysílačkou, ale i tak měla jejich komunikace jistá omezení.

Musel něco podniknout. Vyběhl z úkrytu a sprintem zamířil k chatě. Dostanou se k ní s Grayem zhruba nastejno.

Zvedl si telefon k očím. Kain naposled trhl hlavou a jasná záře vysílačky pohasla.

Hodný kluk.

Pes se otočil k druhé náloži se svítícím displejem a vykročil k ní. Náhle však začalo světlo rychle blikat.

Na displeji se rozzářily číslice.

00:30

00:29

Tucker zaklel a zastavil se. Ten parchant uvnitř aktivoval nálože. Spustil časovací zařízení. Vtom od chaty práskly výstřely: poslední voják se vyřítil ze dveří a přitom divoce pálil od boku. Pokoušel se dostat z obležení, než dojde k explozi.

Gray padl na břicho a třikrát po sobě vypálil z pistole sevřené v obou rukách.

Protivník se skácel z vyvýšené verandy a tvrdě přistál do trávy. Podle toho, že ho všechny Grayovy rány zasáhly do obličeje, byl jistě mrtvý, ještě než dopadl.

Tucker se znovu podíval na displej. Kain už byl u druhé nálože.

00:23

Nikdy se mu nepodaří uvolnit vysílačku včas, a po aktivaci nálože by navíc pokus o její odstranění mohl vést k předčasnému výbuchu.

„Kaine!“ vykřikl nahlas. Neobtěžoval se ani zapínat vysílačku. „Ke mně!“

Gray se zvedl na nohy a tázavě se na něj ohlédl.

Tucker ukázal do prostoru pod chatou. „Nastavil nálože. Vybuchnou za dvacet vteřin.“

Oba vyrazili k chatě.

Z prostoru pod dřevěnou konstrukcí vylezl Kain a se vztyčeným ocasem se připojil k Tuckerovi. Všichni společně vyběhli po schodech a vrazili dveřmi dovnitř.

Provizorní ošetřovna vypadala opuštěně jako zbytek tábora: všude ležely převrácené krabice, několik zapomenutých kousků nemocničního vybavení a převrácená zástěna. Únosci se stěhovali ve spěchu – zřejmě tušili, že jim dochází čas.

Místnost však nebyla zcela prázdná.

U zadní stěny stálo nemocniční lůžko, na kterém pod silnou přikrývkou spočívala plavovlasá žena s kyslíkovou maskou přes obličej a s pažemi připoutanými koženými pásky. Přikrývka nad jejím břichem byla nasáklá krví, která zpod deky skapávala i na prkennou podlahu.

Gray k ní přiskočil, strhl jí z obličeje masku a zvedl přikrývku. Tím odhalil, co pod ní bylo tak neuměle skryto.

Tucker s hrůzou padl na kolena.

Přišli pozdě.

16. kapitola

2. ČERVENCE, 8.30 VÝCHODNÍHO ČASU
WASHINGTON, D. C.

„NE!“

Agónie vložená do tohoto jediného slova, do dlouhého úpěnlivého výkřiku, se odrazila od stěn konferenční místnosti. První dáma se odvrátila a zakryla si oči, jako kdyby tím záběr na monitoru mohl zmizet.

Její manžel ztuhle a bez mrknutí hleděl na obraz přenášený ze Somálska.

Nikdo nepromluvil – Teresin výkřik zahrnoval vše.

Někdo Amandu rozřízl od žeber po pánev, takže bylo vidět zkrvavené zbytky prázdné dělohy. Únosci provedli císařský řez, ukradli dítě a Amandinu mrtvolu nechali na místě jako prázdnou schránku.

Painter sledoval, jak se Gray otáčí, zvedá Tuckera na nohy a spolu se psem vybíhají z chaty. Chápal důvod jejich spěchu. Všichni viděli sudy s petrolejem, svítící kontrolku nálože i odpočítávání časovacího zařízení.

Kmitající nohy a vzdálený les nahradil oslnivý záblesk, který všechny srazil na zem. Nad hlavami se jim převalil ohnivý mrak. Druhý barel výbuch odhodil stranou – sud za sebou nechával stopu z vytékajícího petroleje a vzápětí zmizel ze záběru.

Zvuk naposledy zapraskal a ztichl úplně.

O chvíli později se objevila Tuckerova tvář. Kontroloval svého psa. Hýbaly se mu rty, ale vůbec nic nebylo slyšet. Gray se za ním zvedl na kolena, spěšně si strhl ze zad hořící batoh a začal se převalovat po zemi, aby uhasil doutnající záda košile.

Přežijí.

Painter měl cítit úlevu, ale tak daleko se ještě nedostal.

Teresa se vymrštila z křesla ke svému manželovi, ale ne aby u něj hledala útěchu. Začala ho bušit pěstmi do hrudi, po tvářích jí stékaly slzy a neovladatelně vzlykala.

„To je tvoje chyba!“ křičela, zatímco ji James Gant přitahoval do náruče. „Všechno je naše chyba… Oni… oni rozřezali moje dítě!“

Její vztek ale rychle vyprchal. Svěsila ramena a zabořila obličej do manželovy hrudi. Pořád vrtěla hlavou, jako kdyby odmítala uvěřit tomu, co před chvílí viděla.

Prezident se přes její hlavu zadíval na Paintera.

Syrovým žalem v jeho očích probleskovala zlost, namířená na Paintera a na Sigmu.

Prezidentův bratr Robert vstal a jemně nasměroval truchlící rodiče ke dveřím. „Běž, Jimmy,“ vybídl Ganta. „Buď se svou ženou. My se tady o všechno postaráme.“

Gant se nebránil. Oba manželé vyšli z místnosti, stále v objetí a s doprovodem prezidentské ochranky. Svazoval je nepředstavitelný smutek a hrůza.

Ministr obrany Warren Duncan položil Robertovi ruku na rameno. „Nechcete jít taky, pane? V takové chvíli by měla být rodina pohromadě.“

V Robertově normálně mírném hlase zazněla sžíravá zlost. Sežehl Paintera hořkým pohledem. „Někdo z rodiny by měl sledovat tuhle podělanou operaci až do konce.“

Painterův nadřízený zavřel oči a nepatrně zavrtěl hlavou, zcela zahanbený a poražený.

Na záběrech kamery viděli, jak do tábora vjíždějí dva vozy. Z postranních okének se blýskaly výstřely.

Operace byla neúspěšná, ale ještě neskončila.

15.34 VÝCHODOAFRICKÉHO ČASU
POHOŘÍ CAL MADOW, SOMÁLSKO

„Běžte se schovat!“ vykřikl Gray, když prchal s Tuckerem a Kainem od hořících trosek chaty. Nad táborem se převaloval černý dým a k zemi se snášely planoucí kousky stanové plachty. Hustý kouř jim poskytl dostatečnou ochranu, aby doběhli k lesu, než do tábora vjely dva land rovery.

Jejich posádky pálily z oken, ale většinou mířily k cestě, po které přijeli, na Grayovy kolegy ukryté v lese. Hlouběji z lesa k němu doléhala zuřivá přestřelka – Grayově skupině se pravděpodobně podařilo zastavit třetí vůz, ale bitva ještě zdaleka neskončila.

Než se Gray, Tucker a Kain stačili zanořit mezi stromy, vojáci si jich všimli a začali pálit jejich směrem. Kain zakničel a zrychlil. Tucker běžel za ním, ale Gray mu ještě stihl vytrhnout z ruky pušku.

Otočil se proti oběma land roverům a vystřelil. Kulka zasáhla postranní okno vozu a přiměla jednoho ze střelců, aby se urychleně schoval.

„Utíkejte!“ vykřikl Gray na Tuckera. „Připojte se k ostatním!“

Sám vyběhl ke straně, aby na sebe přilákal pozornost vojáků. Jeden vůz se na písčité půdě smykem otočil a vyrazil zpátky k příjezdové cestě, aby pomohl posádce třetího auta. Poslední rover objel dýmající trosky chaty a vynořil se před Grayem.

Vtom se táborem rozlehl nový zvuk.

Přestřelka na chvíli polevila – protivníci ho slyšeli taky.

Zesilující tepání vrtulí.

Gray se rozhlédl po obloze. Věděl, že na oddíl SEALů je příliš brzy – a měl pravdu. Nad korunami stromů se od hlavní cesty vynořil vojensky šedý vrtulník. Byl to tentýž stroj, který zaútočil na tábor UNICEF.

Zdálo se, že se vrací na základnu.

Z podvozku vyletěla raketa, která za sebou nechávala stopu z plamenů a kouře. V další vteřině zasáhla střechu vozu vracejícího se k lesu. Land rover se vznesl do vzduchu, převrátil se na střechu a při dopadu vybuchl.

Gray se ohromeně přikrčil.

Z otevřených dveří vrtulníku zaštěkal kulomet. Gray za jeho hlavní zahlédl známou postavu: kapitána Trevora Aldena.

Gray ho naposledy viděl v obrněném průzkumném vozidle. Zřejmě nějak přiměl vrtulník přistát, zabral ho pro britské Speciální síly a vydal se hledat Grayovu skupinu.

Tohoto rozhodnutí nicméně kapitán pořád ještě mohl začít litovat.

Druhý land rover, který po příletu vrtulníku zastavil, protože se jeho posádka domnívala, že má ve vzduchu spojence, prudce vyrazil přes tábor. Vrtulník se musel ve vzduchu otočit, aby mohl zaměřit další raketu.

Z otevřené střechy land roveru se vysunul voják se širokou hlavní granátometu opřenou o rameno. Na tak malou vzdálenost nemohl minout.

Gray pozvedl pušku, ale vůz kličkoval mezi hořícími troskami. Takhle toho vojáka nezasáhne. Všiml si však něčeho jiného.

Opodál nehybně ležel druhý sud ve zvětšující se kaluži petroleje. Řidič land roveru se soustředil na nebe a mířil k barelu – nebo přinejmenším projížděl dost blízko od něj. Gray se nemohl spolehnout na to, že požadovaný účinek bude mít rána vypálená přímo do sudu – navzdory scénám z akčních filmů takový zásah jen zřídka způsobí explozi.

Místo toho potřeboval zažehnout knot.

Přiložil oko k hledáčku pušky a vypálil do dýmajícího kusu prkna vedle sudu. Dřevo se rozletělo na kousky a žhnoucí třísky zasypaly kaluž petroleje. Okamžitě vyšlehly plameny, které se rozšířily po hladině k poškozenému barelu.

Pak Grayovi zaclonil výhled ujíždějící vůz.

Načasoval to správně?

Výbuch vymrštil do vzduchu ohnivě rudou kouli a smýkl land roverem ke straně. Otevřenými okny chrstl dovnitř planoucí petrolej.

Ozval se jek.

Dveře se otevřely a odhalily peklo, které uvnitř nastalo.

Vzápětí ve voze vybuchla bedna s uskladněnými granáty a exploze roztrhala auto na kusy.

Gray se přikrčil.

Vrtulník se naklonil, aby se vyhnul sloupci dýmu.

Když Grayovi přestalo zvonit v uších, uvědomil si, že přestřelka utichla. Narovnal se. U ústí příjezdové cesty se objevili Kowalski se Seichan, kteří mezi sebou podpírali Jainovou. Zřejmě vyřídili posádku třetího vozu sami, ale nikoliv beztrestně. Majorka zřetelně kulhala a i na tu dálku bylo vidět, že krvácí z rány na noze.

„Je postřelená!“ vykřikl Kowalski.

Jainová se na něj zamračila. „Jsem v pohodě. To mě spíš zabije váš tělesný pach než tohle škrábnutí.“

Alden ale podle všeho taky postřehl, že je jeho kolegyně zraněná.

Vrtulník zakroužil nad táborem. Pilot očividně hledal místo k přistání.

Tucker se vrátil z lesa i s Kainem a Gray si všiml oka kamery obráceného jeho směrem. Satelitní telefon patrně vzal zasvé v hořícím batohu.

Nedbal na bolest popálených zad a rozhlédl se po troskách. Potřeboval nějak předat Painterovi důležitou informaci, která nemohla počkat. Ředitel ho nicméně varoval, že zvuk z Kainovy kamery nestojí za nic. Teď nesmělo dojít k nedorozumění.

Zvedl kus ohořelé stanové plachty a uhlem napsal krátký vzkaz.

Modlil se, aby se k Painterovi dostal.

8.44 VÝCHODNÍHO ČASU
WASHINGTON, D. C.

Většinu tábora halil kouř. Nebylo toho moc, co by bylo na záběrech vidět – zejména poté, co prach a dýmající trosky zvířil přistávající vrtulník. Painter nebyl sám, kdo si uvědomil, že akce je u konce.

Ministr obrany pořád stál u Roberta Ganta, s rukou položenou na jeho rameni. „Jděte,“ zopakoval Duncan. „Je po všem, Bobby. Jděte za svou rodinou. Potřebují vás víc než my.“

Robert hypnotizovaně zíral na monitor, ale Painter měl podezření, že nic nevnímá.

Konečně si ministr zahraničí zhluboka povzdechl a podíval se na Paintera. Oheň v jeho očích pohasl – zbyl po něm jen otupující žal. Náhle vypadal o deset let starší než na svých šestašedesát. Jednoduše poklepal Duncana po paži a beze slova odešel.

Ministr obrany však ještě neskončil. Namířil prst na Painterova šéfa a chladně pronesl: „Chci si s vámi promluvit, generále. V soukromí.“

„Rozumím.“ Metcalf sežehl Paintera zničujícím pohledem.

Oba muži vykročili ke dveřím, ale Duncan ještě ukazováčkem dloubl Paintera do hrudi. „Do hodiny chci mít na stole zprávu.“ Mávl k nástěnnému monitoru. „A kopii toho videozáznamu. Chci podrobné vysvětlení celé tragédie… každý detail toho, jak se všechno mohlo tak podělat.“

S těmito slovy odešel a Painter v konferenční místnosti osaměl.

Kouř na monitoru se trochu rozptýlil a kamera zabrala Grayův obličej. Gray pohyboval rty, ale zvuk stále nefungoval. Pak o krok ustoupil a zvedl před sebe kus ohořelé látky. Něco na ni zapsal.

Když si Painter přečetl načmáraná slova, nevěřícně se zapotácel a posadil se na okraj stolu.

Jak je to možné?

Ohlédl se ke dveřím a v první chvíli chtěl vyběhnout ven, aby zavolal ostatní zpátky. Dokonce už vykročil, ale pak se zase zastavil.

Zakryl si ústa dlaní.

V celé akci zůstávalo příliš mnoho neznámých a proměnných, příliš mnoho nezodpovězených otázek. Pravda odhalená na monitoru byla příliš cenná, než aby ji bezmyšlenkovitě rozhlásil. Mlčení však zároveň bylo nevýslovně kruté.

Pomalu se otočil ke stolu, zvedl dálkové ovládání a vypnul monitor. Než odevzdá videozáznam Warrenu Duncanovi, poslední část trochu upraví.

Díval se na černou plochu monitoru a přemýšlel, jestli to zvládne. Jeho úkolem však bylo přijímat těžká rozhodnutí bez ohledu na to, koho tím zraní. A toto bylo jedno z nejtěžších.

Vybavil si, jak se Teresy zmocňuje zoufalství a smutek; znovu slyšel její výkřik, kterým odmítala přijmout hroznou zprávu o dceřině smrti.

První dáma měla nakonec pravdu.

Painter si v duchu promítl Grayův poslední vzkaz, který se mu nesmazatelně vtiskl do paměti.

Bůh mi odpusť.

Nikdo se to nesmí dozvědět.

17. kapitola

2. ČERVENCE, 15.48 VÝCHODOAFRICKÉHO ČASU
NA PALUBĚ LETADLA

Pomalu se probírala z narkózy. Před očima se jí rozlévala jasná záře, na okrajích trochu mlhavá. Připadalo jí, jako kdyby se vynořovala z hlubin černého moře. Skláněl se nad ní něčí obličej a slyšela tlumené, nesrozumitelné hlasy. Škrábalo ji v krku a měla suchý jazyk, což jí ztěžovalo polykání.

„Přichází k sobě,“ řekl známý hlas s německo-švýcarským přízvukem.

To už rozeznala strohé plavovlasá mikádo a ledově chladné oči.

Petra.

Znovu si uvědomila hrůzu své situace. Vlna adrenalinu zbystřila její smysly a vmžiku jí vrátila vědomí tvrdé, neúprosné reality.

Vtom se k ní sklonil někdo další a do očí se jí bolestivě zabodlo ostré světlo. Přivřela víčka a odvrátila hlavu.

Ležela v mělké, ze všech stran vypolstrované bedně. Slyšela hukot tryskových motorů a vnímala vibrace prozrazující, že je na palubě letadla.

„Pupilární reflex funguje,“ řekl doktor Blake. „Snáší sedativa dobře. Co plod, Petro?“

„Srdeční tep i okysličení zůstávají na normálních hodnotách, pane doktore. Díky bezdrátovému vysílači kolem jejího pasu budeme po přistání schopni monitorovat její stav i na dálku.“

„Jak dlouho poletíme?“

„Ještě tři hodiny.“

Doktor Blake se narovnal. „Takže není nutné, aby se úplně probrala. Prozatím ji udržujte v polospánku a do kapačky jí dejte propofol. Až půjdeme na přistání, zvýšíme dávku sedativ.“

„Musíme počítat nejmíň s patnácti minutami na uzavření rakve královskými diplomatickými pečetěmi.“

Rakve?

Amanda upřela rozostřený zrak na vypolstrované stěny truhly. Její strach zesílil.

„Máte pravdu, Petro. I přes veškerou pomoc našich sponzorů se musíme vyhnout problémům při průchodu celnicí. Všichni snad věří, že je mrtvá.“

Mrtvá?

Blake pokračoval: „Takže ji nikdo nebude hledat. Budeme mít klid, abychom konečně přivedli na svět její dítě. Už se těším, až si za dalších pár hodin umyju z rukou pach džungle a pro změnu se vrátím do pořádně vybavené laboratoře.“ Kroky se vzdálily. „Jdu si pro něco do baru. Mám vám donést nějaký drink?“

„Jen vodu s plátkem limety.“

„Profesionálka jako vždy, Petro,“ poznamenal Blake pobaveně. „Není se čeho bát. Do soumraku doručíme balíček na místo. Pak se snad konečně uvolníte.“

Petřin obličej se v Amandině zorném poli zvětšil a Amanda ucítila vůni skořice a pach cigaret. „Uvolním se, až budeme mít její plod na pitevním stole.“

„Pořád zapomínám, že to je vaše specialita. Myslel jsem, že to se skalpelem a pinzetami docela umím, ale vaše schopnost rozpitvat tělo na tolik dokonalých anatomických segmentů mě vyloženě zahanbila.“

„To je ta snadná část,“ odpověděla Petra a narovnala se.

„Jistě.“ Blake se tiše zasmál. „Vaším vrcholným číslem je to, jak dokážete jednotlivé orgány udržet naživu.“

Naživu?

Co tím myslí? O čem to mluví?

Amanda si odmítala připustit takovou hrůzu, ale mysl jí vyplnily strašlivé výjevy. Chtěla si zacpat uši. Věděla, že jejímu dítěti hrozí nebezpečí – proto utekla ze Států –, ale nikdy ji nenapadlo, že by mohlo jít o něco tak příšerného. Překonávalo to její nejhorší noční můry.

Už nechci nic slyšet.

Její tichá prosba byla splněna.

Zleva se ozvalo zaskřípění pantů a Amandu zakryl temný stín, který odstřihl veškeré světlo i zvuky. Zaklapli víko.

Amanda se ve tmě chvěla a modlila, aby se truhla stala její skutečnou rakví a aby se v ní udusila, než přistanou. To by bylo lepší než vydat chlapce napospas takovým ohavnostem.

… jak dokážete jednotlivé orgány udržet naživu…

Ta děsivá slova ji stále pronásledovala – spolu s neodbytnou otázkou.

Kam mě to vezou?

16.00
POHOŘÍ CAL MADOW, SOMÁLSKO

„Rozhodně ji věznili v tomhle táboře,“ řekl Gray do satelitního telefonu. Před chvílí se spojil s velitelstvím Sigmy. „Tuckerův pes ucítil Amandin pach, než vypuklo to peklo.“

Použil případnou formulaci. Díval se na doutnající trosky chaty a planoucí zbytky dvou land roverů. Jeho kolegové prohledávali okolí, aby se ujistili, že je neohrožují žádní další nepřátelští vojáci. Vrtulník kapitána Aldena stál na opačném konci mýtiny, s nastartovanými motory a pomalu se otáčející vrtulí. Britský zdravotník z Aldenovy posádky ošetřoval nohu majorce Jainové.

Kowalski ustaraně přihlížel. Přes rozdíly ve velikosti a pohlaví se v mnohém podobali jeden druhému. To bylo strašidelné pomyšlení. Kowalski v ženském vydání.

Gray si vzal satelitní telefon z Kowalského batohu. Nevěděl, jestli Painter viděl jeho načmáraný vzkaz, a chtěl se s ředitelem spojit co nejdřív.

„Ale proč chcete tajit, že Amanda přežila?“ zeptal se. Nebylo mu zřejmé, jaký má Painter důvod k tak krutému postupu. „Chápu obavy z úniku informací ze zpravodajských zdrojů, ale nechávat prezidenta a jeho rodinu při tom, že je jejich dcera po smrti… to pro ně musí být hrozně těžké.“

„Je to těžké, ale prezidentská administrativa by trvala na nasazení všech pák, abychom ji našli. A podívejte se, jak to dopadlo. Už kvůli Amandě musíme informaci o tom, že žije, omezit na co nejmíň lidí.“

Gray se zhluboka nadechl. Painter se rozhodl pro hodně odvážný postup, ale dávalo to smysl, zejména ve světle Grayova vlastního podezření. Pomalu řekl: „Řediteli, jsem si skoro jistý, že tu bylo všechno schválně narežírované tak, aby to vypadalo, že Amanda zemřela.“

„Proč si to myslíte?“ zeptal se Painter.

„Kvůli té mrtvé ženě na lůžku. Byla to blondýna stejné postavy a tělesných proporcí jako Amanda. Podle roztažené dělohy a břicha byla zjevně těhotná, možná ve stejném týdnu těhotenství. Ještě podezřelejší ale je, že když jsem jí sundal kyslíkovou masku, viděl jsem, že jí z úst zbývá jen krvavá kaše. Někdo nechtěl, abychom mohli na zuhelnatělých zbytcích provést identifikaci podle zubařských záznamů.“

Painter si mlčky nechával projít Grayova slova hlavou.

„Ke stejnému závěru vede i uspěchaný císařský řez,“ pokračoval Gray. „Podle mě se báli, že ostatky plodu nebudou odpovídat výsledkům Amandiných předporodních vyšetření.“

Painter hrůzou vydechl. „Takže to dítě radši vyřízli.“

„Přesně tak. A zbavili se ho, aby zahladili stopy. U té postele jsem taky cítil katayzátor hoření. Myslím, že ten voják uvnitř právě připravoval ostatky. Únosci si chtěli být jistí, že tělo dokonale shoří a nepodaří se z něj získat ani DNA. Jenže jsme je překvapili, než stačili dokončit úkol.“

„Proč by se tolik snažili, abychom si mysleli, že je mrtvá?“ zeptal se Painter, ale znělo to spíš jako řečnická otázka.

Gray přesto odpověděl: „Zjevně nechtěli, aby ji někdo nadále hledal. Jestli si všichni budou myslet, že je po smrti, pátrání skončí,“

„To je pravda, ale bojím se, že náš nepřítel je ještě chytřejší.“

„Jak to myslíte?“

„Podívejte se na to takhle. Věděli, že se blížíme, a tím jsme je přinutili jednat. Museli ji přestěhovat, ale dokázali využít situaci k vlastnímu prospěchu. Zrežírovali Amandinu údajnou smrt a navíc dosáhli dalšího cíle.“

Gray uhodl, kam Painter míří. Věděl o všem, co ředitele Sigmy postihlo v Bílém domě, a najednou mu to došlo. „Nepříteli se podařilo svalit vinu za Amandinu smrt na naši akci.“

„Přinejmenším částečně.“

A Graye taky hned napadlo, kdo mohl mít zájem na takovém výsledku. Po zádech mu přeběhl mráz. Na světě existovala jediná organizace, která tak razantně usilovala o pomstu vůči Sigmě.

„Naznačujete, že do Amandina únosu je nějak zapletené Bratrstvo?“

Grayovi se zatmělo před očima. Vybavil si matčinu rakev spuštěnou do studené hlíny.

„Veliteli Pierci, to nevíme jistě, ale v každém případě tím uštědřili Sigmě ošklivý direkt na bradu – ne-li smrtící úder.“

Gray věděl, že se o to Bratrstvo snaží už roky. Mnohokrát se pokoušeli zničit Sigmu a jednou dokonce zaútočili přímo na jejich velitelství.

Zavřel oči.

Hrál jsem jim tu přímo do karet? Odvedl jsem tentokrát jejich práci za ně já?

„Co budeme dělat?“ zeptal se.

„Váš úkol je pořád tentýž. Najít Amandu. Na ničem jiném v tuto chvíli nezáleží.“

Gray polkl vztek, který se v něm vzedmul, a prohrábl si vlasy, aniž by dbal na bolest v popálených zádech. Ředitel měl pravdu. Musí pokračovat ve své misi, což znamenalo odpovědět na zásadně důležitou otázku.

Kde mají Amandu začít hledat?

Painter si to zjevně uvědomoval taky. „Získali jste v tom táboře nějaké vodítko, cokoliv, co by mohlo naznačovat, kam Amandu odvezli?“

Gray se znovu podíval na kouřící hromadu trosek. „Neměli jsme čas. Může být kdekoliv.“

Painter si dlouze povzdychl – nikoliv poraženecky, ale s novým odhodláním. „Takže začneme od začátku. Nevzdáme se. Uvidím, co zvládnu odtud. Vy a kapitán Alden vyslechněte místní obyvatele. Někdo musí něco vědět. Při spěchu, se kterým ji stěhovali, něco třeba uniklo jejich pozornosti.“

S tím Gray souhlasil. Nepřátelé rozhodně neočekávali, že se jeho skupina dostane k táboru tak rychle – pokud vůbec.

„Pierci!“ zavolal na něj Tucker.

Gray se otočil. Tucker na něj zamával z příjezdové cesty a ustoupil. Za ním se objevila drobná postava: Baashi. Gray chlapce naposledy viděl, když Baashi utíkal do lesa.

Seichan se ho vydala hledat.

Teď kráčela několik kroků za ním, ale nebyla sama. Přiváděla zajatce, kterého vlekla za límeček košile.

Gray promluvil do telefonu. „Zavolám vám za pár minut. Možná jsme zajali jednoho z únosců.“

Přerušil spojení a vydal se proti blížící se skupině. Z druhé strany tábora už k nim mířil i kapitán Alden.

Seichan se zadívala Grayovi do očí. „Našla jsem Baashiho, jak vede tohle dítě z lesa k nám.“

Baashi horlivě přikývl. „Řekl jsem mu, že jste všichni hodní.“

Tucker zbledl. „To je ten kluk, co jsem ho svázal u potůčku.“

Gray viděl, že se Tucker nemýlí. Byl to ten chlapec, kterého Tucker na průzkumu zneškodnil. Takže ho vojáci opravdu našli. Není divu, že hned vyrazili k táboru.

„Nejspíš utekl, když jsme zaútočili na třetí auto,“ řekla Seichan. „Ale Baashi ho vystopoval a přesvědčil ho, že se nás nemusí bát.“

Podle chlapcových strachem vytřeštěných očí bylo zjevné, že nyní pochyboval o správnosti svého rozhodnutí.

„Pane Trevore!“ vyhrkl Baashi radostně a vyběhl k britskému kapitánovi. Ukázal na Aldena a obrátil se k druhému chlapci. „To je ten kapitán, o kterém jsem ti povídal.“

Když si všiml chlapcova zmateného výrazu, zopakoval totéž ještě somálsky. Pak jako nadšený průvodce přešel ke Kainovi, pohladil ho po hlavě a řekl: „Tohle je moc hodný pes.“

Gray mezitím přistoupil k Aldenovi. „Ať se ho Baashi zeptá, jestli neví, kam odvezli Amandu.“

„Zkusím to.“

Gray čekal, zatímco se před ním rozvíjela živá diskuse s dlouhým přemlouváním a řadou podezřívavých pohledů jeho směrem. Konečně se zdálo, že se chlapec nechal přesvědčit. Začal kolem sebe ukazovat a brebentil něco somálsky.

Alden se nakonec narovnal a vrátil se ke Grayovi.

„Vypadá to, že stejně jako v Baashiho případě lidi mluví před dítětem otevřeněji. Zaslechl rozhovor zdravotníků v táboře. Prý se chystali převézt tu mladou ženu na letiště, které normálně využívají pašeráci drog, a mluvili o letu do Dubaje, ale nevím, jestli je Dubaj jen přestupní stanice nebo konečný cíl cesty, protože podle toho chlapce plánovali jít do nebe.“

Jít do nebe? Co to znamenalo? Nějaký sebevražedný pakt?

To se mu nezdálo – zvlášť pokud jejich protivníkem bylo Bratrstvo. Alden vycítil Grayův zmatek a pokrčil rameny. Lepší vysvětlení neměl.

I tak se Grayovi trochu zlepšila nálada. „Dubaj je aspoň konkrétní záchytný bod, kde můžeme začít pátrat. Doufejme, že se nám podaří najít Amandinu stopu tam.“

Alden se ohlédl na majorku Jainovou, která ležela s odstřiženou nohavicí na nosítkách. „Hodně štěstí, veliteli. Já tady dohlédnu na chlapce.“ Kývl k Baashimu a druhému dítěti. „Mezitím…“

Jeho slova přerušilo tepání listů vrtule. Alden vzhlédl k obloze.

„To bude patrně váš oddíl SEALů,“ řekl. „Trochu pozdě na večírek, ale můžou nám pomoct pročesat okolí. Navrhuji, abyste si se svou skupinou půjčili můj vrtulník a odletěli, než tu někdo začne klást příliš mnoho otázek.“

„Ale ještě před tím,“ začal Gray, „pokud jde o Amandu…“

Alden na něj zamrkal. „Slyšel jsem, že zemřela. Je to opravdová tragédie.“ Britský kapitán si tedy už taky uvědomil, že nejlepší Amandina šance na přežití spočívá v předstírání, že ji všichni považují za mrtvou. „Tak o tom budu informovat svoje nadřízené.“

„Děkuji,“ řekl Gray, potřásl kapitánovi rukou a druhou pevně stiskl Aldenovo předloktí.

„Není třeba děkovat, kamaráde. Nebýt vaší pohotovosti, v táboře UNICEF by bylo podstatně víc obětí, dost možná včetně mých mužů.“

Po tomto rozloučení Gray se svou skupinou odspěchal k čekajícímu vrtulníku. Chtěl odtud zmizet, než oblast uzavře jednotka SEAL. Vojáci měli za úkol odvézt zuhelnatělé tělo a vrátit domnělé ostatky prezidentovy dcery do Spojených států – takový úkol Gray nikomu nepřál.

Znovu zavolal Painterovi, oznámil, co se dozvěděli, a probral s ním další postup.

„Jde do tuhého,“ řekl Gray. „Jakékoliv zpravodajské informace, které Kat dokáže sehnat, zatímco se budeme přesunovat do Dubaje, nám výrazně ulehčí pátrání.“

„Rozumím. Hned tím někoho pověřím. Kat se případu věnuje z jiného úhlu.“

Gray se odmlčel, než všichni nastoupili do vrtulníku. Jako poslední naskočili Tucker s Kainem. „Z jakého úhlu?“

Painter Graye seznámil se svými obavami z toho, že se celé krveprolití točí kolem Amandina nenarozeného dítěte. Gray si vybavil brutálně provedený císařský řez na té nebohé ženě, jejíž tělo spálené k nepoznání zůstalo v troskách chaty.

Tušil, že ředitel má pravdu.

Důvodem k únosu bylo to dítě.

Ukončil spojení a připoutal se. V mysli mu začala hlodat další starost, která rovněž souvisela s Amandou a jejím dítětem. Nedokázal se zbavit dojmu, že mu Painter něco tají. Ředitelovo rozhodnutí uchovat Amandino přežití v tajnosti i před jejími rodiči mu nesedělo. Painter byl rozhodně mistrný stratég a v nouzi dokázal činit chladnokrevná, tvrdá rozhodnutí – ale nikdy ne takto necitlivá. Jeho vysvětlení Grayovi připadalo strojené, jako kdyby mu Painter nechtěl o Amandě a její rodině říct něco důležitého.

Ale co to mohlo být?

Vrtulník se s burácením motorů zvedl ze zbytků tábora a v oblaku zvířeného prachu a popela nechal zdejší hrůzy pod sebou.

Gray sice netušil, jakou hru Painter hraje, ale jednou věcí si byl naprosto jistý.

Tohle je jen začátek.

To nejhorší mělo teprve přijít.

11.00 VÝCHODNÍHO ČASU
WASHINGTON, D. C.

Robert Gant prošel vzduchotěsnými dveřmi do sterilní místnosti Class 1000 s prosklenými stěnami, které nabízely výhled do zbytku genomové laboratoře. Zařízení, kde pracovali pouze tři výzkumníci, se nacházelo v průmyslové zóně na předměstí Alexandrie ve Virginii a oficiálně se jednalo o soukromou laboratoř určenou k testování DNA.

To však nebyl jeho skutečný účel.

Pravé poslání laboratoře bylo vyleptáno do jedné z prosklených stěn sterilní místnosti: mléčný kříž s ozdobným vzorem šroubovic DNA.

„Ukažte mi to,“ pronesl hlubokým barytonem, který mu mnohokrát posloužil ve funkci velvyslance a nyní i ve funkci ministra zahraničí.

Neskrýval svoje podráždění. Opustil Jimmyho a Teresu v jejich žalu, aby se zajel podívat na jeden soukromý rodinný podnik, ale hodlal se zde zdržet co nejkratší dobu.

Vedoucí laboratoře, doktor Emmet Fielding, oblečený v neposkvrněně bílém overalu doplněném o vysoké boty, chirurgické rukavice a čepičku, ho dovedl k pultu, kde stál uzavřený průhledný válec zhruba o velikosti hokejového puku obsahující jakousi kalnou tekutinu. Vedle něj spočíval titanový model tvora podobného krabu bez klepet, stojícího na šesti článkovaných končetinách. Jeho plochý kovový krunýř měřil na délku třicet centimetrů a Robertovi připomínal pozemní miny, které dosud sužovaly jihovýchodní Asii, kde strávil podstatnou část své služby v roli velvyslance.

Fielding zvedl z pultu válec a podržel ho v otevřené dlani. „Tohle je poslední verze,“ pronesl hrdě. „Tento nový mozek tvoří půl milionu neuronů odebraných z kůry lidského plodu. Po implantací komunikují prostřednictvím pěti tisíc mikroelektrod. Jde o čtyřnásobné vylepšení oproti minulé generaci.“

A o obrovský pokrok oproti začátkům.

Tohle byl Robertův zamilovaný projekt. Doslechl se o prvních opatrných krůčcích, které provedli v roce 2009 na univerzitě v anglickém Readingu. Jejich odborník na neurorobotiku zjistil, že několik neuronů odebraných z mozkové kůry laboratorních krys a pěstovaných v živném médiu lze připojit k malému robotu na kolečkách. Neurony dokázaly prostřednictvím elektrodové stimulace robota ovládat a tvorbou nových synapsí se učily vyhýbat překážkám a hledat cestu z bludiště. Krátce nato jiný vědec, tentokrát z Floridské univerzity, postoupil dál, když připojil dvacet pět tisíc krysích neuronů k letovému simulátoru. Časem se tento miniaturní mozek naučil bezchybně provádět letadlo horami i bouřkami.

O několik let později s využitím finančních a technických prostředků rodiny Gantů zvedl Robert laťku ještě výš. Výzkum původně patřil k rozsáhlejšímu projektu, který sahal desítky let do minulosti a týkal se propojení lidí a strojů s cílem prodloužit lidský život – o to Rodokmen usiloval po staletí.

Ukázalo se však, že výzkum kyborgů představuje slepou uličku. Tímto způsobem nikdy nepůjde udržet či prodloužit lidský život. Vzápětí byl navíc zahájen mnohem slibnější výzkum kmenových buněk, a Rodokmen proto napřel úsilí novým směrem. Makrosvět robotiky nahradil mikrosvětem genetiky.

Ani Robert ale neměl neomezený přístup k posledním výsledkům.

Místo toho ho nechali dohlížet na starší projekt. Neurorobotika mohla přinejmenším vyprodukovat výnosné nové zbraně pro armádu. Jestliže už před lety dokázal krysí mozek pilotovat letadlo, proč pro budoucí bitevní pole nevyzkoušet něco ambicióznějšího?

„Ukážu vám, co náš šestinožec umí,“ řekl Fielding.

Otevřel titanový krunýř kovového kraba, pod nímž se objevila komplikovaná mikroelektronika. Vložil neurální válec do elektrodového centra kovového tvora a pečlivě ho připojil. Pak kraba odnesl do sousední místnosti, proměněné ve zkušební bludiště – nešlo však o obyčejný dvourozměrný labyrint. Toto bludiště vyplňovalo celou místnost ve tvaru krychle o hraně tří metrů a vytvářelo patnáct pater chodeb, skluzavek a spirál.

„Dnes už jsem s ním to bludiště jednou proběhl. Sledujte.“

Fielding vsunul krabího robota do otvoru těsně u podlahy, zaklapl dvířka a vysílačkou stroj aktivoval.

Ve žlábku po obvodu šestinožcova krunýře se rozzářila zelená světélka. Robot natáhl nohy a zaklepal jimi.

Robert se zamračeně předklonil. „Proč nic…?“

Vtom robot vyrazil. Brzy zrychlil natolik, že z něj byla jen stříbřitá šmouha. Probíhal bludištěm s neomylnou přesností, nikdy se nevracel ani neotáčel, aby se dostal ze slepé uličky. Dokonale si pamatoval cestu celým složitým labyrintem.

„Podle mého odhadu inteligence nového mozku odpovídá inteligenci průměrného psa,“ prohlásil Fielding hrdě.

O půl minuty později šestinožec dorazil na výstupní plošinu pod stropem a zastavil se.

Robert se usmál. „Působivé.“

Fielding se nad vzácnou pochvalou nafoukl pýchou a sáhl po dvířkách. Než je však stačil otevřít úplně, šestinožec vyrazil kupředu, rozrazil dvířka a přistál Fieldingovi na předloktí. Ostré nohy robota se zaryly do vědcova předloktí. Přes bílou látku prosákla krev.

„Kur…,“ zaječel Fielding a stiskl tlačítko na vysílačce. Šestinožec okamžitě znehybněl.

I tak musel po návratu k pultu odpáčit robota ze svého předloktí ručně.

„Nejnovější generace vykazuje zvýšenou agresivitu,“ poznamenal Fielding a pohladil se po zraněné ruce. „Řekl bych, že jsme vytvořili obdobu limbické oblasti savčího mozku: plazí inteligenci skrytou pod mozkovou kůrou, poháněnou základní potřebou přežít.“

„To u zbraně není nežádoucí vlastnost.“

„Souhlasím.“

„Když mluvíme o bitevních polích, slíbil jste mi terénní zkoušku posledních robotů. Proto jsem se dostavil osobně.“

„Jistě. Připravil jsem monitor s živými záběry ze Srubu. Všechno je přichystané. Čekají na náš pokyn.“

Robert následoval Fieldinga k monitoru s vysokým rozlišením a úhlopříčkou 132 centimetrů. Monitor byl rozdělen do několika obdélníků nabízejících různé pohledy z ptačí perspektivy na odlehlou zalesněnou krajinu stovky kilometrů odtud.

Prostřední obdélník zachycoval malý betonový bunkr s kovovými dveřmi vyčnívající z louky jako obří mraveniště.

„Můžeme?“ zeptal se Fielding.

„Začněte,“ vyštěkl Robert.

Fielding promluvil do mobilu. O chvíli později se kovové dveře otevřely a ven se vypotácela žena, oblečená jen do nemocniční košile. Klesla na kolena a zastínila si oči před poledním sluncem. Roberta mimoděk napadlo, kdy naposled asi ta mladá žena viděla slunce.

Podle toho, jak nadskočila a ohlédla se ke dveřím, na ni zřejmě někdo vykřikl.

„Říkají jí, že má utíkat, jestli chce přežít.“

Robert se zamračil. Sadismus se mu nelíbil. Nejednalo se o nějaký krvavý adrenalinový sport, ale o experiment, a podle toho by se k němu mělo přistupovat.

Žena vyběhla k lesu.

„Podívejte!“ Fielding ukázal na pohyb v trávě – celkem dvanáct brázd mířících za prchající ženou. Dvě se oddělily od ostatních, aby oběť sevřely do kleští. „Vidíte, jak spolupracují? Vybavil jsem je bezdrátovým komunikačním systémem, takže roboti koordinují postup jako skupina, nebo spíš lovecká smečka. Podívejte, jak rychle se učí.“

Robert fascinovaně přihlížel.

Žena dorazila ke kraji lesa, ale zřejmě zaslechla pronásledovatele. Ohlédla se a z hrůzného pohledu, který se jí naskytl, se jí podlomily nohy. Znovu padla na kolena a otevřela ústa v tichém výkřiku.

Pak ji lovci dohonili.

Zbytek netrval dlouho.

Fielding si zadumaně mnul bradu a hodnotil průběh pokusu. „Nové modifikace podle všeho fungují, jak jsme zamýšleli. Kruhové nože, břitvovité ostruhy na nohách… všechno pracovalo bezchybně. Možná bych si měl ještě pohrát s rypadly, aby se mohli líp zahrabávat.“

„Už jsem viděl dost,“ řekl Robert, narovnal se a ustoupil od monitoru.

Fielding se k němu otočil. „S vaším dovolením bych rád pokročil k testování větší čtyřnohé linie.“

„To mi vyhovuje.“

„Ale potřebuji nové testovací subjekty,“ připomněl mu Fielding. „Nejlépe někoho odolnějšího, kdo se bude víc bránit.“

Robert si představil zmasakrované ženské tělo na monitoru. „Určitě vám někoho seženeme.“

2. ČÁST
Nebe a peklo

Σ

18. kapitola

2. ČERVENCE, 11.56 VÝCHODNÍHO ČASU
CHARLESTON, JIŽNÍ KAROLÍNA

Kapitánka Kathryn Bryantová přišla, aby prodala svoje tělo.

Vystoupila z městského autobusu do parného vedra charlestonského léta. Pod obnošenými teniskami jí křupal štěrk na kraji silnice. Nasadila si levné sluneční brýle zakoupené na letišti, aby se trochu chránila před oslnivými slunečními paprsky, ale brýle nijak nepomohly proti horku.

Pětatřicet stupňů a devadesátiprocentní vlhkost.

A to jsem si myslela, že washingtonská léta jsou drsná.

Stáhla si kaštanově hnědé vlasy do ohonu, aby se trochu zchladila, a zastínila si tvář kšiltovkou. Na sobě měla lehké šortky a nevýraznou volnou blůzu bez podprsenky – potřebovala budit dojem ženy, která nemá v životě štěstí a potřebuje nějaké peníze bokem.

Autobus vychrlil dusivý oblak zplodin a rozjel se. Kat vykročila za ním.

Severocharlestonská klinika asistované reprodukce kousek před ní zabírala celý městský blok uprostřed parčíku s vysokými duby a trpasličími palmami. Zbytek okolí tvořila směs soukromých podniků a dílen. Kat to tady znala, protože zde strávila dva měsíce, když sloužila na základně u řeky Cooper pět kilometrů odtud.

Cestou ke klinice vytáhla telefon, aby splnila slib. Byl to mobil na jedno použití, který si pořídila v rámci změněné identity. Zavolala přes Sigmu, aby měla jistotu, že hovor nepůjde vystopovat. Pokud by se o to někdo přece jen pokusil, záznamy budou uvádět jen hovor do místní zastavárny.

V telefonu to klaplo a ozvala se mrzutá otázka. „Takže ještě žiješ?“

Její manžel Monk se snažil, aby to vyznělo jako žert, ale Kat v jeho hlase slyšela skrývané napětí. Nebyl rád, že Kat přijala tento úkol, ale chápal, že je nutné ho vykonat.

„Zatím ano,“ odpověděla s úsměvem. „Právě jdu ke klinice.“

„Dej jim co proto.“

Usmála se ještě víc. „Takový je plán.“

Představila si Monka v jejich bytě, s jedním z jejich dětí na kolenou. Většina žen by ho patrně neoznačila za pohledného – vzhledem k jeho vyholené hlavě a podsadité, svalnaté postavě –, ale pořád ji dokázal okouzlit svým úsměvem a Kat nikdy nepotkala muže s větším srdcem, které s každým novým členem domácnosti ještě rostlo.

„Dal jsi Harriet druhou láhev?“ zeptala se.

Monk si vyčerpaně povzdechl. „Ano, drahá. A skočil jsem do drogerie pro pemprsky. Jen jdi zachraňovat svět, mám to tady pod kontrolou.“

Kat původně doufala, že telefonát rozptýlí Monkovy obavy, maskované žovialitou, ale zdálo se, že situaci jen zhoršoval.

„Už jsem skoro u kliniky, Monku. Polib za mě Penny a Harriet.“

„Provedu. Ale něco schovám i pro tebe, až se vrátíš domů.“

„Jsi galantní rytíř jako vždy,“ řekla sarkasticky – ale musela se do lehkého tónu nutit, protože Monk opravdu byl její rytíř… a navždy jím bude.

„Hlavně se v pořádku vrať,“ zašeptal chraptivě.

„Slibuju.“

„To je dobře. A ne aby ses pokoušela z toho slibu vyzout.“

Když ukončila spojení a strčila telefon do kapsy, okolní svět jí připadal mnohem méně zářivý. Bodly ji výčitky svědomí.

Co tady dělám? Měla bych být doma.

Nedokázala ale zcela potlačit vzrušení, které cítila, když dospěla ke klinice a soustředila se na bezprostřední úkol. Tak to bylo při každé akci. Byla ve své práci dobrá. Navíc ji uklidňovalo vědomí, že její rodina je v bezpečí – a s Monkem vždy bude. Monk byl její pevná opora i stovky kilometrů odtud.

S novým odhodláním prošla podél vysokého kamenného plotu a poté bránou z tepaného železa do zahradní oázy usazené uprostřed obchodní zóny. Vedle příjezdové cesty se klikatil chodník mezi zastřiženými živými ploty, bublajícími fontánkami a záhony růžových růží.

Někdo si dal záležet na tom, aby klinika působila přátelsky, jako skutečná rajská zahrada, kde se plní sny neplodných párů. Nebylo divu, že zdejší zařízení lákalo klienty z řad slavných osobností a lidi z celého světa – včetně prezidentovy dcery.

Komplex vlastnila dceřiná společnost jedné z firem rodiny Gantových, která se zabývala biotechnikou a genetickým inženýrstvím. Klinika, zřízená na počátku osmdesátých let, byla konečným výstupem velké části těchto výzkumů a nabízela nejnovější pokroky veřejnosti. Kromě toho vyvíjela vlastní metody, které sem přiváděly vědce pracující v oboru asistované reprodukce až z Japonska. Klinika se také držela na špičce ve studiu plodnosti a výzkumu kmenových buněk.

Během uplynulých osmnácti hodin Kat procházela všechny dostupné informace o zdejším zařízení – od zaměstnanců a klientů až po poslední daňová přiznání. Věděla o klinice všechno: kde objednávají prostěradla, i průměrnou hmotnost nebezpečného odpadu vyprodukovaného za den. Čím hlouběji se nořila, tím si byla jistější, že důvod k Amandinu únosu se opravdu skrývá někde ve čtyřech budovách, jež kliniku tvořily.

Toto přesvědčení nepramenilo z toho, co objevila, ale naopak z toho, co neobjevila. Po deseti letech zasvěcených shromažďování zpravodajských informací si vypěstovala instinkt, který jí neomylně prozrazoval, že před ní někdo něco tají. Při vyšetřování narazila na příliš mnoho slepých uliček, které nedávaly žádný smysl, na příliš mnoho věcí, které jí neseděly. Nejhorší ze všeho bylo, že v jednu chvíli skončila u neproniknutelné stěny se šifrovacími algoritmy vojenské úrovně. Bála se přes ni pronikat, i kdyby to dokázala, aby nespustila poplach a nevarovala vedení kliniky, že kolem nich někdo čenichá.

Zvolila si přímější přístup.

Vypravila se sem pěšky.

Došla na parkoviště a všimla si pronajatého vozu, stříbrného sedanu Audi A6. Lisa Cummingsová ji předhonila, ale Katina kamarádka nemusela cestou z letiště dvakrát přestupovat. Přijely každá zvlášť, každá se svým úkolem.

Kat vystoupala po schodech na širokou verandu před hlavní budovou, která vůbec nevypadala jako zdravotnické zařízení. Pyšnila se typickým charlestonským průčelím georgiánského kamenného sídla se zábradlími z tepaného železa, třemi patry balkonů a mansardovou střechou pokrytou břidlicovými taškami, na okrajích porostlými mechem.

Kat vešla do klimatizované haly, kde bylo mnohem příjemněji než venku nebo v autobuse. Zamířila k recepci, ale koutkem oka postřehla v čekárně Lisu. Čekárna byla přepychově zařízená, jak by člověk čekal už podle okolí budovy, s nábytkem potaženým sametem a s napěchovanými polštáři.

Lisa sem skvěle zapadala. Měla na sobě elegantní platinové šaty od St. Johna se šňůrkou kolem pasu, nechala si rozpuštěné vlasy, jež se v měkkém světle krásně leskly, a byla dokonale nalíčená. Hrála soukromou lékařku pro vybranou washingtonskou klientelu, která si přijela prohlédnout kliniku, aby ji případně mohla začít doporučovat svým pacientům. Domluvila si schůzku s ředitelem, která měla začít za několik minut.

Lisa prováděla šetření od nejvyšších pater.

Kat postupovala z opačného konce.

„Jak vám mohu pomoct?“ oslovila ji recepční. Byla to drobná žena s velkýma očima, ještě zvýrazněnýma tmavými očními stíny.

Kat se přitiskla k recepčnímu pultu a lehce se předklonila, jako kdyby nechtěla, aby ji někdo slyšel. „Prý tady… Někdo mi řekl… že hledáte dárkyně.“

Recepční se podrážděně zamračila.

Kat se k ní naklonila ještě víc a pokradmu se ohlédla přes rameno. Dokonce se jí podařilo vykouzlit stydlivý ruměnec. „Chápete? Dárkyně vajíček. Slyšela jsem, že dobře platíte.“

Recepční se narovnala a odpověděla taky tlumeněji, ale zároveň pohrdavěji – tento dojem ještě zhoršoval její karolínský přízvuk. „Drahoušku, to se vyřizuje jinde. Tady je recepce pro pacienty. Stoupněte si, prosím, támhle…“ Mávla pěstěnou rukou k rohu co nejdál od čekárny. „Zavolám do laboratoře, aby si pro vás někdo přišel, jestli vám to nevadí?“

Kat přikývla a ustoupila. „Díky.“

Žena jen něco zahučela a zvedla sluchátko.

Když Kat odešla do přiděleného kouta, její pohled se krátce střetl s Lisiným. Momentálně je oddělovala kulturní a finanční propast. Lisa představovala bohatého kupujícího, Kat ztělesňovala prodávaný produkt. Stále probíhala debata o etických a morálních aspektech prodeje ženských vajíček. Jakmile se na něco takového přišpendlí cenovka, daný produkt se stane závislým na působení nabídky a poptávky – a s tím souvisejícího zneužívání.

V nemalé části třetího světa celé vesnice prodávaly ledviny nebo se jejich ženy stávaly náhradními matkami s dělohami k pronajmutí. Tento takzvaný „rudý trh“ – nákup a prodej tělních orgánů – se bouřlivě rozvíjel, a to legálně i nelegálně. Kat četla zprávu o bolivijských vrazích, kteří zabíjeli oběti, aby prodávali jejich tuk evropským kosmetickým firmám. V Číně věznice odebíraly orgány mrtvých vězňů, přičemž se šeptalo, že některé vězně schválně kvůli zisku zabíjejí. A v Nepálu došlo k případu, kdy místní mlékař místo mléka začal dodávat krev – chytal turisty, zavíral je do stodoly a opakovaně jim pouštěl žilou, vždy jen tolik, aby oběti zůstávaly na hranici mezi životem a smrtí.

Nejhorší na tom bylo, že zboží na takovém trhu proudilo jen jedním směrem: od chudých k bohatým. Jednalo se o nešťastný vedlejší důsledek vyčíslení ceny orgánů, které tak nevyhnutelně plynuly po společenském žebříčku pouze směrem nahoru, nikdy obráceně.

Katinu pozornost přilákal pohyb na opačné straně místnosti. Otevřely se mahagonové dveře a do čekárny vstoupil zhruba pětačtyřicetiletý muž s ostře řezanými rysy. Měl uhlově černé vlasy, měřil přibližně sto osmdesát centimetrů a byl oblečený do bílého laboratorního pláště, drahých modrých kalhot, nažehlené bílé košile a karmínové vázanky. S přehnaně širokým úsměvem přistoupil k Lise, která vstala, aby se s ním přivítala.

„Vítejte na naší klinice,“ řekl a potřásl jí rukou.

Byl to doktor Paul Cranston, ředitel zdejšího zařízení. Kat o něm věděla všechno, dokonce i jeho číslo sociálního pojištění a to, kde mu naposledy orazítkovali pas: na Novém Zélandu.

Cranston odvedl Lisu z čekárny do útrob kliniky. Ve chvíli, kdy se za nimi zavřely dveře, otevřely se jiné, hned vedle recepce, a v nich se objevil muž připomínající pitbula. Patrně nemocniční zřízenec. Recepční kývla na Kat.

Kat se vrátila k recepci.

„Pojďte za mnou,“ zabručel muž, aniž by se ji obtěžoval oslovit jménem.

Kat se ještě zastavila u pultu, aby si vzala navštívenku. Rozechvělou rukou přitom shodila štos vizitek z vyvýšeného pultu na stůl před recepční.

„Moc se omlouvám,“ řekla a natáhla se ke stolu, aby recepční pomohla posbírat rozsypané vizitky.

Recepční s povzdychem zvedla několik navštívenek ze země. Kat toho okamžitě využila a zasunula do stojanu s tužkami kuličkové pero, které držela v ruce. Pero bylo vybaveno miniaturní kamerou, která pasivně snímala zvuk i obraz na mikročip. Malá anténa umožňovala odvysílání uložených dat, pokud čip obdržel signál z mobilního telefonu.

Kat měla v kabelce další čtyři podobná pera, jež hodlala rozmístit na strategická místa po klinice – nebo přinejmenším tam, kam se dostane, aniž by přitom vyvolala poplach. Zmatené dívce zdejší zaměstnanci snadno uvěří, že se ztratila a nedopatřením se ocitla na místě, kam nepatří.

Nejdřív ale musela odehrát svoji roli.

„Tak už jděte,“ řekla jí recepční a ukázala k postranním dveřím.

Kat se pokorně omluvila a vydala se za čekajícím zřízencem, který ji vyvedl ze světa rajských zahrad a sametu do sterilního prostředí vinylových podlah a stroze bílých stěn. Zde se za nazdobenou fasádou skrývala vlastní nemocnice, neútulná a prakticky zařízená.

Nakonec vstoupili do krátkého uzavřeného průchodu mezi hlavní budovou a monotónnější stavbou v zadní části pozemku. Kat si všimla, že všechna čtyři křídla kliniky jsou propojena podobně. Vypadalo to, že není vůbec třeba opouštět klimatizované prostředí a vycházet na letní vedro. Skla ve stěnách průchodu se zdála být silná, možná dokonce neprůstřelná.

Mezi zákazníky ovšem patřily celebrity a zahraniční hodnostáři. Možná byla taková ochrana nezbytná.

I tak jí po zádech přeběhl mráz, který nijak nesouvisel s klimatizací. Měla pocit, že bezpečnostní opatření neslouží k ochraně před útokem zvenčí, ale spíš k uvěznění lidí uvnitř.

Vešli do sousední budovy, zřízenec zavedl Kat do jedné z řady malých vyšetřoven a podal jí několik formulářů připevněných k psací desce.

„Všechno vyplňte. Za pár minut si s vámi někdo přijde promluvit.“

Odešel se stejně znuděným výrazem, jaký měl ve tváři, když ji vyzvedával na recepci.

Kat začala vyplňovat první dotazník, když tu zaslechla od dveří tiché cvaknutí. Přistoupila k nim a zkusila kliku.

Bylo zamčeno.

Zamračila se a bojovala s rostoucí panikou. Zamykání možná bylo standardní procedurou na zajištění soukromí. V každém případě nemohla odejít. Musela pokračovat v roli – ale něco se jí na tomto místě rozhodně nezdálo.

Doufala, že si Lisa vede líp.

12.18

„Jak vidíte, zde provádíme veškerou práci,“ řekl doktor Paul Cranston a zastavil se před oknem s výhledem do laboratoře pro oplodnění in vitro.

Lisa se zkoumavě rozhlédla po místnosti. Laboratoř měla nejmodernější vybavení a oddělené pracovní stoly s mikroskopy a mikromanipulátory sloužícími k zavádění spermií do vaječných buněk. Všechny přístroje byly od nejlepších výrobců, od počítacích komůrek po automatické analyzátory spermií a od důmyslných zahřívacích boxů po kryogenní komory.

Při prohlídce už navštívili chirurgický sál používaný k odběru vajíček i implantací embryí. Zdejší sál vysoce předčil většinu obdobných místností v ostatních nemocnicích. I lůžkové pokoje určené k zotavení po provedeném výkonu byly řešeny tak, že klidně mohly zdobit stránky odborných časopisů o architektuře. Dojem dotvářely kvalitní lůžkoviny, měkké světlo a vkusná výzdoba.

Prohlídka měla zjevně za cíl udělat na návštěvníky co nejlepší dojem.

A s úspěchem.

„Stačí, když pacient přijde sem, a my už všechno zařídíme,“ dodal Cranston se zářivým úsměvem. „Od odběru spermií a vajíček přes oplodnění až po implantací. Zároveň si obstaráme i veškerá potřebná vyšetření, ale samozřejmě budeme rádi spolupracovat s praktickým lékařem.“

Lisa přikývla. „Někteří z mých pacientů by jistě dali přednost anonymní péči mimo Washington.“

„Rozumím.“

Utkvěl na ni dlouhým pohledem. Zjevně toužil zjistit, koho Lisa konkrétně zastupuje, ale věděl, že se nehodí, aby začal klást přímé otázky. Lisina neprůstřelná krycí historka měla za cíl vzbudit u vedení kliniky zájem a očividně uspěla. Na celé velké prohlídce s ní zacházeli jako s královnou.

„Nevrátíme se do mé kanceláře? Mohu vám dát brožurky s podrobnostmi o všech poskytovaných službách včetně tabulek úspěšnosti a samozřejmě vám s radostí zodpovím všechny otázky.“

„To mi vyhovuje.“ Lisa se podívala na hodinky, aby ho trochu popohnala. „Nezdržím vás dlouho.“

Cranstonova kancelář byla o patro výš, s policemi plnými knih, s trofejemi a zarámovanými diplomy na stěnách včetně diplomu z Harvardu, Cranstonovy alma mater, vypadala jako mahagonová knihovna. I tato místnost byla navržena tak, aby dělala co nejvelkolepější dojem. Z obrovských klenutých oken byl výhled do zahrady a na zbývající tři budovy komplexu.

Cranston obešel stůl, kde už na něj čekala připravená složka. Podal ji Lise, ale ta si jí nevšímala, dívala se z okna a nepřestávala pečlivě sledovat jeho reakce. Kromě medicíny vystudovala i fyziologii, takže rozuměla reakcím těla a dokázala je interpretovat téměř s přesností detektoru lži – na rozdíl od něho s nimi ale zároveň uměla manipulovat, aby dosáhla kýženého výsledku.

Nastal čas pustit se do práce.

„Co děláte v ostatních budovách?“ zeptala se.

Cranston spustil ruku se složkou a obrátil se k oknu. „V křídle přímo před námi probíhá vyšetřování a nábor dárců.“

Lisa přejela pohledem třípatrovou budovu.

Tam tedy určitě odvedli Kat.

„Zbývající křídla slouží výhradně výzkumným účelům,“ dodal Cranston. „Provádíme zde reprodukční studie pro deset různých univerzit včetně tokijské a oxfordské.“

Lisa se otočila k oknu zády. „Předpokládám, že žádný biologický materiál, od vajíček až po embrya od mých pacientů, nebude využíván k výzkumným účelům bez jejich souhlasu.“

„Samozřejmě. Tento materiál získáváme z rozsáhlého dárcovského programu. Ujišťuji vás, paní doktorko, že naše výzkumné projekty jsou zcela oddělené od služeb poskytovaných klientům. Nikde nedochází k překryvu.“

„Výborně.“ Lisa se vrátila ke křeslu před Cranstonovým širokým stolem, posadila se a položila si kabelku do klína. „Budu k vám upřímná, pane doktore.“

„Říkejte mi Paule, prosím.“

Usmála se. „Musím vám otevřeně přiznat, Paule, že jsem zvažovala i jiná zařízení. Nakonec jsem výběr zúžila na vás a na kliniku u Filadelfie.“

„Chápu.“

Choval se pořád stejně zdrženlivě, ale Lise neunikl letmý záblesk touhy – přetáhnout cizího klienta bylo ještě lepší než získat někoho nového. V tom spočívala její návnada.

„Ale mohu vás ujistit,“ pokračoval Cranston, „že nenajdete druhé zařízení s takovým technickým vybavením, nejmodernějšími postupy a profesionalitou zaměstnanců, kteří dohlížejí na každou fázi procesu.“

Cranston zjevně chtěl získat seznam jejích imaginárních pacientů – ale jak moc?

Nejdřív se trochu stáhne, aby ho znervóznila. „To chápu a oceňuji to, Paule, ale Filadelfie je mnohem blíž Washingtonu. Musím zohlednit i nepohodlí v podobě daleké cesty. Čas mých klientů je velice drahý.“

Viditelně schlípl. „Proti tomu se nedá nic namítat.“

Teď mu dodá novou naději. „Ale vaše klinika má jednu významnou výhodu. Kromě hvězdné lékařské pověsti máte i jedinečnou pověst společenskou. Výtečný rodokmen, dá-li se to tak říct.“

„Jak to myslíte?“

„Amanda Gant-Bennettová.“

Při zmínce o Amandě mu zacukala oční víčka.

„Řada z mých pacientů se dobře zná s prezidentovou rodinou,“ pokračovala Lisa. „Znají delikátní situaci prezidentovy dcery a vědí, jak jste se o ni postarali. Washington je v mnoha ohledech malé město.“

Mírně se na něj pousmála.

Oplatil jí úsměv, přesně jak chtěla.

„Mám jednu konkrétní pacientku se stejným problémem: má neplodného manžela. Požádala mě, abych se vyptala na váš dárcovský program. Abych mluvila na rovinu slovy mé pacientky: když je dost dobrý pro prezidentovu dceru, je dost dobrý i pro mě.“

Obrátila oči v sloup, aby naznačila pobavené opovržení. „V jistých washingtonských kruzích záleží pouze na značce, ať už jde o nejnovější kabelku nebo sezónní módu. A platí to dokonce i při výběru zdravotnického zařízení nebo, jako v tomto případě, dárců spermatu.“

Cranston chápavě přikývl a propojil konečky prstů. „Pochopitelně nelze prozradit, kdo v daném případě daroval sperma, ale mohu vás ujistit, že každý dárce podstupuje pečlivou kontrolu včetně prověření rodinné anamnézy. Každý je taky hodnocen podle řady kritérií: fyzického vzhledu, inteligence, anamnézy, etnického původu a řady dalších.“

„A pokud by si někdo chtěl vybrat dárce, řekněme, stejných parametrů jako prezidentova dcera…?“

Teď už se usmíval klidněji, protože pochopil, jak ji získat na svou stranu. Taková je lidská přirozenost: když už člověk něco téměř drží, ale pak mu daná věc vyklouzne, chce ji získat zpátky o to silněji. Proto jsou hazardní hry tak návykové.

„Jsem si jistý, že by to šlo zařídit,“ řekl. „Neradi bychom o vás přišli.“

O tom nepochybuji.

„Výtečně.“ Odměnila ho nefalšovaným radostným úsměvem. „Šlo by získat seznam a popis takových dárců, abych mohla své pacientce dovézt něco hmatatelného? Jak se říká, co je psáno, to je dáno.“

Cranston se otočil k počítači. „Jistě. Chvilku strpení…“

Usadila se v křesle pohodlněji. Painter chtěl zkrácený seznam dárců, aby nemusel prověřovat příliš mnoho potenciálních biologických otců Amandina dítěte. Taky ale potřeboval přiřadit k anonymním dárcům pravá jména.

To znamenalo získat přístup k záznamům kliniky.

Zatímco Cranston pracoval u počítače, Lisa otevřela kabelku a předstírala, že kontroluje mobil. Stiskla tlačítko, jak jí Painter ukázal, a zasunula tenký telefon vedle polštáře, na kterém seděla. Celou operaci zamaskovala kabelkou. V mobilu byl zabudovaný bezdrátový mikrorouter, který Sigmě umožní, aby se napojila na server kliniky. Painter se jí to pokusil vysvětlit podrobněji, ale Lisa nebyla odbornice na elektroniku, a tak se prostě řídila instrukcemi: počkat, až se Cranston připojí k počítači a naťuká svoje heslo, pak aktivovat bezdrátový router a nechat ho běžet někde opodál.

Zaklapla kabelku.

Splnila úkol.

Připadalo jí to až příliš snadné, ale na druhou stranu tady neměly nastat žádné potíže.

Painter popsal její misi jako opatrné výzvědy. Místo aby Sigma vpadla dovnitř s plnou polní, Kat a Lisa měly jediný úkol: rozmístit po klinice sérii elektronických přístrojů – odposlechů, kamer a bezdrátových štěnic. Většinu z nich navrhl sám Painter tak, aby se snadno schovaly a nechávaly minimální stopu.

Časem nicméně lze najít všechno, varoval ji.

Důležitou podmínkou úspěchu tedy bylo nezdržovat se tu příliš dlouho.

A Lisa poslechla.

Zakrátko měla od doktora Cranstona vše potřebné včetně složky s informačními brožurami. Cranston ji doprovodil zpátky do haly, rozloučil se s tím, že se s ní brzy opět spojí, a Lisa se ocitla zpátky venku na parném slunci.

Nasedla do svého sedanu, přepychového pronajatého vozu značky Audi, který odpovídal její krycí historce. Nedokázala se však zbavit napětí. Kat se s ní měla setkat v hotelu v centru Charlestonu a Lisa se uvolní, teprve až ji uvidí. Pak už za ně veškerou práci odvede elektronika.

Vyjela z parkoviště na ulici. Pořád si dělala starosti o Kat a měla výčitky svědomí, že svoji partnerku opouští.

Utěšovala se tím, že Kat je profesionálka.

Tu nic nerozhází.

13.14

Co se tu sakra děje?

Kat přecházela po místnosti a sem tam zkontrolovala čas na svém mobilu. Už to byla hodina, co přišla na recepci. Měla být dávno venku. Vyplnila všechny formuláře a předala je stejnému muži, který ji sem přivedl a zamkl ji tady.

Řekl jí, ať zůstane sedět, protože předběžné schvalování nějakou dobu potrvá. Prý nejde jenom o papírování. Za pár minut vám lékař vyšetří pánev a udělá ultrazvuk. Dostanete malou částku za nabrání vzorku krve a poskytnutí vzorku moči. Do pěti pracovních dnů budete telefonicky informována, jestli jsme vás vybrali jako dárkyni.

Odrecitoval instrukce znuděným tónem, jako kdyby stejný proslov opakoval každý den nejmíň stokrát. A možná to tak bylo. Přes stěny slyšela, jak přicházejí další muži i ženy a jak se po celé chodbě otvírají a zavírají dveře.

Doufala, že se jí podaří zběžně prohlédnout dárcovské centrum a nasadit sem další pero s kamerou, možná dokonce že pronikne i do zbývajících dvou budov, kde probíhají výzkumy. To však nyní nevypadalo pravděpodobně – jedině že by si počínala s větší drzostí.

Přistoupila ke dveřím. V podrážce pravé boty měla schovaný univerzální paklíč a v levé botě zavírací vojenský nůž. Únik ze zamčené místnosti by se jí ale těžko vysvětloval, kdyby ji později chytili. Dalo se to udělat jednodušeji.

Hlasitě zaklepala a prosebně zvolala: „Haló! Potřebuju na záchod! Pomůžete mi někdo, prosím?“

Netrvalo dlouho a dveře se odemkly.

Očekávala, že uvidí stejného zřízence jako předtím, ale tentokrát se dívala na elegantní, štíhlou lékařku v bílém plášti a se šedýma očima. Zřízenec stál za ní s tácem, na kterém ležely zkumavky na odběr krve a několik injekčních stříkaček.

Jediné varování představovala skutečnost, že jedna ze stříkaček byla plná.

Než ale Kat stačila zareagovat, lékařka jí vrazila do břicha černou hůlku. Místností se rozlehlo elektrické prasknutí a Kat ucítila bolest, z níž se jí stáhly břišní svaly a podlomily nohy. Skácela se ke straně a jen tak tak se nezačala zmítat v křečích.

Lékařka to zjevně čekala, protože ji zachytila a spustila na podlahu. Zřízenec zavřel dveře a obešel Kat z druhé strany. I přes bolest z elektrického šoku Kat cítila, jak jí zabodává do krku jehlu.

Okamžitě ji začala pohlcovat tma.

Kat proti ní bojovala a uvažovala, jak ji dokázali odhalit. Byla přece tak pečlivá. Vytvořila si dokonalou identitu ženy, která se často stěhuje a nemá tu žádné rodinné ani jiné vazby, nic, co by se dalo snadno ověřit.

Bohužel se ukázalo, že právě to se jí stalo osudným.

„Zdá se, že je v nadprůměrné kondici,“ poznamenala lékařka směrem ke zřízenci a prohlížela si Kat jako kus dobytka na zemědělské výstavě. „Pozoruhodné. Podívejte se na ty vypracované svaly. Nevidím žádné vpichy ani jiné známky užívání drog. Víte jistě, že odpovídá standardům?“

„Všechno jsem zkontroloval, paní doktorko. Právě se přistěhovala. Nemá zaměstnání ani rodinu. Během posledního roku se přestěhovala už potřetí. Před Charlestonem žila v Gainesville a Atlantě. Nikdo ji nebude postrádat.“

Kat se definitivně propadla do černoty.

Z velké dálky k ní ještě dolehla slova: „V tom případě je to dokonale načasované. Před chvílí se mi ozvali ze Srubu. Požadují další testovací subjekty.“

Kat cítila, jak ji zvedá svalnatý zřízenec.

„Ze Srubu?“ zeptal se. „Máte představu, co tam s nimi vlastně dělají?“

„Věřte mi, že je lepší, když nic nevíte.“

19. kapitola

2. ČERVENCE, 20.20 DUBAJSKÉHO ČASU
DUBAJ, SPOJENÉ ARABSKÉ EMIRÁTY

Gray stál před hotelovými okny a vyhlížel na vyšperkované panoráma Dubaje, této smaragdové oázy na pomezí pouště a modrého moře. Mrakodrapy a věžáky ozářené myriádami světel se zvedaly z moderního centra obrovských nákupních středisek, hotelů a módních obytných komplexů, propojených stuhami neonů všech myslitelných odstínů. Při pohledu z větší dálky město připomínalo spíš zářící desku s tištěnými spoji.

Zdálo se být téměř nemožné, že ještě před pěti hodinami byl Gray v zemi pustošené válkou, hladomorem a suchem, v zemi, kde faktickou vládu drží v rukách piráti.

Teď se vznášel nad učiněným zázrakem.

Dubaj se rozrůstal dech beroucím tempem, jako fata morgana na poušti, s korunním klenotem v podobě Burdž Chalífy s více než dvěma sty patry. Jednalo se o nejvyšší mrakodrap na světě, který připomínal úzký horský vrcholek na břehu moře. Architekti z celého světa se nadále předháněli v tom, kdo zde vytvoří úžasnější projekt, podle všeho s jediným společným motivem: vzepřít se přírodním zákonům a živlům. V rámci jednoho města mohl člověk lenošit na slunečné pláži a o hodinu později jezdit na snowboardu v největším krytém lyžařském středisku na světě. A kdyby chtěl někdo spojit výhody obou světů, nově otevřený hotel Palazzo Versace nabízel vlastní chlazenou pláž, kde turisté nemuseli při opalování trpět horkem.

Nejvelkolepější z těchto projektů se však nacházel až za pásem pláží: slavné dubajské umělé ostrovy. Hotel sousedil s Palm Jumeirah, umělým souostrovím ve tvaru palmy, tak velkým, že ho bylo vidět z vesmíru. Pomyslný kmen vyrůstal z pevniny a dělil se na šestnáct vějířovitých listů, chráněných srpkovitým vlnolamem. Dva nové ostrovy se právě stavěly podél pobřeží, s cílem desetkrát prodloužit dubajské pláže.

Gray četl o dalších záměrech do budoucnosti: postavit podvodní hotel s půdorysem o rozloze sedmadvaceti akrů nazvaný Hydropolis, Němci navržený plovoucí palác vytvořený z ledu a pojmenovaný Modrý křišťál a ještě dále na moři částečně dokončený ostrov Utopie ve tvaru hvězdice, chráněný dalším srpkovitými vlnolamem a zamýšlený vzhledem ke své jedinečné izolovanosti jako turistické letovisko a sídlo nadnárodních korporací.

Zde v Dubaji se příroda musela sklonit před mnoha vznešenými sny.

„Musíte vyzkoušet tu sprchu, Pierci.“ Kowalski vyšel z koupelny s ručníkem kolem pasu. „Má trysky, který vás postříkají na všech správných místech – a taky na pár špatných.“

Zdálo se, že sny některých lidí nejsou tak vznešené jako sny jiných.

Gray se otočil k panoramatu města zády. Pořád ho bolela ramena a sprcha ho příliš nelákala.

Spíš dlouhá koupel.

Jeho skupina se nastěhovala do apartmá se dvěma ložnicemi. Kowalski s Grayem sdíleli jednu, Seichan byla v druhé. Tucker s Kainem si zabrali pohovku ve společné místnosti vybavené kulečníkovým stolem, barem a televizí s plochou obrazovkou. Gray slyšel puštěné vysílání BBC.

„Skočím se zeptat, jestli Tucker nechce prohrát pár babek v kulečníku,“ prohlásil Kowalski a zamířil ke dveřím. Cestou si natáhl župan a odhodil ručník na zem.

Gray vykročil ke koupelně.

Zatím nemohli dělat nic jiného než čekat na zprávu z velitelství Sigmy.

Painter shromažďoval údaje o letech do Somálska a ze Somálska a prověřoval všechny trasy, které by zavedly Amandu a její únosce do Dubaje. Zároveň procházel seznamy cestujících a celní údaje, přičemž hledal tváře, které odpovídaly Amandě – pro případ, že by se ji někdo pokusil propašovat do země na falešný pas. Tým analytiků kromě toho prohlížel záznamy bezpečnostních kamer z Dubajského mezinárodního letiště.

Gray příliš nedoufal v úspěch. Jeho skupina už strávila na letišti hodinu – obcházela všechny východy a výdejny zavazadel, jestli Kain nezachytí Amandinu stopu.

Bezvýsledně.

Třeba sem vůbec nepřiletěla. Nebo přiletěla a zase odletěla.

Gray si to ale nemyslel, i když nedokázal přesně říct proč. Jednalo se spíš o instinkt – jako kdyby na samém okraji vědomí tušil jakési vodítko, které mu zatím unikalo.

V koupelně otočil kohoutkem, vyzkoušel vodu a pomalu si svlékl košili. Na ramenou se mu látka lepila k popálené kůži, ale Gray ji s tichým zasténáním strhl. Zbavil se i zbytku oblečení a vlezl do vany.

Slastně se ponořil do horké vody.

Nechal kohoutek puštěný a sledoval, jak mu hladina stoupá k břichu. Předklonil se, objal si kolena a opatrně protáhl ztuhlou kůži na ramenou.

„Proboha, Grayi… tvoje záda vypadají strašně.“

Pootočil se ke dveřím. Stála v nich Seichan a bez ostychu se dívala na jeho nahé tělo. Gray byl příliš unavený, než aby se styděl. Oba se navzájem viděli v té nejlepší i nejhorší kondici. Co proti tomu znamenala trocha nahoty?

Vypnul tekoucí vodu. „Jsem v pohodě. Co se děje?“

„Nejsi v pohodě. Proč jsi někomu neřekl, že jsi tak ošklivě popálený? Dojdu pro lékárničku.“ Přistoupila k němu a podala mu satelitní telefon. „Hovor ze Sigmy.“

Gray si přiložil telefon k uchu. „Řediteli?“

„Jenom jsem vám chtěl sdělit poslední informace, Grayi, když mám teď volnou chvilku.“

Gray se ve vaně narovnal. „Nějaké stopy?“

„Obávám se, že ne. Prošli jsme všechny dokumenty i videozáznamy z letiště. Nepodařilo se nám najít žádný důkaz o tom, že jím Amanda někdy prošla. Budu pokračovat ve sledování letiště i přilétajících pasažérů, ale zároveň jsem rozšířil pátrání i na lety ven z města. Musíme počítat s tím, že ji možná přesunuli někam dál.“

„V takovém případě není pravděpodobné, že bychom ji někdy našli.“

Přinejmenším ne živou.

„Budu hledat,“ řekl Painter, „ale váš tým prozatím zůstane na místě. I kdyby ji někam přesunuli, možná to není nijak daleko, takže chci, abyste byli v pohotovosti.“

„Rozumím.“

Gray ukončil hovor ve chvíli, kdy se Seichan vrátila. Vzala od něj telefon, položila ho stranou a poklepala prsty na okraj vany. „Otoč se ke mně zády.“

Otevřela vojenskou lékárničku a vytáhla z ní krém proti popáleninám a gelový obvaz.

„Nepotřebuju, abys mě…“

„Mohla bych říct Kowalskému, ale myslím, že by se to ani jednomu z vás nelíbilo.“

Gray si ztěžka povzdechl, zvedl se z vody a sedl si na vanu. Seichan mu nejdřív opatrně osušila ramena. Gray v zrcadle koutkem oka zahlédl její odraz. Nanesla si do dlaní krém a přiložila je na jeho horkou pokožku.

Chladivá mast mu pronikala hluboko do kůže. Tiše zasténal.

„Bolí to?“

„Ne,“ odpověděl chraptivě.

Její ruce mu kroužily po ramenou i zádech a vyháněly nejhorší bolest. Gray se protáhl a uvolnil se ještě víc. Jeho dech se prohloubil a ztěžkl. Klížila se mu oční víčka.

Seichan mlčela. Slyšel jen její oddechování. Její prsty mu přejížděly po páteři od krku dolů. Gray se přistihl, že jí vychází vstříc – a nejen kvůli chladivým účinkům krému. Ve skutečnosti se mu do kůže vracelo teplo, ale ne od popálenin, ale z ohně planoucího hlouběji uvnitř. Jeho tělo zareagovalo na Seichanin dotyk a Gray se to neobtěžoval zakrýt. Ostatně ani nemohl.

„Grayi…“

V jejím hlase slyšel potřebu, která se vyrovnala jeho.

Chytil ji za ruku a podržel ji ve své. Váhal, jestli ji má odstrčit nebo naopak přitáhnout blíž, jestli si má zvolit nebe nebo peklo. Její jemné prsty se chvěly v jeho dlani jako pták, který se pokouší uletět.

Tentokrát ale ne.

Konečně se rozhodl a sevřel ji pevněji.

Vybral si nebe.

Otočil se k ní a jejich rty se střetly – a vtom mu došla pravda. Šokovaně ztuhl.

„Co se stalo, Grayi?“

Odtáhl se. Byl si čím dál jistější, že se nemýlí.

„Vím, kde je Amanda.“

23.32

„Měla byste ještě chodit,“ řekl doktor Blake a podepřel jí loket. „Pomůže to dítěti, aby se dostalo do lepší polohy.“

Amanda se šourala po jednotvárné bílé chodbě. Netušila, kde je ani jaká je denní doba. Vzbudila se před čtyřmi hodinami v nemocničním pokoji bez oken. Zdravotníci jí udělali další ultrazvukové vyšetření a vytáhli z ní jakýsi houbovitý předmět.

Doktor Blake vysvětlil: Když jste byla pod sedativy, zavedli jsme vám syntetický osmotický dilatátor, aby vám pomohl roztáhnout děložní hrdlo. Je to metoda ze staré školy, ale při přípravě na porod funguje dobře.

Teprve v tu chvíli si uvědomila, že se u ní snaží vyvolat předčasný porod. Protestovala, ale její námitky nechtěl nikdo slyšet. Dostalo se jí jen povýšeného ujištění, že je v pokročilém stupni těhotenství, takže dítěti ani jí nehrozí skoro žádné riziko.

To ji však neuklidnilo. Pamatovala si na rozhovor, který vyslechla na palubě letadla: plánovali, že její dítě rozřežou jako nějaké pokusné zvíře. Musela najít způsob, jak jim v tom zabránit.

Při chůzi si jednou rukou podpírala břicho, jako kdyby se snažila udržet dítě v bezpečí uvnitř, a silou vůle přemlouvala svoje tělo, ať se nevzdává. Ale před deseti minutami jí do pochvy zavedli prostaglandinový gel jakožto další krok k vyvolání porodu.

Nedovolím, aby mi vzali moje dítě.

Před sebou spatřila široké okno, ozářené světlem zvenku. Vymanila se z Blakeova sevření a vyrazila kupředu.

Možná je tu nějaká úniková cesta. Nebo podle něčeho poznám, kde jsem.

A hlouběji v jejím nitru číhala temnější myšlenka – neměla by raději skočit z okna a spáchat sebevraždu než dopustit, aby mučili jejího chlapce?

Dospěla k oknu a v hrůze uskočila. Zdrojem toho světla nebylo slunce, ale chladné zářivky sterilní biologické laboratoře. Vzpomněla si na podobné zařízení v Charlestonu, kde provedli její oplodnění in vitro. I tato laboratoř měla řadu pracovních pultů s mikroskopy. Všechny povrchy byly hladké a nástroje z nerezové oceli se oslnivě leskly.

Kolena se jí však podlomila z výzkumného projektu, který měla přímo před sebou: na podpěře nad regálem vysokým jako člověk visela lidská hlava bez těla. Zhruba třicet centimetrů pod tímto hrůzným předmětem obklopovala změť plastových trubiček lidské srdce s jakousi obdobou pacemakeru připomínajícího stříbrného pavouka. Srdce se každých několik vteřin stáhlo a lehce v závěsné síti poskočilo. Ještě pod ním visely v prosklené nádobě plíce připojené k ventilátoru, který je pravidelně nafukoval. V kalnějších nádobách pod plícemi Amanda tušila další orgány, ale s hrůzou stočila pohled jinam. Bála se, co ještě uvidí.

Její pozornost přilákal obličej oběti. Muž měl přelepená ústa a zpola zavřená víčka. Pahýl krku byl stažen obvazem, z něhož vystupovaly krvavé trubice a změť drátů vedoucích k přístroji pod regálem.

Jako kdyby někdo s děsivou výkonností rozmontoval člověka na jednotlivé díly.

Nedokázala se dívat ani o vteřinu déle a prudce se odvrátila. Narazila do doktora Blakea, který ji zachytil v náručí.

„Co to má znamenat?“ vyhrkla.

„Zachraňujeme životy,“ odpověděl klidně. „Pokračujeme v ruském výzkumném programu ze čtyřicátých let. Tehdy používali psy a zjišťovali, jak dlouho udrží jednotlivé orgány naživu. I před sedmdesáti lety s tehdejší nedokonalou technikou dokázali zajistit přežívání psích hlav po dobu několika dní. Hlavy byly natolik živé, že reagovaly na zvuk, pokoušely se štěkat a hýbaly ušima.“

Amanda zavrtěla konsternovaně hlavou.

„Možná to zní hrozně, Amando, ale tyto experimenty vedly ke konstrukci prvního plicního ventilátoru a prvního mimotělního oběhu. Takový pokrok techniky zachránil v následujících desetiletích tisíce životů.“

„Ale tohle…“ Amanda chabě mávla rukou k oknu.

„Náš výzkum je právě tak významný a průlomový. Zvířecí model má jistá omezení. A se stále rychlejšími pokroky v nanotechnologii, mikrochirurgii, neurovědách, kardiopulmonární medicíně a farmacii se nám nabízejí neomezené možnosti. Námi prováděné studie dlouhověkosti hlavních tkání nepovedou jen k záchraně životů, ale taky k jejich prodloužení.“

Slyšela v jeho hlase svaté nadšení. Blake se nepokrytě klaněl před oltářem chladné vědy bez sebemenších morálních zábran. Věřil v pravdivost svých přesvědčení stejně vroucně jako kterýkoliv kazatel, a jako každý oddaný následovník se snažil získat na svou stranu nevěřícího.

Amanda však na jeho víru nehodlala přestoupit.

Pohyb v laboratoři přilákal její pozornost zpátky k hororu za oknem. Ze zadní místnosti vyšla postava s podnosem chirurgických nástrojů, všimla si, že má diváky, a otočila se k nim.

Amanda ty chladné, vodové oči nad bílou rouškou poznala.

Petra.

Zároveň si vybavila, jak doktor Blake chválil její strašidelné schopnosti, jež se chystala uplatnit i na jejím dítěti. Těkala pohledem mezi Petrou a oddělenou lidskou hlavou. Zamýšlejí totéž udělat jejímu chlapci?

V uších jí zněla Petřina dřívější slova.

Uvolním se, až budeme mít její plod na pitevním stole.

Civěla na podnos s ostrými nástroji z nerezové oceli.

Zatočila se jí hlava a podlomila se jí kolena.

Proč? křičela v duchu. Čím je její dítě tak důležité pro tyhle ohavné „studie dlouhověkosti“? Co chtějí najít v jejím chlapci?

Petra přešla k pracovnímu pultu a položila na něj tác s nástroji. Ocel pronikavě zařinčela.

Víčka oddělené hlavy se zachvěla a otevřela.

Na Amandu se zadívaly mrtvé zorničky.

Amanda zaječela – do toho jediného výkřiku vložila veškeré hrůzy celého dne. Zhroutila se na zem a cítila, jak jí něco povoluje v břiše. Po vnitřní straně stehen jí stekla horká kapalina.

Doktor Blake k ní přiklekl a jednou paží ji objal. „Praskla jí voda!“ zavolal na Petru přes okno a podíval se na Amandu. Pohladil ji po noze. „Nebude to trvat dlouho.“

Amanda zavřela oči. Konečně věděla, kde je.

Jsem v pekle.

23.45

„Je v nebi,“ řekl Gray své skupině v dubajském hotelu a Painterovi ve Washingtonu.

Satelitní telefon byl přepnutý na hlasitý odposlech, a tak Gray znovu přikročil k velkému oknu s výhledem na město a pláže. Daleko odtud, skoro na obzoru, zářila uprostřed půlnočního moře jasná skvrna připomínající odraz měsíce. Nešlo však o jeho odraz ani o měsíc, ale o jiné nebeské těleso.

Gray dýchl na sklo a do vysrážené vodní páry načrtl prstem symbol.

Pěticípou hvězdu.

„Nový ostrov Utopie má tvar hvězdice.“ Gray se otočil k ostatním. „Ten chlapec v Somálsku říkal, že Amandu vezou do nebe. Možná jen špatně přeložil termín utopie a dal mu nejbližší význam, který ho napadal – nebeské místo. Nebo možná slyšel, že únosci míří na ostrov ve tvaru hvězdy, to znamená kousku nebe.“

„Nebo se jenom chytáte stébel,“ zabručel Kowalski.

Seichan stála s rukama zkříženýma na prsou. Ani na ni neudělaly Grayovy vývody velký dojem.

Gray si vzpomněl na krátkou intimní chvilku v koupelně. Během toho prchavého okamžiku se v jeho mysli rozplynuly všechny starosti o rodinu i probíhající misi. Vnímal jen prostou čistotu dotyků a budoucích možností. A hádanka, která mu neustále vrtala hlavou, náhle měla řešení. Odpověď se vynořila plně zformovaná a zářila s jistotou pravdy.

Možná ale přesvědčila jen jeho.

I Painter zareagoval poměrně vlažně. „Můžu se na to podívat. Ráno snad…“

„Nemůžeme čekat do rána. Do té doby třeba Amandu znovu přesunou nebo jí ublíží. Musíme využít těch několika hodin tmy, které nám zbývají.“

„Chcete rozjet velkou akci na základě pouhé předtuchy,“ namítl Painter. „Můžete odhalit svoji přítomnost a prozradit, že víte, kde je Amanda, a přitom za to nic nezískat.“

„Vím, že se nemýlím,“ řekl Gray.

„Jak si můžeš být tak jistý?“ zeptala se Seichan.

Gray se vrátil k oknu. „Kvůli tomu vlnolamu kolem Utopie, stejnému, jaký je vidět z okna u těch palmových ostrovů.“

Znovu dýchl na okno a do zamlženého skla doplnil k Utopii druhý prvek: srpek měsíce.

„Měsíc a hvězda,“ řekl a ukázal na symboly.

Seichan vydechla.

Kowalski zaklel.

Tucker pokrčil rameny. „Nechápu to.“

Gray si uvědomil, že Tucker neví nic o Bratrstvu. „Jde o základní znak tajné organizace, která v minulosti stála za teroristickými útoky po celém světě. Ředitel Crowe se už dřív domníval, že možná mají prsty i v Amandině únosu.“

„A to mi říkáte až teď?“ zavrčel Kowalski. „Kdybych to věděl dřív, vzal bych si na tuhle akci volno.“

Tucker přesto zavrtěl hlavou. „Srpek a hvězda. Takový symbol najdete na většině arabských vlajek. Emiráty jsou arabskou zemí. Tvar ostrova možná jednoduše odkazuje k islámskému znaku.“

Painter souhlasil. „Má pravdu, Grayi, ale přesvědčil jste mě, že stojí za to ten ostrov prozkoumat. Pověřil jsem skupinu analytiků, aby o něm shromáždili všechny dostupné informace. Už jsem si stáhl obrázek z internetu, s fotografiemi, jak pokračuje stavba budov na hlavním ostrově. Vypadá to impozantně. V několika už sídlí firmy a zbytek mají zarezervovaný korporace z celého světa. Podle všeho ostrov chrání přísná bezpečnostní opatření.“

„Proto jsem tam chtěl vyrazit ještě dnes v noci, za tmy.“

„To nepomůže.“ Zdálo se, že Painter čte nějakou zprávu. „Mají radarový systém, který monitoruje celé okolí. Postřehnou vás na kilometr daleko.“

„Tak se přiblížíme, jak to půjde nejvíc, a s potápěčským náčiním potom…“

„Možná mám lepší nápad,“ řekl Painter a dlouze si povzdychl. „V oblasti je jeden člověk, kterého bych mohl oslovit. Narazil jsem na jeho jméno v původních zpravodajských hlášeních z Dubaje. Je to hlubokomořský záchranář a má dvě ponorky, takže by vás snad mohl dopravit k Utopii. Momentálně pracuje na průzkumech dna v místě budovaného podmořského hotelu.“

„Hydropolis,“ vzpomněl si Gray na poslední přírůstek k dubajským turistickým atrakcím.

„Správně.“

Znělo to, jako by se Painterovi příliš nechtělo zatahovat do celé věci někoho dalšího, a zejména ne tuto osobu.

„Pane řediteli, jestli tomu chlápkovi nevěříte…“

„O to nejde. Je naprosto důvěryhodný. Pracoval na řadě vládních a dokonce i armádních projektů, které vyžadovaly nejvyšší bezpečnostní prověrku.“

„Tak v čem je problém?“

Painter si znovu povzdychl. „Dřív chodil s Lisou.“

Kowalski obrátil oči v sloup a zamumlal: „Hm, to vůbec nebude trapný.“

20. kapitola

2. ČERVENCE, 16.34 VÝCHODNÍHO ČASU
CHARLESTON, JIŽNÍ KAROLÍNA

„A Jack souhlasil, že vám pomůže?“ zeptala se Lisa.

Stála u otevřených balkonových dveří v drahém patře hotelu Harbourview Inn v historickém centru Charlestonu, s výhledem na řeku a park táhnoucí se podél nábřeží.

„Ano,“ odpověděl Painter. „Dokonce souhlasil s tím, že uchová tuhle půlnoční cestu v tajnosti před zbytkem posádky Deep Fathomu. Odveze je tam osobně.“

Lisa zavřela prosklené dveře a vrátila se do klimatizovaného luxusu. Její pokoj byl vybaven postelí s nebesy a dobovým uměním, část stěny z červených cihel byla ponechána bez omítky, jako dekorace, a nechyběl ani funkční krb. Tento okázalý přepych měl potvrzovat její krycí historku.

Na Jacka Kirklanda už nějakou dobu vůbec nemyslela. Setkala se s ním krátce po studiích na lékařské fakultě Kalifornské univerzity, když díky grantu Národní vědecké nadace pracovala na výzkumu fyziologických důsledků pobytu ve velkých hloubkách na lidské tělo. Jack byl kapitán pětadvacetimetrové záchranné lodě Deep Fathom s posádkou složenou z vědců a lovců pokladů. Prožili spolu krátký, vášnivý vztah, který vyhořel právě tak rychle jako vzplanul. Byl založen na tělesné přitažlivosti, ale neskončil proto, že by neusilovali o jeho záchranu – vlastně o ni usilovali dokonce několikrát denně. Při té vzpomínce se usmála. Uběhlo necelých deset let, ale připadalo jí, že se to všechno odehrávalo v úplně jiném životě.

Co se stalo s tou do bronzova opálenou dívkou v bikinách?

Ucítila bodnutí melancholie.

Painterův hlas ji vrátil do současnosti, k obavám, jež jeho telefonát na chvíli rozptýlil. „Kat ještě nedorazila?“

„Ne.“ Lisa se podívala na hodinky. Bylo skoro pět hodin. Sama se do hotelu vrátila před dvěma hodinami a očekávala, že se k ní Kat záhy připojí. Do té doby spolu neměly komunikovat a dávat najevo, že se znají.

„Tobě se taky neozvala?“ zeptala se.

„Ne. Když jsi před hodinou volala ty, napojil jsem se na její kamery. Ta, kterou nechala v recepci, pořád funguje, ale nezjistil jsem z ní nic, co by ukazovalo, kde Kat je. A zařízení, které jsi tam donesla ty, nadále přenáší data. Zatím ho nenašli, takže stahujeme spousty informací.“

„Je v nich něco o Amandě?“

„Dostal jsem tvůj e-mail s profily dárců, ale když jsme se pokusili najít Amandinu lékařskou složku, narazili jsme na zeď – nebo spíš na hradbu. Mám tady jednoho schopného programátora, který se pokusí ten digitální zátaras překonat, ale musí postupovat opatrně, aby nevyvolal poplach. Jestli Kat chytili, pochybuji, že by ta sledovací zařízení ještě pracovala. Určitě by je našli a zbavili se jich.“

„Tak kde tedy je?“

„Nevím. Možná ji vyšetřují lékaři, nebo ji zadržela ochranka, když se pokoušela dostat, kam neměla, a chvíli jí potrvá, než vyklouzne ven. Nebo ji zdrželo něco tak obyčejného jako dopravní zácpa. Musí se přece do centra vrátit autobusem.“

Lisa se uklidnila. Vzhledem k různým stavebním omezením jí trvalo hodinu, než prokličkovala s autem k hotelu. A Kat musela dvakrát přestupovat.

Snad má Painter pravdu…

Přesto se nedokázala zbavit pocitu, že se děje něco nekalého.

„Neměly jste se podle původního plánu sejít v hotelu v šest hodin?“ zeptal se Painter.

„To je pravda, ale proč se ti aspoň neozvala, jestli už je z kliniky venku?“

Painter se odmlčel. „Nevím,“ připustil nakonec. „Budeme sledovat všechno, co se dá, a počkáme do šesti hodin, jestli se Kat neohlásí.“

Lisa věděla, že ji čeká trýznivě dlouhá hodina.

Painter znovu promluvil – tentokrát ne na ni, ale na někoho, kdo zřejmě zrovna vešel do jeho kanceláře. Oddálil sice telefon od úst, Lisa však přesto slyšela, jak mu do hlasu proniká napětí. „Všechno mi pošlete,“ přikázal a dodal směrem k Lise: „Kat zapnula druhou kameru. Technici právě stahují její záznam a posílají mi ho do počítače.“

Lisinu pozornost přilákalo zaklepání na dveře. „Někdo klepe,“ řekla.

Ve sluchátku slyšela nějaké zvuky – následovalo Painterovo zaklení. „Liso, neotvírej! Zmiz tam odtud!“

Zapraštělo dřevo. Někdo kopl do dveří.

Lisa se v panice otočila.

Slyšela další kopnutí.

Dveře se rozletěly.

16.46

Kat spustila ruku a strhla z kovového stolku vedle nosítek kabelku. Její obsah se rozsypal po podlaze, ale Kat byla příliš zesláblá, než aby tomu mohla zabránit. Vyžadovalo veškeré úsilí, aby zvedla paži, mátožně sáhla do kabelky, nahmatala jedno z per se sledovacím zařízením a aktivovala kameru.

Uvnitř kabelky nemohla kamera nahrát žádné pořádné video, ale aspoň bude snímat zvuk. Totéž se ostatně momentálně dalo říct o Kat. Zorné pole měla stále zúžené do rozmlžené tečky a houpal se jí žaludek, ale slyšela dost na to, aby věděla, že někdo vběhl do místnosti, přilákaný rachotem věcí z převrácené kabelky.

„Asi sahala pro mobil.“

Vedle nosítek se objevila stinná postava a začala sbírat obsah kabelky. Podle hlasu to byl ten zřízenec zdřívějška.

Druhý hlas s mrazivým novoanglickým přízvukem její odhad potvrdil. Tohle musela být bezpochyby doktorka Marshallová, která předtím Kat uštědřila elektrický šok. „Říkal jste přece, že bude mimo ještě deset nebo patnáct minut, Royi.“

„Podle použité dávky na její tělesnou hmotnost měla být mimo. Jenom jsem si odskočil vzít čistý plášť a chystal jsem se ji svléknout na vyšetření.“

„Vždyť jsem vás varovala, že je mimořádně zdatná. Není jako ty podvyživené feťačky, které sem obvykle chodí. Měl jste se podle toho zařídit, Royi. Mohla si ublížit.“

„Omlouvám se. Už se to nestane.“

Podle jejich rozhovoru se zdálo, že ještě pořád neznají Katinu pravou totožnost a nevědí o jejím spojení se Sigmou. Ale kde je? Omámené otočila hlavu ke straně, aby se rozhlédla. Tušila, že neuběhlo příliš mnoho času. Poznala jen, že ji převezli do jiného pokoje, patrně v rámci téhož zařízení. Zdejší prostředí vypadalo sterilně. Oslňovalo ji až příliš mnoho světlých povrchů a ve vzduchu visel pach nemocniční dezinfekce.

Painterův instinkt ohledně kliniky se ukázal být správný. Něco se tu dělo. Jenže co? Proč ji uspali a unesli?

„Teď nemám čas na to, abych ji vyšetřovala,“ řekla doktorka Marshallová. „Můžete ji odvézt do její cely.“

Cely?

„Počkáme, až odezní účinky sedativa,“ dokončila lékařka. „Bude se s ní pracovat snadněji, když nebude bezvládná jako hadrová panenka. Kromě toho, čím dřív se naučí chovat, tím líp.“

Doktorka Marshallová poklepala do Katiných pojízdných nosítek elektrickým obuškem, aby zdůraznila, kdo je tady šéf.

Roy vytlačil Katina nosítka z místnosti na spoře osvětlenou chodbu. Nebyla tu sice žádná okna, ale Kat vycítila, že je pod zemí.

Roy přistoupil k zamčeným dveřím a otevřel je elektronickou kartou, kterou měl pověšenou na krku. Zavezl Kat do velké kruhové místnosti se stěnami natřenými uklidňujícím světle modrým odstínem, se stoly a tiše hrající televizí v pozadí. Na opačném konci místnosti byly dvojkřídlové ocelové dveře natřené výstražnou červenou barvou, patrně rovněž zamčené.

Kat si všimla polic s knihami, sprchového koutu a malých místnůstek – cel – po obvodu. Celkem jich bylo dvanáct a každou uzavíraly prosklené dveře s kovovým rámem.

V jedněch stála za sklem jakási žena v modré nemocniční košili a s nakrátko ostříhanými vlasy. V očích se jí zračil strach a smutek. Položila na sklo otevřenou dlaň, buď jako projev solidarity, nebo jako varování.

Kat nemohla nic dělat.

Přinejmenším prozatím.

Otočila hlavu ke straně a prohlédla si červené ocelové dveře. Až teď si nad nimi všimla symbolu kříže ozdobeného stylizovanou šroubovici DNA. Kat tušila, že ať tato klinika skrývá jakákoliv tajemství, odpovědi leží právě za tímto východem.

Teď ale měla bezprostřednější starosti.

Roy přešel k prázdné cele – podle všeho jich tu byla celá řada –, odemkl dveře a vzal Kat do náručí. Termín doktorky Marshallově hadrová panenka byl přesný. Kat se skoro nemohla hýbat, jako kdyby měla všechny končetiny zalité v betonu.

Zřízenec ji dovlekl k neustlané posteli v cele a neurvale na ni Kat hodil. „Už se o nic nepokoušej.“

Kat sotva dokázala sledovat, jak zřízenec odchází. Když za sebou zavřel dveře a odtlačil nosítka ke straně, všimla si na nich své kabelky a představila si zapnutou kameru uvnitř.

Bože, ať někdo poslouchá.

17.02
WASHINGTON, D. C.

„Pořád nemáme audio ani video,“ ohlásil technik.

Jiný muž zavolal z druhého konce místnosti: „Mám tu záznamy z bezpečnostních kamer v Harbourview.“

Painter ukázal na prvního technika. „Monitorujte všechny Katiny kamery.“ Přešel k druhému. „Ukažte mi ty záběry z Lisina hotelu.“

Pohyboval se po nervovém centru Sigmy jako příslovečné oko hurikánu. U půlkruhového pultu s počítači a monitory v zadní části místnosti pro něj pracovali další analytici, vlevo od něj se nacházela Katina kancelář. V potemnělé místnosti zářil jediný monitor, osvětlující mladou tvář jejího vrchního analytika, Jasona Cartera, který se právě hrbil nad klávesnicí a pracoval na jiném projektu.

V komunikačním centru panovala horečná aktivita – Painter se snažil zjistit, jaký osud potkal Kat a Lisu. Jedním uchem poslouchal, co se děje v místnosti, zatímco si levou rukou přidržoval v uchu sluchátko a čekal na další audio záznam z Katina sledovacího zařízení. Na dvou nástěnných monitorech běžela videa ze dvou aktivovaných per. Jedno zachycovalo recepci kliniky, druhý monitor zůstával tmavý.

Painter si poslechl rozhovor zaznamenaný druhým perem. Zdálo se, že Kat někdo omámil, unesl ji a nyní ji drží v zajetí.

Pak se ale spojení přerušilo.

Posledních dvanáct minut neměli žádný signál.

Painter nevěděl, jestli je Kat ještě na klinice, nebo jestli ji odvezli někam jinam. Pokusil se vystopovat její mobil, ale skončil ve slepé uličce. Někdo buď blokoval signál, nebo z telefonu vytáhl baterii.

Painter uvažoval, že osloví charlestonskou policii s žádostí o zásah proti klinice, ale k čemu by to bylo? Kat tam možná vůbec nebyla, a pokud ano, únosci by ji patrně zabili ještě dřív, než by soud stačil vydat povolení k prohlídce. Taková akce by zároveň upozornila na tajné vyšetřování Sigmy, které se týkalo Amandy a rodiny Gantových.

To se nesmí stát.

V duchu probíral různé možnosti a snažil se zklidnit svoje divoce bušící srdce. Jeho obavy prohlubovala další otázka, na niž neznal odpověď.

Kde jsi, Liso?

Když se dozvěděl o Katině vysílání, zrovna s Lisou telefonoval. Jakmile si uvědomil, že Kat má nějaké potíže, obrátil pozornost ke své přítelkyni, zejména poté, co o několik vteřin později do jeho kanceláře vpadl počítačový analytik s tím, že přenos dat z počítačů kliniky byl náhle přerušen.

Stačil ještě Lisu varovat, ale pak uslyšel zvuk vylamovaných dveří a linka ztichla.

„Tady je záznam z hotelu.“ Technik ukázal na monitor, na němž se odvíjely trhavé, neozvučené záběry z chodby. Byli na nich tři útočníci v lyžařských kuklách.

Takže vědí o kamerách.

Jeden muž zaklepal na dveře a zavrtěl hlavou. Druhý vzápětí dveře vykopl, všichni tři vpadli dovnitř a zmizeli z obrazu. V pokojích kamery nebyly, takže se nedalo zjistit, co se odehrálo uvnitř.

Painter se zatajeným dechem sledoval monitor. Musí se uklidnit. Panika nepomůže Lise ani Kat.

Po přerušení spojení s Lisou okamžitě zavolal hotelové ochrance a ohlásil útok. Velitel ochranky se mu ozval po pěti minutách. Bylo to nejdelších pět minut v Painterově životě.

Hlášení ho trochu uklidnilo, ale mnoho se z něj nedozvěděl: Útočníky jsme zahnali, ale pokoj byl prázdný. Našli jsme kabelku, mobil a cestovní zavazadlo, ale nikde nikdo.

Painter se díval na obrazový doprovod velitelových slov. Chodbou přiběhla dvoučlenná ostraha hotelu. Tři útočníci vyrazili z pokoje a jeden z nich vystřelil po strážných, kteří se tudíž museli zastavit a krýt. Trojice útočníků pak zmizela směrem ke schodišti.

Sousední analytik se otočil k Painterovi. „Pane řediteli, znovu se nám ozvala ostraha z Harbourview.“

„Přepněte je na mě.“ Když s nimi mluvil naposled, ještě prohledávali hotel, jestli někde nenajdou Lisu.

Ve sluchátku se ozvalo cvaknutí a drsný hlas štěkající rozkazy. Velitel ostrahy vzápětí oslovil Paintera.

„Musím vám bohužel oznámit, že jsme nikde v hotelu neobjevili ani stopu po vaší přítelkyni, pane. Vyslechl jsem zaměstnance i hosty. Nikdo neviděl, že by z pozemků hotelu odvlékali nějakou ženu.“

Painterovi se nepatrně ulevilo. Jestliže Lisa nebyla v pokoji a vyhnula se kamerám na chodbě i všem zaměstnancům, určitě unikla oknem.

Velitel ostrahy zřejmě dospěl ke stejnému závěru. „Je tady policie, ale vypadá to, že utekla.“

„Děkuji. Jestli se dozvíte něco dalšího…“

„Hned vám zavolám.“

Painter si představil, jak Lisa prchá ulicemi Charlestonu, bez peněz a bez telefonu, snaží se uniknout pronásledovatelům a netuší, komu může důvěřovat. Potřebovala se dostat na nějaké veřejné místo a zatelefonovat. Pak bude Painter moci zařídit, aby ji někdo vyzvedl. Na místo už letěli terénní agenti. Měli by dorazit do Charlestonu během hodiny.

Painter doufal, že tou dobou už bude vědět víc i o Kat. Ohlédl se na technika, který měl za úkol monitorovat Katina sledovací zařízení. Technik zavrtěl hlavou.

Pořád žádný signál z Katiny druhé kamery.

Painter zamyšleně přecházel po místnosti a snažil se sestavit nejpravděpodobnější scénáře. Lisina krycí historka praskla poté, co někdo objevil bezdrátový router v ředitelově kanceláři. Ale kamery dosud fungují, takže Kat nikdo neodhalil.

Nikomu ještě nedošla souvislost mezi Kat a Lisou.

Byla to jediná stříbrná nitka v temném mraku – ale on se jí chytil.

Když se otočil, cestu mu zastoupil Jason Carter. Teprve dvaadvacetiletý světlovlasý mladík byl hubený jako tyčka a původně sloužil u námořnictva jako Kat. Ta ho označovala za geniálního zpravodajského analytika, ale vyznal se i v počítačích. Z námořnictva ho vyhodili poté, co se naboural do serverů ministerstva obrany s obyčejným blackberry a podomácku upraveným iPadem – nebo se to aspoň povídalo. Kat ho následně získala pro Sigmu.

Dnes byl Jason bledší než obvykle. Vyčítal si, že patrně vzbudil pozornost někoho na klinice, když se pokoušel překonat poslední hesla v jejich počítačích, a tím uvedl Lisu v nebezpečí. Taky si dělal velké starosti o Kat, kterou obdivoval a uctíval.

Painter se ho pokusil rozptýlit, a proto mu dal za úkol dokončit kompilaci zpravodajských informací o Utopii.

„Pane řediteli, něco byste asi měl vidět.“ Ukázal ke Katině kanceláři.

Painter vstoupil dovnitř a zavřel dveře. Ve vzduchu pořád cítil závan jasmínové vůně po původní obyvatelce místnosti.

Jason ho odvedl k velkému monitoru, na kterém rotoval trojrozměrný obraz Utopie ve tvaru hvězdice. Povrch umělého ostrova se ježil věžemi, ve směru od cípů ramen ke středu čím dál vyššími, které připomínaly ostny skutečné hvězdice. A uprostřed se tyčila nejvyšší věž jako jakási natažená pyramida, jejíž špička vyrůstala do výšky sto sedmdesáti metrů.

„Kde jste sehnal tohle schéma?“

„Sám jsem ho udělal.“

„To bylo rychlé.“

Jason pokrčil rameny. „Ještě než nastaly ty problémy v Charlestonu, pověřil jste mě, abych se podíval na různé společnosti a firmy, které souvisejí s Utopií. Stáhl jsem si projektovou dokumentaci jednotlivých budov, doplnil jejich polohu podle GPS a všechno převedl do formátu 3D. Nejtěžší bylo zachytit různé úrovně dokončení jednotlivých věží. Hotové projekty jsem vystínoval šedě. Průhledné oddíly zobrazují patra a budovy, které jsou teprve ve stadiu příprav nebo se staví.“

„Zajímavé. Můžete tohle schéma poslat Piercově skupině?“

„Jistě, pane, ale kvůli tomu jsem s vámi mluvit nechtěl.“ Mávl k monitoru. „Tímhle jsem si jenom krátil čas, než mi přišly údaje o všech firmách, které investovaly do Utopie nebo si na ní pronajímají prostory. Hned vám to ukážu.“

Klepl na monitor a šedé schéma se rozzářilo barevnými skvrnami všech myslitelných odstínů. „Každá barva představuje jinou společnost s pronajatými prostory na Utopii,“ vysvětlil Jason. „Celkem jich je dvě stě šestnáct.“

Painter zíral na Jasonovo schéma. Grayův tým bude mít co dělat, aby prohledal celé tohle bludiště.

Jason ale podle všeho ještě neskončil. „Taky jste mi řekl, abych prošel firemní výkazy a finanční zprávy a zjistil skutečné vlastníky.“

Painter přikývl. Pověřil Jasona, aby pronikl pod vnější fasádu nejrůznějších nastrčených společností a holdingů a odhalil, kdo ve skutečnosti investuje čas i peníze do Utopie.

„Dalo mi to docela zabrat,“ řekl Jason s hrdým úsměvem a stiskl klávesu. „Podívejte se.“

Barevné body a skvrny na monitoru se začaly proměňovat: postupně přecházely v jiné odstíny a nakonec splývaly – dokud většina monitoru nezářila jediným, tmavě červeným odstínem.

„Jakmile člověk pronikne vrstvami nastrčených společností, zjistí, že sedmdesát čtyři celých čtyři desetiny procenta ostrova vlastní jediná mateřská korporace.“

Painter cítil, jak mu přebíhá mráz po zádech. Dokázal uhodnout odpověď. „Gant Corporate Enterprises.“

Jason k němu překvapeně vzhlédl. „Jak jste to věděl? Co má prezidentova rodina společného…?“

Painter se sklonil k monitoru a skočil Jasonovi do řeči. „Natočte schéma ostrova z ptačí perspektivy.“

Jason poslechl a obdivně hvízdl. Na monitoru se objevil zcela nový tvar, který dřív nebyl vidět.

„Úžasné,“ vyhrkl Jason. „Vytváří kříž.“

„Templářský kříž,“ upřesnil Painter tiše. Představil si symbol, který studoval teprve před pár dny. Znak Bratrstva.

Veškeré pochybnosti se rozplynuly.

Gantovi opravdu tvoří Bratrstvo.

A Grayův tým nevědomky pluje k jejich nejnovější pevnosti.

21. kapitola

3. ČERVENCE, 1.20 DUBAJSKÉHO ČASU
DUBAJ, SPOJENÉ ARABSKÉ EMIRÁTY

Gray vedl ostatní po dlouhém molu uprostřed obrovského přístavu. Úplněk a záře dubajského panoramatu zde měnily noc v den. Nad hladinou se rozléhala džezová hudba z nedalekého nočního klubu pod širým nebem a od moře foukal mírný vánek, který přinášel vůni moře a pach dieselových motorů.

Schůzku měli domluvenou v malém přístavišti na špičce umělého ostrova Palm Jumeirah, v odlehlé části přístavu, kde budou méně na očích.

Po Grayově levici se táhl dvoukilometrový kmen ostrova ve tvaru palmy, který se třpytil do noci světly hotelů a vil a jehož prostředkem vedla osmiproudová dálnice. Gray si neuvědomoval skutečnou velikost tohoto díla, dokud nekráčel po jeho břehu. Každý palmový list dosahoval délky půldruhého kilometru a lemovala ho honosná sídla. A po jeho pravici se v moři táhl desetikilometrový srpkovitý vlnolam, hostící další hotely a vodní parky. Nedaleko odtud se navíc konstruovaly nové, podobné ostrovy, každý větší než ten předchozí. Největší bude mít oproti Palm Jumeirah sedminásobnou rozlohu.

Megalománie dubajských projektů neunikla ani dalšímu členovi Grayova týmu.

„Na velikosti asi přece jenom záleží,“ poznamenal Kowalski s pohledem na obří zakotvenou jachtu, na jejíž zádi byl přivázaný soukromý vrtulník. Ani zdaleka se přitom nejednalo o největší plavidlo v dohledu. „Někdo si tady něco kompenzuje, jestli chápete, co tím myslím.“

Seichan kráčela vedle něj. „Všichni chápeme, co tím myslíte, Kowalski – proto nikdo z nás nekomentuje ty doutníky, které pořád cumláte.“

Vytáhl dlouhý doutník z pusy a zaškaredil se na ni. „Co to vykládáte?“

Seichan jen pokrčila rameny.

Tucker se shýbl a odepnul Kaina z vodítka. Belgický ovčák vyběhl kupředu se zvednutým čenichem i ocasem. Dubaj není město, které by bylo příliš přátelské ke psům, a Kain musel zůstávat celou dobu na vodítku, ale v takhle pozdní noční hodině nebyl v přístavišti nikdo, kdo by si stěžoval, že tu nějaký pes pobíhá volně.

Tucker kráčel za ním, ponořený do vlastních myšlenek.

U konce mola, dál od bohatství a nádhery moderního Dubaje, přibývalo prázdných kotvišť. Měsíční svit se odrážel od tmavé hladiny – tady už nemusel soupeřit s odlesky městských světel. Od moře vál příjemně chladivý vítr, na nebi se třpytily hvězdy a od pobřeží k nim doléhalo volání k modlitbám – bylo snadné v duchu se přesunout do jiné doby, do středověké éry Ali Baby a ztracených pouštních království. Přes výstřelky a extravagance Dubaje pod lesklým pozlátkem stále probleskoval starobylý svět s přízraky minulé slávy.

„To je dost, že jste přišli,“ ozvalo se ze stínů následujícího kotviště. Přesnou polohu mluvčího prozrazovala jen žhnoucí špička doutníku. Muž vstoupil do ostrůvku světla pod pouliční lampou. Měl na sobě černé bermudy, gumové sandály a rozepnutou bílou košili.

Gray se nervózně ujistil pohledem, že je tady ten muž sám. Kain žádné pochybnosti podle všeho neměl. Vyběhl k čekajícímu muži a přátelsky na něj začal skákat.

„Sedni, Kaine,“ napomenul ho Tucker.

„Mně to nevadí.“ Muž se předklonil a pohladil psa po hlavě. „Připomíná mi mého starého Elvise. To byl taky ovčák, i když německý. Copak je zač tenhle kluk?“

„Kain je belgický ovčák,“ odpověděl Tucker. „Malinois.“

„Hm. Nejspíš vojenský pes.“

„Správně. Dřív sloužil v armádě.“

„Jakou měl hodnost, jestli to není tajemství?“

„Major.“

Kowalski se na něj překvapeně podíval. „Moment. Major Kain? Váš pes měl vyšší hodnost než vy?“

Gray věděl, že nejde o nic neobvyklého. Vojenští psi měli vždycky o stupeň vyšší hodnost než jejich psovodi, aby se každé týrání mohlo projednávat u vojenského soudu. Ne že by Tucker někdy svému partnerovi ublížil.

Muž se narovnal a podal Grayovi ruku. „Jack. Jack Kirkland.“

Všichni se představili.

Kirkland měřil přes sto osmdesát centimetrů, měl lehce prošedivělé vlasy a podle jizev na boku měl za sebou pár bojových akcí. Nesl svou chlapskou, nestárnoucí mužnost s chlapeckým šarmem, který zapůsobil i na Seichan.

Gray ji ještě nikdy neviděl tak okouzlenou. Po jedné Kirklandově poznámce se dokonce zahihňala. To nikdy nedělala. Graye to – k jeho vlastnímu překvapení – trochu podráždilo. Během pár minut si Kirkland získal všechny na svou stranu.

Nebo skoro všechny.

Kowalski zavrtěl hlavou. „Co to kouříte?“

Jack se podíval na svůj doutník. „El Presidente z Kuby.“

„Páni…“ Kowalski se zklamaně zadíval na vlastní kuřivo.

„Na palubě Ducha jich mám celou krabici.“ Jack kývl k tmavému kotvišti. „Určitě bych se nezlobil, kdyby jednomu narostly nohy a někam odkráčel.“

Zamířil naznačeným směrem.

Kowalski zůstal stát na místě. „Ten chlápek je správnej.“

Gray zavrtěl hlavou.

Fajn, takže jsem přišel o všechny.

Přitočila se k němu Seichan, otřela se mu úmyslně o rameno a naklonila se k němu. „Páni.“

Toto jediné slovo Kirklanda dokonale popisovalo.

Gray s povzdechem následoval Jacka k přístavišti. Nebylo divu, že Painter tak váhal, jestli ho má oslovit. Kdybych byl na ředitelově místě, nechtěl bych Jacka vidět nikde do vzdálenosti tisíce námořních mil od Lisy.

Aspoň že Jack měl snubní prsten.

„Tady je,“ řekl Jack a zastavil se. „Moje nová pýcha a radost. Duch.“

Gray nic neviděl.

Jack seskočil z mola, jako kdyby se chtěl vykoupat, ale dopadl na pevný povrch. Až tehdy si Gray všiml zakotveného plavidla, které se lehce zhouplo pod Jackovou váhou. I tak bylo v tmavé vodě sotva vidět.

Trup ponorky zůstával pod hladinou. Nad ni vyčníval jen poklop velitelské věže a nepatrná část horní paluby. Důvod, proč se loď dala ve vodě tak těžko postřehnout, spočíval v tom, že vypadala, jako kdyby byla vymodelována ze skla.

Jack poklepal špičkou nohy na lesklý povrch. „Trup je z nového borosilikátového polymeru, pevného jako ocel, ale s nízkým indexem lomu, což je skvělé pro podvodní pozorování. A čím hlouběji se ponoříte, tím víc polymer ztvrdne. Samozřejmě jenom do určité míry, ale dnes to nechci zkoušet.“

„Chápu, proč jste ji nazval Duch,“ přikývla Seichan.

„Je to moje nová láska – má všechno, co může chlap chtít.“ Začal hrdě odpočítávat na prstech. „Nejnovější sonar a komunikační vybavení, joystick se systémem fly-by-wire, elektronickou kontrolu vznášivosti, rozšířenou zásobu vzduchu. Nejvíc mě ale dostávají její sexy křivky. Navrhl jsem ji podle starých miniponorek X-l. Je elegantní, rychlá a svůdná.“

Kowalski si nad tou nadsázkou odfrkl. „Nechcete s ní mít chvíli soukromí?“

„Pořád máte zájem o ten doutník?“ opáčil Jack.

Kowalski viditelně schlípl. „Pardon, neměl bych urážet ničí holku. Je sexy. Moc, moc sexy.“

„To už je lepší,“ přikývl Jack se širokým úsměvem. „Tak pojďte. Dojet k Utopii nebude snadné, ale kdo říkal, že cesta do nebe je jednoduchá?“

Gray se zadíval k obzoru. Přes Jackovu žovialitu se nedokázal rozveselit, protože věděl, že Amanda prožívá těžké časy.

1.30

Její tělo rozechvěl další stah.

Amanda vzlykala a po zarudlých tvářích jí stékaly slzy. Zvedal se jí žaludek a propocený župan se jí lepil ke kůži. Nejhorší bolesti zmírňovala epidurální injekce, ale i tak trpěla dost.

„Je roztažená na osm centimetrů,“ ohlásila Petra mezi Amandinýma nohama.

„Přesně podle plánu.“ Doktor Blake stál vedle jejího lůžka a sledoval průběh porodu. „To byl dobrý stah, ale dám vám další dávku pitu.“

Pit byl slangový výraz pro pitocin, lék urychlující porod.

Vstříkl jí ho do nitrožilní kanyly a podíval se na ni. Vzal ji za ruku, kterou měla připoutanou k posteli, a stiskl jí prsty.

„Chtěla byste další ledovou tříšť?“

Zaplavil ji vztek. Zaťala mu nehty do jemné kůže na zápěstí. „Jděte do prdele,“ vyštěkla na něj. Normálně nemluvila sprostě, ale teď jí to pomáhalo. „Vy zatracenej hajzle.“

„Donesu vám trochu tříště,“ odpověděl nevzrušeně, vyprostil ruku z jejího sevření a pohladil ji po paži. „Všechno jde jako po másle. Vedete si skvěle.“

Kolem postele asistovali další zdravotníci: sledovali její životní funkce, měnili špinavé prádlo, podávali nástroje. Dva z nich připravovali vyhřívanou postýlku pro očekávaného novorozence.

Blake se vrátil s malým papírovým kelímkem s ledovou tříští a přiložil jí ho ke rtům. Amanda ale odvrátila hlavu. Odmítala spolupracovat i v takové drobnosti.

Přála si, aby vzdorovalo i její tělo.

Nedovolím, aby dostali moje dítě.

Ale příroda, podpořená silnými léky, se nedala zastavit. O pár minut později jí v břiše vzrostl tlak, jako kdyby se hluboko v jejím nitru schylovalo k bouři či k nezadržitelnému přílivu. Pevně zavřela oči. Věděla, co se chystá.

Ne… prosím, ne…

Její prosba nebyla vyslyšena. Tělo jí zkroutila další vlna stahů. Vykřikla – ani ne tak bolestí, jako spíš zlostí, že prohrává poslední bitvu.

„Tlačte!“ vybízel ji Blake, ale jeho hlas zněl z velké dálky.

Vzpírala se, její tělo jí však v tu chvíli nepatřilo. Změnilo se v automatický stroj ukovaný v evoluční vysoké peci přežití. Ať chtěla nebo ne, vše v ní směřovalo k jedinému cíli: přivést na svět nový život a předat geny do další generace. Amanda nemohla dělat nic jiného než poslechnout.

Její břišní svaly se mocně stáhly.

Tkáň popraskala.

Vytekla z ní krev.

Bolest se stala něčím druhořadým.

„Už vidím hlavičku!“ vykřikla Petra vítězoslavně.

Amanda, uvězněná v násilném aktu porodu, znovu vykřikla a podvolila se nevyhnutelné síle. Poháněl ji nejzákladnější mateřský instinkt.

Ať někdo zachrání moje dítě.

1.44

Gray se otočil ve svém křesle na palubě Ducha čelem k zaoblené skleněné stěně ponorky. Reflektory plavidla ozařovaly temné vody kousek od Palm Jumeirah a několik metrů pod ním se míhalo písečné mořské dno.

Výsledný efekt byl krajně zneklidňující. Čirý borosilikátový trup umožňoval výhled do okolní vody. Jako kdybychom se vznášeli ve vzduchové bublině, pomyslel si. To ostatně nebylo tak daleko od pravdy.

Duch nebyl o mnoho víc než skleněný válec zúžený na koncích a poháněný vodíkovou baterií. Doplňkové elektrické, mechanické a technické systémy sloužily jako vnější kostra kolem obytných prostor.

Ze tmy se vynořovali zvědaví obyvatelé oceánu, přilákaní jejich světlem, chvíli na ně nehybně civěli a opět odplouvali do neznáma.

Gray si dovedl představit, co vidí.

Ponorka mu připomněla neonky, které kdysi jako kluk choval. Lehával hodiny na posteli a sledoval, jak rybičky plují v akváriu sem a tam. Neonky jsou známé především duhově zářícími modrými a červenými pruhy, ale Graye nejvíc upoutala jejich průhledná kůže, pod níž bylo vidět páteř, žebra a dokonce i tlukoucí miniaturní srdce. Teď si připadal podobně obnažený, jako kdyby ho spolkla nějaká gigantická verze neonky.

Musel nicméně připustit, že se mu nabízí ohromující výhled.

Na jednoho pasažéra však cesta až takový dojem neudělala.

„Tohle je celý špatně,“ zabručel Kowalski. Seděl proti Grayovi, jednou dlaní se opíral o skleněné okno a druhou měl položenou na stropě. Oči upíral pod svoje nohy. „Jak dlouho to bude trvat? Co kdyby nám došel vzduch?“

Gray uznával, že prostory ponorky jsou poněkud stísněné, zejména pro člověka Kowalského rozměrů. Jack pilotoval z kapitánského sedadla úplně vepředu. Čtyři křesla vzadu neponechávala přílišný prostor pohybu. Kain se musel uvelebit Tuckerovi na klíně. Neklidně se rozhlížel, špicoval uši a celý se chvěl.

Seichan, která seděla za Kowalským, položila obrovi konejšivě dlaň na rameno. „Uklidněte se. Máme spoustu vzduchu.“ Poklepala ho po zádech. „Mnohem víc bych se bála, aby sem nezačalo zatékat.“

Kowalski se prudce otočil a vytřeštěně se rozhlédl po kabině.

Gray po ní vrhl káravý pohled. Nepotřebovali mít na palubě obdobu panikařícího býka.

„Jak je to ještě daleko?“ zasténal Kowalski.

Odpověď se ozvala z místa pilota: „Musíme proplout celý Svět, abychom se dostali na místo určení.“

Jack stiskl tlačítko a nad ovládacím panelem se objevil zářící displej zobrazující mapu se stovkami ostrůvků vytvářejících obrysy sedmi kontinentů.

Gray v nich poznal další dubajský projekt. Svět představoval jedno z posledních zdejších děl: tři stovky miniostrůvků nedaleko od pobřeží, každý nabízený k prodeji soukromým zájemcům. Finanční problémy a eroze si nicméně vybíraly svou daň. Většina ostrovů zůstávala opuštěna a některé z nich už opět pohltilo moře.

Červená blikající tečka na displeji označovala postup plavidla umělým souostrovím.

Za oknem se tyčil vrchol jednoho z drobných ostrůvků. Když ho obeplouvali, z písku se vynořil velký rejnok a odplul do okolního šera. Kolem se objevoval stále bohatší podmořský život: po písečném dně pobíhali poustevníčci, rostly tu růžové sasanky a zelené řasy, za oknem se mihla osamělá barakuda a hejna rybek zářila stříbřitými odlesky všech možných barev.

Tucker náhle zaklel a Kain vyštěkl.

Gray se ohlédl – ze tmy se vynořilo hejno kladivounů a rychle jim proplulo nad hlavami. Všichni se mimoděk přikrčili. Nehrozilo jim skutečné nebezpečí, ale žraloci všem připomněli rizika, která na ně čekají v cíli cesty.

Po několika minutách nechali Svět za sebou a ocitli se v hlubších vodách.

Duch se ponořil do černých hlubin za příbřežním šelfem. Mdlá měsíční záře nad nimi pohasla. Jediným zdrojem světla tady byly jejich reflektory.

Ani to však nemělo trvat dlouho.

„Zhasínám,“ upozornil je Jack. „Pod sedadly máte brýle.“

Než je Gray stačil nahmatat, venkovní reflektory zhasly a ponorku pohltila tma. Kowalski se prudce nadechl. Do tmy zářil jen kontrolní panel, a i ten svítil tlumeněji.

Gray konečně narazil prsty na brýle s nočním viděním a nasadil si je na oči. Svět kolem ponorky osvětlovaly infračervené zářiče LED na přídi plavidla. Brýle umožňovaly vidět tuto část spektra a změnily původní jasné barvy v šedou škálu.

„Nemůžeme si to k Utopii přihasit s rozsvícenými světly,“ poznamenal Jack. „I když jsme pod vodou, někdo by si nás mohl všimnout. Naštěstí světla nepotřebujeme. Součástí ponorky je infračervený systém, který mi pomáhá při nočních výletech. Aspoň tak nevyrušujeme hlubokomořské obyvatele.“

A taky se hodí, když se člověk potřebuje někam přiblížit pokud možno nenápadně, jako například teď.

Hodlali proklouznout pod bezpečnostní sítí kolem ostrova. Hladinový radarový systém měl za cíl odradit pirátské lodě a zajistit, že žádná nepozorovaně nepřistane u břehu. Pobřeží navíc hlídali ozbrojení strážní a menší flotila motorových člunů.

Painter s Jackem už vybrali jiné přístupové místo, ale nejdřív se k němu museli dostat.

Duch plul dalších dvacet minut za tichého hučení motorů. Jack je udržoval kousek nad písčitým dnem a zručně se vyhýbal útesům.

Utopie se rozkládala šestnáct kilometrů od břehu a její základy byly v hloubce osmdesáti metrů. Jednalo se o zázrak techniky: o první umělý hlubokomořský ostrov. Displej na palubní desce nadále ukazoval jejich plavbu směrem od břehů. V horní části se objevil cíp ostrova a pomalu se rozšiřoval směrem dolů s tím, jak se Duch blížil ke svému cíli. Brzy viděli jedinečný tvar celého ostrova.

Tvar však nebyl ani zdaleka tím nejzajímavějším znakem komplexu.

Když se přiblížili ke špičce hvězdy, z temných vod se vynořil masivní betonový pilíř široký dvacet metrů. Za ním se tyčil celý les podobných sloupů. Takové bylo tajemství konstrukčního úspěchu Utopie.

Nešlo ani tak o ostrov jako spíš o obrovskou plošinu, na které spočívala pevnina.

Gray si četl o historii Utopie. Technické provedení nebylo nijak převratné ani nové – využívalo postupy vyvinuté před mnoha lety. Vzorem se stala ropná plošina Hibernia zkonstruovaná v roce 1997 u pobřeží Newfoundlandu. Stejná stavební společnost byla najata jako konzultant i pro tento dubajský projekt.

Utopie se v mnoha ohledech stavěla snadněji. Hibernia stála v hlubších vodách a navíc v oblasti, kde hrozily vysoké vlny, atlantické zimní bouře a ledové kry, které tam často připlouvaly. Zdejší moře bylo mnohem klidnější a přírodní rizika nižší. Lokalitu u Dubaje navíc investor vybral kvůli přirozenému příbřežnímu hřebenu, který stačilo vyztužit a rozšířit balvany a zhutnělým pískem, aby vytvořil ochranný srpek o délce šesti kilometrů.

Pod jeho ochranou pak pomalu rostla Utopie. Podobně jako v případě Hibernie a dalších ropných plošin se v zásadě jednalo o stavbu využívající jako důležitý konstrukční prvek gravitaci, což znamenalo, že se zatížením rostla její stabilita. Hibernia byla vyšší, ale Utopie ji zase předčila šířkou – šlo v podstatě o obdobu dvaceti ropných plošin propojených konstrukcí plástvovitého vzoru do tvaru pěticípé hvězdy. Na masivních základech, které sahaly do hloubky pěti metrů pod hladinou, se pokračovalo stejnými metodami jako při stavbě Palm Jumeirah: na vrstvu balvanů se nasypal písek a vše se zhutnilo do tvrdosti betonu.

Během pěti let tak z moře vyrostl nový ostrov.

„Teď nás čeká ta obtížná část,“ řekl Jack.

Navedl Ducha do mamutího pralesa betonových pilířů vyztužených ocelí, které podpíraly celý ostrov. Sloupy se zvedaly z mořského dna, kam byly ukotveny hromadami balvanů a další zátěží. Jack zpomalil, takže se ponorka pohybovala sotva krokem.

Gray zaklonil hlavu a vyhlédl přes čirý strop plavidla. Vysoko nad sebou rozeznal spodní plochu základové plošiny a představil si drtivou tíhu věží, které na ní stojí.

Kowalski zasténal.

Tentokrát ho Seichan nepopichovala.

Ponorka se najednou zhoupla a naklonila se ke straně.

Jack zaklel a rychle plavidlo vyrovnal. „Pardon,“ omluvil se. „Jsou tu dost ošidné proudy. Jedním z vedlejších zdrojů energie pro ostrov jsou přílivové turbíny poháněné každodenním oceánským dmutím a prouděním. Ty nám významně ztěžují plavbu.“

Minulo pět dalších, nesnesitelně se vlekoucích minut. Ostrov byl široký tři kilometry, ale Grayově skupině stačilo urazit jen čtvrtinu této vzdálenosti. I tak měli všichni nervy napjaté k prasknutí.

„Podle sonaru jsme na místě.“ Jack ukázal nahoru.

Všichni se pátravě zadívali naznačeným směrem. Vysoko nad nimi ve tmě zářila malá hvězdička. Jack k ní zamířil ve spirále kolem jednoho z pilířů.

Jak stoupali, hvězda zářila stále jasněji. Nakonec se ukázalo, že se jedná o jeden z několika otvorů v základové plošině, které byly do projektu začleněny s cílem zmírňovat působící tlak a pnutí. Architekti ovšem této konstrukční nutnosti využili a změnili ji v nápaditou dekoraci.

„Vypínám infračervené zářiče,“ oznámil Jack. „Můžete si sundat brýle. Měl by tu být dostatek normálního světla, abyste viděli.“

Gray si stáhl brýle z hlavy. Černobílý svět se rozjasnil do akvamarínových odstínů. Ostrůvek světla nad nimi je zaléval svou září.

Jack nastavil řízení tak, aby se ponorka vznášela na jednom místě, a vyčerpal zátěž. Duch hladce vystoupal otvorem v plošině připomínající šest metrů silnou oplatku z betonu a oceli. Vzápětí beton nahradila písečná pláž.

Opatrně vypluli kupředu. Gray viděl, že už mají zase pod nohama písek. Jack nepřestával sledovat malý monitor uprostřed palubní desky, kam se přenášel obraz z vysunutého digitálního periskopu. Gray mu nahlédl přes rameno.

„Zdá se, že je čistý vzduch,“ řekl Jack.

Hučení motoru ztichlo a o několik vteřin později se příď plavidla jemně zastavila o písečnou pláž.

„Dál nemůžu,“ obrátil se k nim Jack. „Horní poklop je pár centimetrů nad hladinou. Cestou na břeh si namočíte nanejvýš boty.“

Jack se ve svém odhadu nicméně zmýlil. Než Gray ucítil pod nohama suchý písek, byl promočený až po kolena, a Seichan si nevedla o nic líp. Jako poslední vystoupili Tucker s Kowalským a společně vyzvedli z nitra ponorky Kaina.

Gray shromáždil svůj tým pod palmovým hájkem. Dalo se těžko uvěřit, že se pod zdánlivě klidným povrchem skrývá konstruktérské peklo pilířů, balvanů a zátěže. To vše představovalo příkrý kontrast ke světu nahoře.

Kowalski se užasle rozhlédl.

Kolem se vlnily kopce porostlé šlechtěným trávníkem, na němž tu a tam vyrůstaly jednotlivé palmy. Za zelení se tyčily mohutné věže vytvářející palisádu ze skla a oceli. Některé budovy byly tmavé a obklopovaly je jeřáby – jejich výstavba ještě neskončila. Jiné zářily do noci na znamení, že už jsou obydlené a používané.

O něco blíž si Gray v okolním parku všiml úseků nakrátko posekaného trávníku s očíslovanými vlaječkami a měsícem osvětlených stříbřitých písečných pruhů.

„Přistáli jsme u mizernýho golfovýho hřiště,“ zavrtěl hlavou Kowalski. „Musíte uznat, že Arabáci umějí pracovat s tím, co mají k dispozici.“

To byla pravda.

Gray se vrátil k jezírku, které ostrovu sloužilo na mnoho způsobů: jako krajinotvorný prvek, jako přístupové místo k vodě a jako nutná součást konstrukce.

Jack zůstal na palubě Ducha, ale teď se vyklonil z poklopu a trhl palcem ke středu vodní hladiny. „Budu čekat támhle a vyhlížet vás periskopem. Jestli se nebudete moct vrátit sem, máte můj rádiový maják. Zapněte ho a já vás najdu.“

„Díky.“ Gray si poklepal na kapsu košile, kam si uložil Jackův vysílač.

Jack ještě zaváhal a po tváři se mu rozlil rozpačitý výraz, jako kdyby se chtěl na něco zeptat, ale nevěděl, jak do toho.

„Copak?“ pobídl ho Gray.

Jack si povzdychl. „Možná bych se neměl ptát… ale jak se má Lisa?“

Gray z Dubaje volal Painterovi, takže věděl o problémech, do nichž se Lisa s Kat dostaly. Při zmínce o Lise se mu žaludek opět stáhl starostmi. Na to se ale Jack neptal. Gray si v jeho očích přečetl skutečnou podstatu otázky.

Je šťastná?

Gray odpověděl co nejupřímněji, ale pokud šlo o momentální situaci, nejlepší podle něj bylo zalhat.

„Má se skvěle.“

22. kapitola

2. ČERVENCE, 17.46 VÝCHODNÍHO ČASU
CHARLESTON, JIŽNÍ KAROLÍNA

Dostaň se někam do bezpečí… pryč z ulic, ale zůstaň na veřejnosti.

Tuhle instrukci si Lisa opakovala v duchu. S každým krokem po sluncem rozpálené East Bay Street jí nohou projížděla bolest, ale snažila se nekulhat.

Když na ni Painter vykřikl do telefonu, aby zmizela z hotelového pokoje, ani na vteřinu nezaváhala. Každé ráno uběhla šest kilometrů, většinu večerů cvičila jógu a její bratr, který byl profesionální horolezec, ji taky leccos naučil.

Potřebovala volné ruce, a tak v panice odhodila mobil, odvrátila se ode dveří a vyrazila k balkonu. Slyšela, jak se za ní s hlasitým bouchnutím otvírají dveře, ale to už se přehupovala přes kovové zábradlí. Rukama se držela tepaného železa a s volně visícíma nohama ručkovala po zábradlí, jak nejníž to šlo. Pak se pustila. Naštěstí měla pokoj jen na druhém podlaží, takže bez problémů doskočila na zem.

I přes kvalitní obuv dopadla natolik tvrdě, že si vyvrkla levý kotník. Když se podívala nahoru, z balkonu jí pohled oplácel maskovaný útočník. Muž pozvedl pistoli, ale Lisa skočila mimo palebnou linii pod balkon. Nad ní se ozval křik – pak výstřel z pistole.

Utekla.

Neměla žádný plán, jen se chtěla co nejvíc vzdálit od hotelu. Mohla si vybrat mezi útěkem do parku na nábřeží a útěkem do bludiště úzkých uliček mezi historickými domy s malebnými verandami a zahradami hýřícími barvami. Zvolila si druhou možnost, protože nedůvěřovala otevřenému prostranství parku. V ulicích, obchodech a kavárnách se navíc pohybovali turisté i místní obyvatelé a Lisa instinktivně věděla, že se musí držet na veřejně přístupných místech.

Trvalo jí dvacet minut, než se trochu uklidnila a než se jí snížila hladina adrenalinu v krvi natolik, aby dokázala přemýšlet. I tak se pořád ohlížela přes rameno – ne že by věděla, na jaké tváře si má dávat pozor nebo kolik lidí po ní pátrá. Hrozbu mohl představovat každý. Byla bez peněz i bez telefonu a v cizím městě neznala nikoho, komu by mohla důvěřovat. A tak se ozvala jediné osobě, která jí mohla pomoct.

Půjčila si telefon od jednoho zákazníka na předzahrádce kavárny a zavolala Painterovi. Nedokázala by říct, komu z nich se víc ulevilo, že slyší hlas toho druhého, ale Painter udržoval rozhovor na profesionální úrovni. Přikázal jí, aby nezůstávala na ulici, protože se obával, že ji útočníci pořád hledají.

Ale buď pořád na veřejnosti…

To znamenalo, že si Lisa potřebovala najít nějaký krytý veřejný prostor: bar, restauraci nebo hotelovou halu.

Její pozornost přilákal rozruch ve vedlejší uličce dlážděné cihlami, kde se shromáždil hlouček žen ve slavnostních šatech a mužů ve smokinzích. Všichni se smáli a vřele se objímali na uvítanou. Zdálo se, že v restauraci právě probíhá svatební nebo zásnubní hostina, a z přepychového ošacení účastníků i z lehké povýšenosti znějící v jejich karolínském přízvuku vyzařovala atmosféra starých peněz.

Výborně.

Přinutila se nekulhat a dotkla se vlasů, aby se ujistila, že vypadá dost reprezentativně, aby mohla vstoupit do podniku takového formátu. Doufala, že večírek probíhá v soukromém salónku a že se jí podaří získat místo v hlavním sále nebo u baru.

Nad vývěsním štítem restaurace blikala malá plynová lampa.

U McCRADYÚ.

Lisa se s omluvou protáhla mezi účastníky večírku – jak očekávala, mířili po schodech nahoru, do soukromého salónku. Vykročila k pultu číšníka.

„Dobrý den. Obávám se, že nemám rezervaci, ale doufala jsem, že i tak dostanu stůl.“

Štíhlý mladík se na ni usmál. „To by takhle časně večer neměl být problém. Vydržte chvilku, prosím.“

Lisa se o pár kroků vzdálila, ale zůstala stát. Bála se, že pokud si sedne, už nevstane. Noha ji bolela až ke kolenu. Přečetla si informační tabulku o restauraci, aby se trochu rozptýlila. Budova byla údajně postavena v roce 1788 a během staletí sloužila jako skladiště, hostinec a dokonce i nevěstinec. Jednoho velkého večírku se tu prý zúčastnil i George Washington – Lisa doufala, že ne v éře vykřičeného domu.

S takovým historickým zázemím nebylo divu, že si charlestonská smetánka vybrala právě tuto restauraci. Ze salónku v prvním patře k ní doléhal smích a hudba.

Do haly vstoupilo několik opozdilců. Podle množství krajek a záplavy načesaných bílých vlasů se jednalo o dámy z nejvyšší charlestonské společnosti.

„Pojďte, prosím, za mnou,“ oslovil Lisu číšník. „Váš stůl je připraven.“

Jedna ze starších žen se podívala jejím směrem a zhodnotila ji z výšin své společenské třídy. Pak se naklonila ke svým společnicím a něco jim pošeptala. Na Lisu se zkoumavě zahledělo několik dalších párů očí.

Lisa si rozpačitě uhladila šaty a vykročila za číšníkem.

Spiklenecky jí vysvětlil: „Je plesová sezóna. Nahoře pořádají menší debutantský banket.“

Lisa mimoděk zvedla pohled ke stropu a představila si večírek plný šifónu a diamantů, oficiální představení mladé dámy jejím protějškům z vysoké společnosti. Takové plesy dříve sloužily jako staromódní seznamky, na kterých se dcery způsobilé ke sňatku setkávaly s dostupnými svobodnými mládenci z odpovídajících vrstev.

V podstatě něco na způsob dobytkářského trhu pro aristokraty.

„Je to velice významná událost,“ dodal číšník cestou ke stolu a zamrkal. „Nějaká praneteř nebo vzdálená sestřenice prezidenta.“

Lisa se hned cítila o něco líp. Sem si jistě nikdo nedovolí vpadnout. Procházela hlavním sálem a snažila se co nejlíp zakrývat kulhání. Přesto na ní muselo být něco vidět, možná bolestně stažené koutky úst, možná lesk potu na pleti.

„Jste v pořádku, madam?“ zeptal se číšník, když dospěli ke stolu, a povytáhl jí židli.

„Jistě, děkuji.“ Toporně se na něj usmála. „Jen mám za sebou dlouhý den nákupů.“

„Rozumím,“ přikývl taktně, ale přejel ji zkoumavým pohledem. Patrně si všiml, že Lise chybí kabelka. „Čekáte ještě někoho?“

Lisa se podívala na hodinky. Doufám, že ano. Painter jí řekl, ať si najde nějaké místo a zavolá mu. Už pro ni mířili zaměstnanci Sigmy. Snad za ni taky uhradí účet. Zvedla nápojový lístek. Potřebovala nějaký životabudič do vysoké sklenky, bez ledu.

„Myslím, že se moji společníci trochu opozdili,“ řekla. „A obávám se, že jsem si zapomněla mobil. Máte nějaký podnikový telefon, který bych si mohla půjčit?“

„Hned vám ho přinesu.“

„Výborně, děkuji.“

Opřela se a poslouchala šumění tichých rozhovorů časně večerních hostů. Z dřevěných stropních trámů, naolejované prkenné podlahy, cihlových stěn a vysokého krbu, v němž by se mohla postavit, sálala příjemná koloniální atmosféra.

Číšník se vrátil s telefonem a Lisa si objednala whisky. „Jednoho šedesátiletého macallana, prosím.“

Bylo to drahé pití, ale předepsala si ho jako lékařka.

A náklady rozhodně uhradí Sigma.

Zavolala na Painterovu bezpečnou linku – nejen aby ho informovala, kde je, ale taky aby zjistila, jestli Painter ví něco nového o Kat.

V telefonu cvaklo a Painter se okamžitě zeptal: „Kde jsi?“

Lisa mu nadiktovala adresu.

Painter ulehčeně vydechl. „Za patnáct minut tě vyzvedneme. Zůstaň na místě.“

„Nikam se nechystám.“

Objevil se číšník s jejím drinkem. Rozechvělou rukou zvedla sklenku s whisky a usrkla si, aby se uklidnila. Cítila, jak se kvalitní nápoj odpařuje na povrchu jejího jazyka a jak jí po polknutí zahřívá jícen až po žaludek.

„Tady jsem v bezpečí,“ dodala v pokusu uchlácholit Paintera i sebe. „Mám drink a všude kolem mě jsou lidi. Charlestonská elita.“ Slyšela, jak k ní shora doléhá plesová hudba. „Dokonce tu zrovna probíhá večírek. Nějací vzdálení příbuzní prezidenta Ganta. Ačkoliv tady v Charlestonu asi na nějakého Gantova příbuzného narazíš na každém rohu.“

Painter se prudce nadechl. „Poznal tě někdo z nich?“ zeptal se rychle.

Pobaveně si odfrkla. „Jistěže ne. Proč by mě někdo z prezidentovy rodiny měl…?“

„Víš to jistě?“

Konečně postřehla paniku v jeho hlase. Zvedla oči ke stropu, odkud k ní doléhaly hlasy a smích. Vzpomněla si na to, jak se na ni podívala ta vznešená dáma a najednou začala něco šeptat svým společnicím.

„Co se děje, Paintere?“

„Musíš tamodtud zmizet – hned.“

Lisa se podívala na drahý drink ve své ruce. „Nemám jak zaplatit. Jestli teď zdrhnu, způsobím pozdvižení a přilákám k sobě víc pozornosti.“

Navíc si nebyla jistá, jestli s pochroumaným kotníkem vůbec dokáže „zdrhnout“. Když teď pár minut seděla, nohou jí při sebemenším pohybu projížděla bodavá bolest až ke kyčli.

Ztišila hlas. „Co si necháváš pro sebe? Sotva chodím… Musím vědět, co mi hrozí.“

Ticho se protahovalo. Představovala si, jak si Painter přejíždí prstem po vrásce mezi obočími a přemýšlí, kolik toho může prozradit. Nebo zvažuje příští krok. Během let strávených v ředitelském křesle se tato vráska prohloubila – a častým mnutím se jí jistě nezbaví.

„Pověz mi to,“ vybídla ho, unavená ze všech polopravd a tajností.

Konečně odpověděl. „O tomhle jsem neřekl nikomu, ani Kat nebo Grayovi, nikomu v Sigmě. Dokonce ani tobě. Nejdřív se jednalo jenom o mlhavé podezření, ale před pár minutami se mi dostalo zásadního potvrzení.“

„O čem?“

„O Bratrstvu.“

Lisa ztuhla. Věděla o Painterových obavách, že Amandin únos může mít na svědomí tato zločinecká organizace. Získal snad důkaz?

Další slova Painter pronesl opatrně, jako kdyby poprvé zkoušel, jak znějí nahlas. „Vím, kdo Bratrstvo řídí.“

„Kdo?“

„Prezidentova rodina.“

Chvíli trvalo, než Lise došly plné důsledky Painterova šokujícího sdělení. Určitě žertuje. V duchu se pokoušela poskládat všechny kousky skládačky. Mohl by mít pravdu? Dospěla k jedinému závěru.

„To není možné,“ hlesla chabě.

„Proto jsem o tom nikomu neříkal, dokud jsem neznal celou pravdu. Vysvětlím ti to, jakmile se vrátíš do Washingtonu.“ Odmlčel se a varovně dodal: „Ale teď už chápeš, Liso, že tamodtud musíš zmizet, tak nenápadně, jak to půjde.“

Přes svoje obavy musela bojovat se zlostí namířenou proti Painterovi – proč jí to neřekl dřív? A nejen jí. „Co je s Kat?“

„O tu si nedělej starosti… Hlavně odejdi z té restaurace.“

Lisa mu to slíbila a zaklapla telefon. Nevěřícně vzhlédla ke stropu. Musela Painterovi důvěřovat. Obrátila do sebe zbytek whisky, aby si dodala odvahu – u tak kvalitního pití bylo hříchem, že ho nevychutnávala pomaleji, ale za daných okolností to nešlo.

Opatrně se zvedla a jednou rukou se opřela o židli. Teď už zranění maskovat nedokáže. Dokulhala k pultu číšníka.

„Určitě jste v pořádku, madam?“

Nejsem. Ani v nejmenším.

„Jsem,“ zalhala a zvedla telefon. „Mám tady špatný signál. Můžu dokončit hovor venku?“

„Zajisté. Pomůžu vám.“

„Není třeba.“ Odspěchala ke dveřím a ven na ulici. Udělala několik kroků, ale na nerovné dlažbě zakopla a zapotácela se.

Jakýsi muž jí přiskočil na pomoc a zachytil ji.

„Děkuji…,“ zamumlala – ale pak zvedla oči a spatřila doktora Paula Cranstona, ředitele charlestonské kliniky asistované reprodukce.

Do boku se jí zaryla hlaveň pistole.

Zezadu k ní přistoupili další dva muži.

Cranston se usmál. „Milá paní doktorko, je nejvyšší čas, abychom pokračovali v našem rozhovoru.“

Kývl na svoje společníky, kteří sevřeli Lisiny paže, dost tvrdě, aby jí způsobili modřiny – to nicméně představovalo nejmenší z jejích starostí.

Vzhlédla k jasným světlům večírku v prvním patře. Večerem se nesly tóny klavíru.

Cranston káravě mlaskl. „Dokážu uhodnout, co si myslíte, ale nebojte se, takovou smůlu nemáte. Tato větev rodiny neví nic důležitého, umí jen utrácet peníze a ohrnovat nos nad obyčejnými lidmi. Ne, sledujeme vás už od hotelu. Měl jsem svoje lidi i venku, když jste tak pohotově unikla.“

Lisa na něj mlčky hleděla.

„Doufali jsme, že nás zavedete ke svým spolupracovníkům,“ dodal Cranston a vytáhl z kapsy Katino pero se sledovacím zařízením. Zřejmě ho našli v recepci, ale pořád netušili, kdo ho tam dal.

„Škoda.“ Cranston pokrčil rameny a vykročil s ní od restaurace. „Zdá se, že budeme muset přitvrdit. V každém případě ale vašeho společníka najdeme.“

18.16

Kolem Katina levého ucha projel se bzučením elektrický zastřihovač a k zemi se snesl chumáč dlouhých, kaštanově hnědých vlasů. Kolem jejího křesla už takových chumáčů leželo mnohem víc.

Kat měla dosud zdřevěnělý jazyk od sedativ. Seděla v kruhové místnosti na kovovém křesle a od chladného kovu ji oddělovala jen tenká nemocniční košile. Zápěstí měla spoutaná za zády, takže jí nezbývalo než toto ponížení snášet – takový byl ostatně zjevně smysl úplného oholení: zlomit ji.

Druhá vězeňkyně, zhruba pětadvacetiletá žena, vykuleně přihlížela zpoza prosklených dveří své cely a nabízela jí tichou podporu. Kromě ní a Kat tu jiné zajatkyně nebyly. Zbytek cel zůstával prázdný. Klinika zjevně trpěla nedostatkem materiálu.

Kat si vzpomněla, že se doktorka Marshallová zmínila o jakémsi srubu.

Požadují další testovací subjekty.

Určitě šlo o jeden z účelů kliniky: nacházet ženy bez minulosti a bez rodin, které mohly snadno zmizet, a dodávat je jako lidská pokusná morčata pro různé projekty. A pravděpodobně nešlo o jediné takové zařízení na světě. Kat si dokázala představit, že podobných míst potají funguje mnohem víc.

Ale k čemu potřebují pokusné králíky? Co se tady děje?

Koutkem oka si prohlížela červené ocelové dveře s reliéfním genetickým křížem.

Na téhle klinice se odehrávalo něco významného.

A Kat tušila, že odpovědi leží za těmi dveřmi.

Před chvílí se musela ve své cele svléknout a doktorka Marshallová ji pečlivě vyšetřila – asistenta jí dělal Roy. Poté Marshallová odešla s několika zkumavkami s Katinou krví.

Roy jí oholil zbytek vlasů a Kat sevřela ruce v pěst. Můžou ji připravit o šaty i důstojnost, ale Kat jen čekala na příležitost, až všechno získá zase zpátky.

„Hotovo,“ zabručel Roy a přejel jí po vyholeném temeni dlaní. Z jeho dotyku jí naskákala husí kůže. „Líbí se mi čerstvě vyholený ženský.“

Kat ucukla. „Táhněte k čertu.“

„Máš temperament,“ zasmál se Roy a ohlédl se ke dveřím. Patrně uvažoval, jak brzy se vrátí doktorka Marshallová.

Většinu dne se nejspíš musel nechat komandovat a teď si hodlal vybít frustraci na ženách, které byly svěřeny do jeho něžné péče.

Rukou sjel k opasku se zbraní. Nebyl to elektrický obušek, jaký používala doktorka Marshallová, jen obyčejný teleskopický. Jednou už s ním Kat přetáhl přes lýtka, když měl dojem, že se svléká příliš pomalu.

Doteď ji v místě úderu štípala kůže.

A všimla si šrámů na pažích i nohách druhé zajatkyně.

Ten parchant.

Roy vytáhl obušek a obratným švihem zápěstí ho roztáhl do plné délky. Patrně si kompenzoval nedostatky v jiné oblasti.

„Nebudeš se o nic pokoušet, že ne?“ ušklíbl se na ni.

Kat zaskřípala zuby a svěsila hlavu.

„Tak je to lepší.“ Opřel jí obušek o rameno, shýbl se a odemkl jí pouta. „Stoupni si. Ruce nech za zády.“

Kat poslechla. Pořád se jí trochu točila hlava. Rozhrnutými zády nemocniční košile profukoval studený vzduch. S rukama vzadu se obrátila k Royovi.

Ten jí sjel špičkou obušku pod bradu a zvedl jí hlavu. „Tak se mi to…“

Kat obušek chytila a trhla s ním. Roye její útok zastihl nepřipraveného, takže ztratil rovnováhu a zapotácel se. Kat se rozmáchla druhou rukou. V jejích prstech se cosi stříbřitě zalesklo a v další vteřině zůstal Royovi z hrdla trčet nůž.

Roy na ni ohromeně zíral a z přeťaté průdušnice mu vycházelo neartikulované chrčení. Nemohl promluvit, ale Kat rozuměla jeho tiché otázce.

Jak?

Stroze mu odpověděla: „Tahle kočka má drápy.“

Tvrdě otočila nožem v ráně. Krev vytryskla do vzdálenosti celého metru a potřísnila čistou vinylovou podlahu. Roy během několika vteřin vykrvácel a Kat nechala jeho tělo dopadnout na zem.

Otřela ostří nože o jeho šaty a zaklapla je. Když ji Roy odnesl do cely, aby u vězeňkyně odezněly účinky sedativ a mohla se sama svléknout, Kat se vzchopila natolik, že si zula levou botu a vytáhla z podrážky zavírací vojenský nůž. Paklíč nechala schovaný v druhé botě – dveře její cely bohužel neměly zevnitř přístup ke klíčové dírce. Nakonec si botu opět obula a nůž schovala do záhybu přikrývky.

Později, když se musela svléknout a podstoupit vyšetření, počkala, až zůstane o samotě, a ukryla si nůž mezi hýždě. Nejednalo se o tu nejdůstojnější skrýš, ale občas člověk zkrátka nemá na vybranou.

Pak už si jen nesměla nechat ujít vhodnou příležitost.

Věděla, že bude mít jednu jedinou.

Kat bez otálení sebrala Royovi klíče, elektronickou kartu i teleskopický obušek a odemkla druhou celu.

Mladá žena vyklopýtala ven, s vytřeštěnýma očima upřenýma na Royovu krvavou mrtvolu. „Děkuju… Jsem Amy.“

Kat jí stiskla rameno, aby jí dodala odvahu.

Přeběhla k hromádce svých šatů a rychle si oblékla šortky a košili. Dýku uklidila do kapsy, zatímco obušek podala Amy.

Amy se ohlédla k východu. „V chodbě jsou ozbrojení strážní. Nevím, jak se přes ně dostaneme.“ Všimla si, že se Kat dívá k červeným ocelovým dveřím na opačném konci místnosti. „Těmi před dvěma týdny odvlekli mou sestru.“

„Tak tam půjdeme i my,“ řekla Kat.

Nehodlala odejít, aniž by zjistila, co se tu děje.

Amy nic nenamítala. Zdálo se, že se podřizuje Katinu vedení.

„Vezměte si tu kartu,“ vybídla ji Kat. „Zjistíme, co se stalo s vaší sestrou.“

Amy souhlasně přikývla.

Kat ještě otevřela kabelku, která ležela vedle jejích šatů, vytáhla pero se zapnutým sledovacím zařízením a vsunula si ho do kapsičky u košile, tak, aby kamera mířila dopředu.

Jestli se odtud nedostanu živá, chci, aby se o tom aspoň dochoval záznam.

Společně přeběhly ke dveřím. Kat si vzala od Amy kartu a projela ji elektronickou čtečkou. Ozvalo se hluboké hučení a nad hlavami jim zablikalo červené světlo. Vzhledem k důkladnosti zdejších bezpečnostních opatření se jistě zároveň s tím vyslal signál k vnějším hlídkám. Určitě vědí, že se otvírají tyhle dveře.

Jak dlouho potrvá, než se někdo přijde podívat?

Těžké dveře se rozjely do stran a mezi místnostmi se s tichým zasyčením vyrovnal tlak vzduchu.

Kat nahlédla dovnitř. Amy zaječela.

18.18
WASHINGTON, D. C.

„Vyslechněte všechny hosty v té zatracené restauraci.“

Painter si přidržoval sluchátko v uchu a přecházel po komunikačním ústředí Sigmy. Právě byl ve spojení se svým týmem v Charlestonu, který konečně dorazil na místo, a organizoval pátrání po Lise.

Obrátil se k jednomu z techniků. „Za jak dlouho budeme mít záznamy z pouličních kamer?“

„Za pět až deset minut.“

Painter se bezmocně zamračil.

Kam jsi šla, Liso?

Poté, co jí přikázal, ať zmizí z té restaurace, čekal, že se mu během několika minut ozve, aby ji jeho lidé mohli vyzvednout. Čas ale ubíhal a Paintera se začínala zmocňovat panika.

„Řediteli,“ ozval se jiný technik a ukázal na potemnělý monitor. „Pořád nemáme žádný signál z tužkové kamery kapitánky Bryantové a teď už ani z té první na recepci. Buď ji odhalili, nebo se vybila baterie.“

Painter přikývl a oslovil velitele týmu v Charlestonu. „Vyčleňte dva lidi a pošlete je na kliniku. Chci podrobnou zprávu o tom, co se tam děje.“

„Ano, pane. Taky jsme už vyslechli zaměstnance restaurace. Potvrdili, že sem přišla žena odpovídající popisu doktorky Cummingsové. Objednala si drink a najednou bez zjevné příčiny vyšla z budovy. Číšník viděl, jak venku mluví se třemi muži a jak s nimi odchází. Prý ho informovala, že očekává společnost.“

Painter zavřel oči. Lisa očekávala jeho tým.

Nedávalo to smysl.

„Rozšiřte pátrání,“ řekl nahlas. „Zjistěte, jestli někdo neví, kam šli.“

„Ano, pane.“

V uších mu tepala krev, ale přesto uslyšel tichý, hluboký hlas od dveří.

„Řediteli Crowe… na slovíčko.“

Na prahu místnosti stál jeho nadřízený, šéf DARPY generál Metcalf. Měl na sobě stejný oblek jako ráno, ale pořád vypadal elegantně a upraveně. O generálově obličeji se to nicméně říct nedalo. Zračila se v něm únava, měl zarudlé oči a na čele mu přibyly vrásky.

„Pane?“

„Musíme si promluvit.“

Taková věta nikdy nevěstí nic dobrého. Metcalf navíc jen zřídka chodil na velitelství Sigmy osobně. Dával přednost e-mailům, faxům nebo konferenčním hovorům. Jeho přítomnost svědčila o tom, že se děje něco zlého.

Painter sevřel ruku v pěst. Neměl čas na vyrušování, ale nedalo se nic dělat. „Můžeme zajít do kanceláře kapitánky Bryantové.“

Zavedl generála do sousední místnosti a pokynul Jasonovi, který dosud pracoval na Painterově soukromém projektu, ať se na chvíli přesune vedle.

Jakmile Painter s Metcalfem osaměli, Painter se obrátil ke svému nadřízenému. „Oč se jedná?“

„Mám za sebou schůzku s ministrem obrany a náčelníkem generálního štábu. Krátce se objevil i prezident.“

Painter slyšel válečné bubny, bušící ve stejném rytmu s jeho srdcem. „A dál?“ zeptal se. Tušil, co přijde.

„Zavíráme Sigmu.“

Painter zavrtěl hlavou, nikoliv vzpurně, jen nevěřícně. Očekával od vrchního velitele silnou negativní reakci, ale ne tohle, a rozhodně ne tak brzy.

„K jakému datu?“ zeptal se.

Metcalfovi se lítostivě zaleskly oči, ale hlas se mu ani nezachvěl. „S okamžitou platností zastavte všechny operace.“

Painterovi bylo, jako kdyby inkasoval kopanec do břicha. „Pane, mám agenty v terénu, řadu z nich v nebezpečných situacích.“

„Povolejte je zpátky. Všechny akce předejte místním úřadům nebo je postupte vojenskému velení.“

„A pokud odmítnu… nebo moji agenti neuposlechnou…?“

„Veškeré další operace budou probíhat bez oficiálního povolení i oprávnění a v konkrétních případech by se mohlo uvažovat i o zahájení trestního stíhání.“

Painter se zhluboka nadechl a podíval se na muže a ženy horečně pracující ve vedlejší místnosti. Koutkem oka zahlédl projekt, kterému se věnoval Jason: na monitoru se pomalu ve spirále točil rodokmen Gantů jako galaxie moci, nezúčastněná a lhostejná jako všechna nebeská tělesa.

V tu chvíli mu došla pravda.

Bratrstvo vyhrálo.

„Ukončete operace,“ zopakoval Metcalf. „Stáhněte všechny agenty z terénu.“

23. kapitola

3. ČERVENCE, 2.18 DUBAJSKÉHO ČASU
U POBŘEŽÍ DUBAJE

Gray se krčil se svou skupinou ve stínech na okraji temného golfového hřiště. Když se plížili po zelené ploše od jednoho palmového hájku k druhému, zašel měsíc, ale i přes panující temnotu viděli na cestu, protože na zvlněný trávník dopadalo světlo z řady sousedních věží.

Podle informací, které dostali před akcí, se většina ostrahy soustředila na břehy a přístaviště ostrova, ale nemohli vyloučit, že si jich všimne nějaký osamělý strážný i tady.

Teď se navíc museli vypořádat s dalším problémem. Gray spustil ruku se satelitním telefonem. Před chvílí se spojil s Painterem, aby mu oznámil, že se vylodili na Utopii, při zpětném pohledu však možná vůbec volat neměl.

„Co se zase děje?“ zeptala se Seichan, které neušel Grayův ustaraný výraz.

„Máme zastavit všechny operace a vrátit se do Států,“ oznámil Gray ostatním. „Vypadá to, že washingtonská vláda potřebuje kvůli smrti prezidentovy dcery nějakého obětního beránka.“

„A to budeme my,“ zahučel Kowalski mrzutě.

„Painter pracuje na odvolání, ale musel nám oficiálně rozkázat, abychom zrušili misi.“

„Amanda přece není mrtvá,“ namítl Tucker. „Proč to ředitel neřekne prezidentovi?“

Gray jim vysvětlil Painterovy důvody už v Somálsku – že Amandina nejlepší šance na záchranu spočívá v chirurgicky přesném úderu za situace, kdy se nepřátelé domnívají, že ji nikdo nehledá.

To rozhodnutí se mu přesto nezdálo. Gray věřil, že prezidentova rodina má právo znát osud své dcery, a teď všichni trpěli důsledky opačného přístupu. Gray taky tušil, že mu Painter neříká všechno: ředitel si něco nechával pro sebe.

Ať se však jednalo o cokoliv, bude to muset počkat.

Museli se rozhodnout.

„Možná o tom bude informovat prezidenta v rámci odvolání, ale co mu řekne? Nevíme jistě, že je Amanda opravdu ještě naživu. Víme jen to, že zuhelnatělé tělo v táboře nebylo její. Takže si musíme vybrat: vrátíme se na Ducha, nebo půjdeme dál? Pokud se vzepřeme oficiálním rozkazům a neuspějeme, můžeme čelit trestnímu stíhání. A i pokud se rozhodneme pokračovat, můžeme se spolehnout jen na velice omezenou podporu.“

Gray se rozhlédl po ostatních.

Seichan pokrčila rameny. „Já jsem tak jako tak hledaný kriminálník. Jeden další zločin na tom nic nezmění.“

„A já jsem nikdy nebyl oficiální agent Sigmy,“ řekl Tucker. „Kain a já se těmi pokyny řídit nemusíme.“

Gray se obrátil na posledního člena skupiny.

Kowalski si teatrálně povzdychl. „Stejně už mám promočený kalhoty, tak proč ne…“

„V tom případě musíme nejdřív stanovit, kde zahájíme pátrání.“ Gray na displeji telefonu otevřel trojrozměrný plán ostrova a natočil ho tak, aby na něm byl vidět obrys kříže. „Tohle jsou firmy a nemovitosti s možnými vazbami na Bratrstvo.“

„Moment,“ zarazila ho Seichan. „Jak to Painter ví?“

Gray k ní vzhlédl a zamračil se. V tom spěchu ho vůbec nenapadlo, aby se ředitele zeptal.

Seichan zavrtěla hlavou – mlčky ho kárala za další přehlédnutí. Gray křečovitě sevřel telefon, podrážděný svou chybou stejně jako tím, že ho při ní Seichan přistihla.

Vzpamatuj se…

„Pokračuj,“ vybídla ho.

„Jestli je Amanda na ostrově, patrně bude v některé z vyznačených budov.“

„To je pořád hodně velká plocha k prohledání,“ poznamenal Tucker.

„Proto začneme tady, na nejpravděpodobnějším místě, a pak budeme postupovat ve spirále od něj.“ Gray ukázal na střed písmene x.

„Křížek označuje poklad,“ zamumlal Kowalski. „To mě podržte, nakonec hledáme zakopaný poklad pirátů.“

Gray se narovnal. „A doufejme, že nejdeme pozdě.“

Spustil telefon a vykročil ke středu ostrova, k blyštivé ústřední ose, kolem níž se tato hvězda otáčela. A skutečně se otáčela – ovšem osa, nikoliv ostrov. Podlaží ústřední věže, každé z nich kosočtvercového půdorysu a mírně pootočené oproti patru pod sebou, vytvářela masivní vývrtku – nejúžasnějším rysem stavby ale byla skutečnost, že se každé poschodí otáčelo nezávisle na ostatních, čímž vznikala dynamická budova, poháněná větrnými turbínami a solárními panely. Pohled na ni člověka fascinoval – pomalu se otáčela, roztávala do nových tvarů, jako by napodobovala mihotavou fatu morgánu.

„Burdž Abádí,“ vydechl Tucker. „Věž věčnosti.“

Padesátipatrový mrakodrap byl postaven během pouhých osmnácti měsíců souběžně s ostrovem.

Gray tušil, že pokud je na ostrově opravdu něco ukryté, najdou to přímo zde, v jeho srdci. Ujistit se však o tom mohli jediným způsobem.

Otočil se k Tuckerovi a Kainovi.

„Je načase pustit se do práce.“

2.22

Tucker se ujal vedení – i když v čele vlastně postupoval Kain.

Belgický ovčák běžel o blok napřed po liduprázdné ulici probíhající ramenem hvězdice. Tucker v levém uchu slyšel partnerovo zrychlené dýchání a jedním okem sledoval videozáběry, jestli se někde neobjeví nějaká známka přítomnosti ozbrojených strážných nebo některého z nečetných obyvatel Utopie.

Všichni se drželi ve stínech. K cíli potřebovali překonat necelých čtyři sta metrů. Obě strany ulice lemovaly palmy, které byly vysázeny i ve středovém pásu. Řada stromů dosud čekala v masivních bednách, až bude jeřáby spuštěna do vyhloubených jam.

Celý ostrov působil neskutečným dojmem – jako dětský model města s dalšími dílky danými stranou a připravenými na to, až budou nalepeny tam, kam patří.

S tím, jak se blížili ke středu hvězdy, nicméně nedodělávek ubývalo. Míjeli stále vyšší budovy s planoucími světly a začínaly se objevovat i známky života: občasný golfový vozík či vůz na prázdném parkovišti, malý obchod s potravinami, neonový poutač v okně korejské restaurace.

Tucker přesto odhadoval, že ostrov dosud obývá jen minimální množství lidí a většina z nich nějak souvisí s Bratrstvem.

Tato teroristická organizace Tuckerovi stále zněla jako rekvizita z laciného špionážního románu, ale na druhou stranu už v minulosti přišel do styku s různými skupinami námezdných žoldáků a soukromými milicemi s neméně barvitými názvy: Šavle, Titan, Globální úderná jednotka. A ačkoliv nevěřil konspiračním teoriím, věděl, že ve vojenskoprůmyslovém komplexu bují korupce a tajné dohody, na jejichž základě vznikají různé organizace zastřešující ozbrojené oddíly, zpravodajské služby, politické ambice a dokonce i vědecké projekty.

Tak proč by nemohlo existovat i Bratrstvo?

Kowalski si ho před časem vzal stranou a vysvětlil mu, co se stalo Piercově matce. Kromě toho mu naznačil, že se s touto organizací už v minulosti párkrát střetli. Ať se tedy tento nový protivník jmenoval jakkoliv, Tucker a ostatní právě vstupovali na jeho domácí půdu – a Tucker měl v úmyslu postupovat s maximální opatrností.

Což se vztahovalo i na jeho partnera.

„ZPOMAL,“ odvysílal Kainovi.

Belgický ovčák přešel z klusu do kroku a roztřesené záběry se trochu ustálily. Tucker se otočil a pokynul ostatním, schovaným za žlutým nákladním vozem. Na přívěsu za autem spočíval štíhlý člun, který jim poskytoval další ochranu. Kousek před nimi ústila ulice – stejně jako čtyři další ramena hvězdice – do ústředního parku kolem rotující věže Burdž Abádí.

Věž věčnosti se tyčila na pozadí noční oblohy jako zářící socha. Každé patro se pomalu otáčelo nezávisle na ostatních a přispívalo k výslednému dojmu, jako by se stavba jemně kývala v mořském vánku. Jen pět spodních pater stálo nehybně: kromě vstupní haly zde byly akumulátory shromažďující energii z vodorovných větrných turbín mezi jednotlivými patry.

„Neměli bychom být blíž?“ zeptal se Gray.

„Není třeba,“ odpověděl Tucker. „V parku před námi je plno stínů a stromů. Snadno bychom mohli přehlédnout nějakého strážného. Necháme to na Kainovi.“

Seichan souhlasila. „Má pravdu.“

„Klidně,“ zabručel Kowalski a toužebně přejel prsty po boku elegantního plavidla.

Gray zůstal v menšině, a tak kývl na Tuckera, ať pokračuje. Tucker odvysílal Kainovi jediný pokyn.

„JDI NA PRŮZKUM!“

Kain se pomalu plíží kupředu. Dává si pozor, aby zůstal ve stínech, a zvedá nos, aby zachytil všechny pachy, jež k němu přináší protivítr.

Ze vzdálených vln a písku cítí sůl a mokré chaluhy.

O něco blíž svěží vůni posekané trávy a sladkost květů otvírajících se na noc.

Pod tím vším je ale ještě něco… čpící pot, olej a tělesné pachy.

Muži.

V úkrytu.

Kain se vydává po každé stopě, ale zůstává ve stínech, za křovinami a parkovými lavičkami. Ke každému muži se přiblíží natolik, aby uslyšel spokojené zašeptání.

VIDÍM HO.

Pak pokračuje dál.

Se staženým ocasem a napjatými svaly se noří hlouběji do parku. Bedlivě naslouchá, aby mu neuniklo sebemenší zašramocení, cvaknutí či zavrzáni. Pach muže odnáší vítr a vyklízí prostor dalším vjemům.

Kain se zastavuje.

Se zježenými chlupy zvedá nos ještě výš a znovu ochutnává slabou vůni, kterou k němu přináší vánek. Poznává ji.

Vůně se line z nákladního vozu – Kain auta zná a rád v nich jezdí s hlavou vystrčenou z okénka. Teď ale na to není čas. Neslyšně přebíhá otevřené prostranství do stínů pod autem, do temnoty čpící naftou a olejem.

Vychází na druhé straně, otáčí se a napíná krk. Obchází vůz, aby se ujistil, že se nemýlí.

Pak vítězoslavně zakňučí.

„Hodný kluk,“ zašeptal Tucker do vysílačky.

Cítil, jak v něm vzrůstá hrdost a až téměř bolestná náklonnost.

Všichni sledovali Kainův postup na displeji mobilního telefonu. Kain v parku odhalil celkem čtyři strážné a pak se připlížil k nákladnímu vozu zaparkovanému na kruhové příjezdové cestě k Burdž Abádí.

„Našel Amandinu stopu,“ řekl Tucker. „Amanda je na ostrově!“

„Dokážete Kaina dostat na korbu?“ zeptal se Gray.

„Klidně.“ Kain se nikdy nenechal dvakrát přemlouvat k projížďce. Tucker vyslal pokyn. „DO VOZU!“

Pes o metr ustoupil, odrazil se ke skoku a ladně přeletěl přes postranici. Dopadl těsně vedle otevřené truhly ležící na korbě auta. Okamžitě ji oběhl a očichal.

Seichan se naklonila blíž. „To je rakev?“

Gray ukázal na zbytky lepicí pásky po okrajích. „Takhle přestěhovali Amandu. Není divu, že si jí na letišti nikdo nevšiml. Odvezli ji v bedně, nejspíš označené diplomatickými pečetěmi.“

Kowalski mu nahlédl přes rameno. „Jo, ale kde je teď?“

Všichni se podívali k padesátiposchoďové věži, která se pomalu otáčela na pozadí noční oblohy. Všichni si uvědomovali, že hon teprve začíná. Ale nejdou už příliš pozdě?

2.32

Chlapeček ležel na Amandině břiše. Teď už neplakal.

Její tělo, rozpálené porodem, ho udržovalo v teple. Byl přikrytý malou dečkou, zpod níž vyčnívala miniaturní pěstička, ne větší než vlašský ořech.

Amanda ho hltala očima. Ruce měla pořád připoutané k rámu postele, takže ho nemohla ani obejmout. To byla ta největší krutost. I tento kontakt s dítětem jí dopřáli z nutnosti, nikoliv ze soucitu. Četla o tom v knihách o porodech: kontakt povzbuzuje ženské tělo k produkci hormonu oxitocinu, který pomáhá při posledních stazích, jimiž z dělohy odchází placenta.

A Amandino tělo odvádělo svou odvěkou povinnost.

Amanda se vyčerpaně pokoušela protáhnout tento okamžik navěky.

„Chlapečku můj,“ zašeptala. Po zpocené tváři jí stékaly slzy. Chtěla, aby aspoň jednou slyšel její hlas, a s láskou ho pokřtila jménem, na kterém se domluvili za nocí, kdy ji její manžel Mack hladil svou širokou rukou po břiše.

„Můj malý Williame.“

Dítě však bohužel nebylo potomkem jejího manžela, přinejmenším ne geneticky. Amanda znala část pravdy – viděla zdravotní dokumentaci v tom dopise, který ji naplnil hrůzou a přiměl k útěku na Seychely. Mack přesto miloval to dítě tolik jako ona. Viděla to na něm i poté, co se dozvěděl pravdu.

Moc tě miloval, Williame.

Oči se jí zalily novými slzami, za rodinu, která se už nikdy neměla sejít.

Zaslechla cizí hlasy, ale nespouštěla oči z dítěte.

„Petro, naberte aspoň pět mililitrů krve z pupeční šňůry. Kromě standardních testů potřebujeme zjistit i krevní skupinu a taky chci odebrat pupečníkové kmenové buňky.“

Amanda si uvědomovala pravdu. Chystají se rozebírat její dítě na kousky.

„Vyhřívaná postel je připravená, pane doktore,“ zavolala Petra. „Připravila jsem i vitamín K a oční kapky. Chcete vyhodnotit skóre Apgar?“

„Ne, můžete se do toho pustit sama. Měl bych co nejdřív oznámit narození dítěte.“

Blake přistoupil k Amandinu lůžku a shýbl se pro dítě.

„Ne,“ škemrala Amanda. „Ještě minutu, prosím.“

„Je mi líto. Takhle je to lepší. Vedla jste si skvěle.“

Zacloumala pouty a z ochraptělého hrdla se jí vydral vzlyk. „Neee…!“

Blake si jí nevšímal a zvedl Williama. Amandě po něm zůstal jen pocit prázdnoty, o kterém věděla, že nikdy nezmizí.

Blake odnesl jejího chlapce k postýlce pod ostrými světly – a k té sestře se studenýma očima. Amanda si představila lesklý tác se stříbrnými pitevními nástroji.

Vzlykání přešlo v hlasité kvílení. Kolébala se a trhala svými pouty. Ani na okamžik ale nespustila oči ze svého dítěte.

Můj malý William…

2.38

Doktor Edward Blake stál u svého stolu. Byl vyčerpaný a měl zarudlé oči. Rád by si sedl, ale nakonec to neudělal. Nechtěl být uvolněný, ne při tomto hovoru.

„Ano, vše proběhlo hladce,“ hlásil. „Genom zůstává stabilní. Po základních testech vyzkoušíme stabilitu šroubovice za různých nepříznivých podmínek prostředí.“

Takový byl cíl Petřiny strašidelné činnosti v laboratoři: izolovat jednotlivé životně důležité orgány – mozek, srdce, plíce a další – a udržet je po neomezeně dlouhou dobu naživu, aby na nich mohly probíhat různé testy. I Amandin chlapec byl určen do její laboratoře.

„Myslím, že pokud jde o dítě, máme důvod k optimismu,“ uzavřel.

„OPTIMISMUS JE NEPODSTATNÝ,“ ozvalo se z telefonu. Hlas mluvčího byl digitálně upraven tak, aby působil naprosto bezvýrazně a chladně – Edward měl nicméně podezření, že chlad není jen výsledkem počítačové úpravy. „ZÁLEŽÍ JEN NA OBJEKTIVNÍCH FAKTECH.“

Blake polkl. „Jistě. Během dne začneme shromažďovat další údaje.“

„JE TŘEBA CO NEJRYCHLEJI ODEBRAT VZORKY TKÁNÍ A ODESLAT JE DO STÁTŮ.“

„Rozumím. Dostal jsem seznam. Má asistentka už připravuje vzorky kmenových a kožních buněk. Do hodiny bude hotová biopsie střev a plic a do večera odebereme vzorky mozkové kůry a míchy. Mám ale ještě jednu otázku.“

Ticho ho vybízelo, aby pokračoval.

„Pokud jde o matku… Dospěli jste ke konečnému rozhodnutí o jejím osudu?“ Edward dokázal uhodnout odpověď. V pralese za jeho somálským táborem se nacházel rozsáhlý hřbitov.

„JEŠTĚ PRO NÁS MŮŽE BÝT Z BIOLOGICKÉHO HLEDISKA UŽITEČNÁ. ZATÍM NEVÍME, JESTLI JSOU TYTO VÝSLEDKY LEHCE DOSAŽITELNÉ I JINDE, NEBO JESTLI JE NA JEJÍCH GENECH NĚCO UNIKÁTNÍHO.“

Edwarda překvapilo, jak hlubokou úlevu pocítil. Vybavil si Amandinu něžnou lásku, která z ní vyzařovala navzdory potu a slzám, i na odpor v jejích očích, když jí odebíral dítě. Ta směs houževnatosti a mateřského citu ho zřejmě zasáhla víc, než si představoval.

Nebo jsem jenom příliš unavený, a tím pádem taky sentimentální.

„Necháme ji tady?“ zeptal se chraptivě. „Na Utopii?“

„NE. NAŠE PLÁNY VYŽADUJÍ, ABY SE VRÁTILA DO STÁTŮ.“

Edward překvapeně vstřebal tuto novinu a rychle se zamyslel. Na krátký let ze Somálska stačilo Amandě podat lehčí sedativa, aby bez problémů prošli celní kontrolou, ale cesta do Států byla mnohem delší a hrozilo podstatně větší riziko odhalení.

„Jak máte v úmyslu překonat…?“

Nestačil ani dokončit otázku. „CHCEME JI UMÍSTIT DO FERTILIZAČNÍ A INKUBAČNÍ LABORATOŘE.“

Edward se musel opřít rukou o stůl. Tuto laboratoř navštívil jen jednou – a úplně mu to stačilo. Okamžitě pochopil, co se od něj žádá.

„OČEKÁVÁME, ŽE V OSM HODIN RÁNO BUDE PŘIPRAVENÁ NA DUBAJSKÉM LETIŠTI,“ uzavřel mluvčí.

„Spolehněte se.“

Linka ztichla, ještě než to dořekl. Nepotřebovali slyšet, že udělá, co po něm chtějí. Považovali to za samozřejmé.

Zůstal stát a zhluboka se nadechl. Úleva z toho, že se Amandě dostalo milosti, zase vyprchala.

Bylo by pro ni lepší, kdyby ji odsoudili k smrti.

Stiskl tlačítko interkomu. „Petro, potřebuji, abyste připravila operační sál.“

Z reproduktoru se ozvala její kovová odpověď. „Na jakou operaci?“

Blake jí to řekl a znovu si vybavil pohled, který se mu naskytl ve Fertilizační a inkubační laboratoři ztělesňující čistou vědu bez jakýchkoliv morálních zábran, ve světě, kde záleželo jen na metodologii a výsledcích.

Cítil, jak se mu útroby plní žlučí.

Chudák Amanda.

24. kapitola

2. ČERVENCE, 18.39 VÝCHODNÍHO ČASU
CHARLESTON, JIŽNÍ KAROLÍNA

Kat překročila práh a Amy ji následovala. Po prvotním hrůzyplném výkřiku zůstávala zticha.

Velké ocelové dveře se za nimi samy od sebe zavřely.

Kat věděla, že nemají mnoho času – někdo brzy zjistí, že utekly.

Místnost za zapečetěnými dveřmi zalévalo slabé, lehce načervenalé světlo, které Kat připomínalo kapitánský můstek ponorky, na níž sloužila během let strávených u námořní rozvědky. Takové světlo zachovávalo člověku noční vidění. Ale možná mělo za cíl jen otupit zdejší hrůzy.

Před nimi se táhla dlouhá místnost lemovaná dvěma řadami nádrží s narůžovělou rosolovitou tekutinou. Tenké průhledné závěsy u nádrží nedokázaly zastřít, co se ukrývá uvnitř. Kat přistoupila k první z nich a odhrnula závěs.

„Nedělejte to,“ zasténala Amy. V obou rukách křečovitě svírala ukradený obušek. Navzdory svému protestu se nevzdalovala od Kat. Potřebovala ji nablízku – ne kvůli ochraně, ale kvůli tomu, že Kat představovala v této děsivé laboratoři ostrůvek lidskosti.

Kat si všimla nápisu nad místností.

Fertilizace/Inkubační laboratoř

A v nádržích bylo vidět, co ten název konkrétně obnáší.

Ve vazké tekutině, jejímž zjevným účelem bylo zvlhčovat tělní tkáně a předcházet proleženinám, se vznášela nahá žena. Břicho měla vystouplé jako ve vysokém stupni těhotenství a povislá ňadra, jež však nikdy nebudou kojit nový život. Hlava ženě visela přes okraj nádrže, se zalepenýma očima a zakloněným krkem, jako kdyby čekala, až jí kadeřnice umyje vlasy. Žádné vlasy ale neměla. V mdlém světle se lesklo lysé temeno odhalující jizvy a elektrody vstupující do nitra lebky. Z úst a nosu jí vedly trubice připojené k sérii monitorovacích přístrojů, ventilátoru a zařízení dávkujícímu tekutou stravu.

„Co jí to provedli?“ zašeptala Amy zděšeně.

Kat se rozhlédla po dlouhé řadě podobných nádrží, v nichž ležely ženy ve stejné zmučené pozici a v různých stadiích těhotenství. Chápala, na co se dívá. Proměnili je tu v bezduché schránky s jedinou funkcí.

„Udělali z nich lidské inkubátory,“ řekla nahlas. Svářel se v ní bezmocný vztek a hluboký smutek.

Bez mrkání a mlčky vstřebávala děsivý pohled.

Takhle bych skončila i já.

Amy se ve tváři zračila stejná hrůza.

Kat se silou vůle přinutila myslet na něco jiného, než jak by tu ležela mezi ostatními oběťmi. Vzpomněla si na prosté zázraky a tajemství jejích vlastních dvou těhotenství, na to, jak v sobě nosila maličké živé bytosti, na první křik svých dětí, na to, jak se droboučká ústa sevřela kolem citlivé bradavky, i na stisk maličkých prstíků. To vše jí pomáhalo překonat ochromující děs.

Představila si čtyři budovy zdejší kliniky a úroveň výzkumu, který se zde provádí: nejmodernější postupy zamrazování vajíček i spermií, pokroky v metodice oplodnění in vitro i poslední inovace v kultivaci a přenosu embryí. Pracovala tu řada předních vědců z oboru gynekologie a genetiky. Kolik z nich, pokud vůbec někteří, vědělo, k čemu vedl jejich výzkum a do jaké jedovaté stoky odtékaly produkty jejich duševního úsilí?

Kat se odvrátila. Pořád znala jen polovinu odpovědí na zdejší hádanky. A věděla, kde najde zbytek.

„Pojďme,“ pobídla svou společnici. Tušila, že jim dochází čas.

Vrátila se do hlavní uličky mezi nádržemi a rychle s Amy v závěsu vyrazila k proskleným pracovnám na konci místnosti. V duchu probírala různé možnosti útěku. Tahle laboratoř pravděpodobně nemá zadní východ, takže se budou muset vrátit tam, odkud přišly, těmi ocelovými dveřmi a kolem strážných.

Za chůze se rozhlížela, jestli nenajde nějakou zbraň nebo jinou únikovou cestu.

Nebyla sama, kdo něco hledal.

Amy se za ní prudce nadechla. „Denise…!“

Kat sáhla za sebe, aniž by se otáčela, a chytila Amy za zápěstí, než stačila odběhnout k jedné nádrži. Amy právě odhalila sestřin osud.

„To není ona,“ řekla Kat a přitáhla ji blíž k sobě. „Je to jenom její prázdná skořápka. Vaše sestra zemřela ve chvíli, kdy ji odvlekli těmi dveřmi.“

Amy se několik kroků vzpírala, ale pak kapitulovala – věděla, že má Kat pravdu. Dál kráčely spolu; obě potřebovaly blízkost jiné lidské bytosti.

Místnost končila třemi pracovnami s okny obrácenými ke zdejší hororové podívané. Doleva i doprava se odtud táhla chodba, patrně k menším laboratořím, skladištím a strojovnám.

Kat si přečetla jména na dveřích tří pracoven. Přísahala si, že jestli se odtud dostane, požene je k odpovědnosti. Nakonec přistoupila k prostřední pracovně, největší ze všech, označené jménem NANCY MARSHALLOVÁ, M.D., D.Sc, Ph.D., A.B.O.G. Vypadalo to, že čím víc titulů člověk nashromáždí, tím méně lidskosti v něm zůstane.

Za prosklenými dveřmi si Kat všimla zapnutého počítače. Na monitoru svítil spořič obrazovky v podobě pomalu rotující šroubovice DNA. Kat zkusila otevřít – nebylo zamčeno – a bez váhání vykročila k počítači.

Natáhla ruku, aby počítač probudila ze spánku, ale ještě se zarazila – na tom spořiči bylo cosi divného. Detailní obrázek zachycoval dvojitou šroubovici DNA s barevně odlišenými nukleotidy, chemickými a vodíkovými vazbami. Kat se ale předklonila a prohlížela si jednu zvláštnost: uvnitř dvojšroubovice se táhlo třetí, bílkovinné vlákno, vpletené do genetické matrice. Kat připomínalo hada, který se nenápadně plazí v trávě.

O biologii a genetice toho mnoho nevěděla, ale Sigma měla odborníka i na tuto oblast, a ten bude schopen provést analýzu biologických dat. Pohnula myší a počítač ožil. Objevilo se klasické pracovní rozhraní. Kat potřebovala stáhnout co nejvíc souborů uložených na harddisku a odeslat je do Washingtonu, ale zároveň věděla, že nemá dost času na prolamování hesel, jež jistě chránila připojení tohoto počítače k vnějšímu světu. Posílání souborů e-mailem nebo elektronicky nepřipadalo v úvahu. Úroveň zdejších bezpečnostních opatření si jistě nezadala s vojenskými servery.

Bude muset improvizovat a doufat v co nejlepší výsledek.

Vytáhla z náprsní kapsy pero se sledovacím zařízením. Video i audio záznam kamery se ukládaly na miniaturní digitální kartu připojenou k vysílači podobnému vysílačům mobilních telefonů, ale v případě nutnosti se data dala odeslat i ručně prostřednictvím vestavěného portu USB. Kat pero otočila, odšroubovala kameru a odhalila adaptér USB připojený k dvouterabytové paměťové kartě.

Vsunula ho do příslušné zdířky na počítači. Nechtěla stahovat obsah karty na harddisk, ale naopak nahrát soubory z harddisku do paměťové karty, v naději, že se nakonec dostanou do Sigmy. Vysílač na peru svítil zeleně – pořád pracoval, ale přijímá někdo její signál?

Na monitoru zablikala nová ikonka, představující její paměťovou kartu.

Vtom se k ní donesl hluboký hukot. Amy stála na prahu pracovny a dívala se k opačnému konci laboratoře. Ocelové dveře se pomalu otvíraly a do laboratoře dopadal rozšiřující se obdélník světla.

Kat zaslechla hlas doktorky Marshallové: „Najděte je!“

Obrátila se zpátky k počítači.

Není čas řešit, které soubory stáhne.

Myší uchopila ikonu celého harddisku a přetáhla ji na ikonu paměťové karty. Odešle prostě všechno.

Okamžitě se zahájil přenos souborů.

Víc toho momentálně udělat nemohla.

Až na jednu věc: přežít.

18.41

„Co to sakra bylo?“

Painter se ohlédl na generála Metcalfa. Ještě nikdy ho neslyšel zaklít a jen ojediněle viděl, že by generál ztratil přísnou sebekontrolu. Oba stáli před řadou monitorů v komunikačním ústředí. Technik sledující signál z Katiny kamery před pár minutami oznámil, že zachytil vysílání z jejího druhého pera. Šlo o první video od chvíle, kdy to pero zapnula. Jinak z něj hned na začátku zachytili jen krátké audio s útržky rozhovoru, ale nic víc.

Náhle se monitor rozzářil.

Prvních několik minut ukazoval jen jakési rozmazané šmouhy, nakonec se však ustálil na červených ocelových dveřích s velkým symbolem kříže.

Metcalf byl zrovna na odchodu, ale po vzrušeném technikově zavolání ještě chvíli zůstal. S rostoucí hrůzou sledovali Katiny záběry z nějaké matně osvětlené laboratoře s řadou bezvládných žen plovoucích ve velkých nádržích. Pak se kamera přesunula k proskleným pracovnám v zadní části místnosti.

„Zaznamenal jste ta jména?“ obrátil se Painter na technika. „Ta ze dveří do pracoven?“

„Ano, pane.“

Monitor opět potemněl.

„To je všechno?“ zeptal se Metcalf. „Odkud jsou ty záběry?“

Painter věděl, že musí s pravdou ven – s celou pravdou. Odvedl generála zpátky do přilehlé kanceláře a zavřel dveře. „Kapitánka Bryantová prošetřovala kliniku asistované reprodukce v Jižní Karolíně, kde provedli Amandino mimotělní oplodnění.“

Jenže tamější kliniku neprošetřovala jen Kat, ale taky Lisa. Painterovy obavy se s každou vteřinou zvyšovaly, ale nesměl polevovat v koncentraci.

Metcalf se na něj podíval. „O jaké klinice to mluvíte? Kdo povolil…?“

Painter mu skočil do řeči, než se generál mohl rozčílit. Potřeboval, aby ho Metcalf vyslechl, kvůli všem – a toho mohl nejlíp dosáhnout metodou šoku. „Amanda možná ještě žije.“

Jak očekával, jeho slova zapůsobila. Metcalf se zarazil a dokonce o krok ustoupil.

Painter mu nedopřál čas, aby se vzpamatoval, a pokračoval. Potřeboval ho seznámit s celkovým obrazem, než ho generál odmítne poslouchat. Nesměl mu nic tajit.

Vzal to od začátku, od Amandina únosu a své domněnky, že únos souvisí s jejím nenarozeným dítětem. Nakonec generálovi ukázal kříž na půdorysu ostrova Utopie – až v tuto chvíli mu došlo, že přesně odpovídá symbolu na těch rudých ocelových dveřích.

Co to znamenalo?

Metcalf klesl do křesla před počítačem a nespouštěl oči z monitoru. Byl to tvrdý muž a obratný hráč na politickém a mocenském poli – někdo by ho dokonce označil za oportunistu –, ale to představovalo nezbytný předpoklad k úspěchu ve Washingtonu. Painter o něm navíc věděl, že je to i šikovný stratég, který umí podřídit emoce racionální úvaze.

Doufal, že to bude platit i nyní.

„Všechny tyhle nemovitosti vlastní Gantové? Prezidentova rodina?“ zeptal se Metcalf s pohledem upřeným na ostrov. „A už máte potvrzené, že Amandu převezli právě tam?“

„Ano.“

Painter cítil, jak pod generálovým šokovaným výrazem pracuje bystrá mysl a že generál i přes svoje ohromení postupně vstřebává předložené důkazy.

Nakonec Metcalf zavrtěl hlavou – to gesto nesymbolizovalo ani tak nevíru, jako spíš kapitulaci. „Drahý bože… Jestli se nemýlíte…“ Přejel si rukou po čele a zadíval se Painterovi přímo do očí. „I kdyby Gantovi skutečně řídili Bratrstvo, jak mohl prezident vystavit něčemu takovému vlastní dceru?“

Generál zabloudil očima k monitoru v sousední místnosti – zjevně si vzpomněl na hrůzný pohled, který se jim naskytl před chvílí.

„James Gant o tom možná neví,“ vysvětlil Painter. „Nevíme, kteří Gantové patří k nejvyššímu vedení, k Pravému rodokmenu. Proto jsem postupoval tak opatrně. Mám dojem, že vedení Bratrstva není úplně jednotné.“

„Proč si to myslíte?“

„Něco Amandu přimělo utéct na Seychely, skoro jako kdyby ji někdo varoval. Jako kdyby se ji někdo snažil chránit.“

„Nebo ji schválně vystrašili, aby utekla na falešný pas a oni ji mohli na opačném konci světa unést mimo dohled veřejnosti.“

To byla podstatně cyničtější hypotéza, která Paintera dosud nenapadla, ale která dokazovala, že generál Metcalf je vskutku mistrný šachista.

„Sehnal jste proti Gantům hodně indicií,“ připustil Metcalf, „ale zdaleka nejsou neprůstřelné. Nic z toho nestačí k zahájení přímé konfrontace, zvlášť s prezidentskou administrativou. Jestli to zkusíme, jen je předčasně upozorníme na to, že po nich jdeme, a jejich reakce nás smete. A Pravý rodokmen se schová ještě hlouběji. Existuje jediné řešení.“

Painter pochopil. „Potřebujeme Amandu.“

Metcalf přikývl. Jediná naděje, že Sigma povstane z popela, závisela na nalezení a záchraně prezidentovy dcery – a Pravý rodokmen to jistě taky věděl.

Ode dveří se ozvalo zaklepání a oba muži se ohlédli. Byl to Katin vrchní analytik Jason Carter. Painter na něj kývl, ať jde dál, ale mladík strčil do dveří jen hlavu.

„Řediteli, stahujeme nová data od kapitánky Bryantové.“

Painter se podíval mladíkovi přes rameno. Monitor zůstával tmavý. „Nějaké nové video, nebo zase jen audio?“

„Ani jedno. Jde o digitální soubory.“

Painter na okamžik zmateně svraštil čelo, ale pak pochopil, co Kat dělá: stahuje informace z počítače v té laboratoři.

Chytré, Kat… velice chytré.

„Přeposílejte ty soubory ke mně,“ řekl nahlas.

Jason přikývl a zmizel.

Metcalf čekal s Painterem. „Přál bych si, abyste mi nic z toho neříkal,“ povzdychl si generál. „Rozhodně by se mi líp spalo. Mimochodem, proč jste mi to vlastně řekl? Proč jste se rozhodl důvěřovat zrovna mně? Jak si můžete být jistý, že taky nejsem na výplatní pásce Bratrstva?“

To byla dobrá otázka – a Painter měl jedinou odpověď.

„Protože Sigmě od začátku šlapete na paty.“

„Chcete říct, že se chovám jako pitomec.“

Painter proti generálově formulaci neprotestoval. „Ale taky jste nás podržel, pane, když jsme to opravdu potřebovali. A navíc to nezvládnu sám. Teď už ne. Jestli máme zachránit Amandu, potřebuju spojence, který nám pohlídá záda.“

„Rozumím – ale zázraky nedokážu. Po tom, co se stalo v Somálsku, má na sobě Sigma namalovaný velký terč. A znáte Washington… Jakmile vycítí vaši slabost…“

Rozsápou vás na kusy.

Zabzučel interkom. „Řediteli, v počítači máte první soubory.“

„Odteď to nechám na vás,“ řekl Metcalf a vstal, aby Painterovi uvolnil křeslo. „Hrad bude každou chvíli čelit útoku, tak bych měl raději jít dohlížet na brány a zlepšovat opevnění.“

Painter věděl, že generálova slova nejsou pouhou metaforou. Velitelství Sigmy se nacházelo v bunkrech pod budovou nazývanou Hrad v areálu Smithsonova institutu na dohled od Bílého domu – a schylovalo se k bitvě.

Po Metcalfově odchodu Painter obrátil pozornost k počítači a k získaným souborům. Dělal si starosti o Kat… a ještě větší o Lisu. Přesto tušil, že klíč ke všem záhadám a tajemstvím Pravého rodokmenu drží jiná žena.

Musíte najít Amandu, Grayi.

25. kapitola

3. ČERVENCE, 2.44 DUBAJSKÉHO ČASU
U POBŘEŽÍ DUBAJE

Gray chytil protivníka do kravaty a dlaň druhé ruky mu položil na spánek. Stačilo rázné trhnutí a krční obratel strážného povolil. Jeho tělo ochablo.

Gray spustil mrtvolu na trávník a začal z ní stahovat přilbu, vestu a košili. Muž měl na sobě stejné věci jako členové toho komanda v Somálsku – to představovalo další důkaz, že Amandu přesunuli sem.

V Grayově sluchátku se ozvalo: „Hotovo.“

Seichan vyřídila svého muže.

Gray si nasadil vojákovu přilbu a podíval se na telefon ve své ruce. Záběry Kainovy kamery na displeji odhalovaly osamělého strážného za parkovou lavičkou. Kain přilákal mužovu pozornost, zatímco se k němu z druhé strany přiblížil jeho partner s nožem. Vzápětí ho Tucker zneškodnil stejně tiše, jako předtím vyřídili protivníky Gray se Seichan. To byl poslední strážný, který stál mezi Grayovým oddílem a Věží věčnosti.

„Jdeme dovnitř,“ pokynul Gray do vysílačky.

Přikrčeně přeběhl noční park. Dával si pozor pro případ, že by Kain přehlédl nějakého dalšího schovaného strážného, nikdo ale nespustil poplach a Gray za chvíli dospěl k okraji trávníku.

Zatímco čekal na ostatní, zvedl oči k majestátní věži s nezávisle se otáčejícími patry. Dokázal si představit, jak úžasný a proměnlivý výhled musí být z jejího vrcholu – na zářící panoráma Dubaje i na tajemné moře zalité jen svitem hvězd.

Něco ale Grayovi při pohledu na vysokou věž pořád vrtalo hlavou.

Něco na tom proměnlivém tvaru…

Tichý šramot obrátil jeho pozornost zpátky na zem. Seichan a Tucker se k němu blížili z různých směrů, převlečení do ukořistěných uniforem jako Gray. Kain se podle Tuckerových pokynů plížil širokým obloukem kolem nich a držel se mimo dohled.

Gray si prohlížel vchod do Burdž Abádí. Očekával, že schody a vstupní halu budou sledovat kamery a že uvnitř hlídkují další strážní. Jejich převleky nebyly nic moc, ale snad jim v případě potřeby poskytnou aspoň několik vteřin navíc.

Zpoza palmového hájku se konečně vynořil Kowalski. Snažil se nacpat svoje široká ramena do vesty a přilba mu seděla na temeni hlavy jako královská koruna. „Můj chlápek byl malý pivo,“ vysvětlil.

Gray na obra namířil pušku. „Zahoďte to a dejte ruce za hlavu.“

Kowalski se zamračil. „Co to má sakra znamenat, Pierci?“

Seichan si povzdychla. „Chovejte se jako vězeň.“ Mávla ke schodům do budovy. „Kvůli kamerám.“

Kowalskému se rozsvítilo. Odhodil ukradenou výbavu a položil si ruce na hlavu.

Po několika posledních instrukcích Gray vyrazil s namířenou puškou za Kowalským. Seichan s Tuckerem se drželi vedle Graye. Gray v jednu chvíli koutkem oka zachytil mihnutí stínu, snadno přehlédnutelné, pokud ho člověk nečekal. Kain se schoval do křovin u úpatí budovy a plížil se ke schodům.

Schody byly jasně ozářené, ale v hale panovalo přítmí narušované jen několika zdroji tlumeného světla. Zdálo se, že v ní nikdo není. Převleky možná ani nebyly nutné. Strážní v parku si taky nedávali obzvláštní pozor. Grayův muž se dokonce nechal přistihnout ve spánku.

Bratrstvo si na zdejším ostrově zjevně připadalo zcela v bezpečí – zvlášť když si myslelo, že Amandu nikdo nehledá.

Vystoupali po schodech, s lehce sklopenými hlavami, aby jim kamery neviděly do obličejů, a Gray pokynul Tuckerovi, ať zkontroluje vysoké prosklené dveře do haly. Tucker vykročil napřed a zkusil za ně vzít. Dveře povolily – nebylo zamčeno. Gray si oddechl – ušetřilo jim to práci a riziko, že je někdo přistihne, až budou odpalovat zámky miniaturními náložemi C-4 či v případě potřeby něčím průraznějším.

Jediný, koho snadné vniknutí do budovy zklamalo, byl jejich odborník na výbušniny a demolice. „Škoda,“ zabručel Kowalski. „Těšil jsem se, že něco vyhodím do luftu.“

Gray ho dloubl puškou do zad. „Nezastavujte se.“

Kowalski klopýtl o práh a nejistě vstoupil dovnitř. Gray i ostatní ho následovali.

Strop haly se nacházel až ve výšce pěti poschodí. Všichni se užasle rozhlédli. Prostředkem místnosti stoupalo široké spirálovité schodiště, celé ze skla, na kterém se třpytily křišťálové ozdoby a sošky mořských tvorů. Schodiště se ovíjelo kolem ústřední osy věže a mířilo nahoru, nad vstupní halu.

Jediné světlo se linulo z kruhu masivních skleněných sloupů, vytvářejících úzká akvária ozářená měkkým světlem postupně se měnících odstínů.

Gray si zprvu myslel, že akvária jsou prázdná a že hru světel násobí jen stoupající bublinky vzduchu. Když si ale jeho oči zvykly na šero, uvědomil si, že domnělé bublinky jsou ve skutečnosti medúzy o velikosti dlaně, které se volně vznášely uvnitř obřích pilířů.

Kouzlo okamžiku roztříštil chraplavý výkřik.

Za pultem se vynořila mohutná postava a vydala se k nim. Muž si jednou rukou mnul oko. Patrně přistihli dalšího strážného, když si dával dvacet. Voják si nasadil na hlavu černý baret. Zjevně se jednalo o velitele tohohle afrického kontingentu.

Zpod stolu vylezla další postava. Třinácti – či čtrnáctiletá dívka s tmavou pletí, štíhlá a s hubenými pažemi, ve vojenské uniformě. Hřbetem ruky si otírala ústa. Velitel měl rozepnuté kalhoty.

Takže ho nepřistihli ve spánku.

V Grayovi se vzedmul vztek. Věděl, že mnoho vesnických dětí unášených somálskými vojenskými vůdci nekončí jako vojáci, ale spíš jako sexuální otroci.

Nebo oboje.

Netvor nespouštěl oči z Kowalského a pomalu k němu kráčel přes halu. Nečekaná přítomnost zajatce ho zřejmě mátla. Lest s převleky vydrží už jen pár vte…

Černoch se náhle zarazil a hmátl po pouzdru s pistolí.

Seichan vytrhla svůj sig sauer.

„Nestřílej!“ vyštěkl Gray. Zvuk přestřelky či jednoho jediného výstřelu by se v téhle křišťálové hale určitě rozléhal na hony daleko a přilákal by další strážné, nebo by přinejmenším upozornil nepřátele, že se něco děje.

Velitel strážných takové zábrany necítil a vyškubl pistoli z pouzdra.

Gray ale zahlédl švihnutí Tuckerovy ruky a z vysílačky uslyšel šeptaný povel.

Ze stínů za mohutným vojákem se vynořil Kain. Dívka vyjekla a uskočila. Pes vrazil muži do kotníků s takovou silou, že černoch vyletěl vysoko do vzduchu a vzápětí tvrdě dopadl hlavou na mramorovou podlahu.

Pistole odklouzala do stínů.

Tucker se k němu vrhl s dýkou v ruce a poslední metr dojel na kolenou. Přitom se minul s Kainem, kterého setrvačnost unášela opačným směrem. Pozvedl dýku, ale při pohledu na vojákovu hlavu zase nechal ruku klesnout.

„Má zlomený vaz,“ ohlásil.

„Takže jsme dostali každý jednoho,“ poznamenal Kowalski, spustil ruce z temene a zakroužil rameny. „Takovýho psa si taky musím pořídit.“

Ve stínech se znovu objevila ta dívka. V obou rukách svírala velitelovu pistoli a mířila s ní na Tuckera. V její tváři se zračila hrůza.

Tucker upustil dýku na zem a zvedl k dívce otevřenou dlaň. „To je dobré…,“ pronesl tiše.

Dívka odsekla cosi somálsky. Neměli tlumočníka, ale znělo to spíš vztekle než vyděšeně. Namířila pečlivěji a prstem nahmátla spoušť.

Najednou sebou trhla, zapotácela se a vykašlala krev. Pistole jí vypadla z prstů a dívka sáhla po rukojeti vrhacího nože, který jí trčel z krku.

Gray se otočil.

Seichan už měla připravený druhý.

Nebyl třeba.

Dívka klesla na kolena a zhroutila se na obličej.

Tucker úlekem vyjekl. Skočil dítěti na pomoc, ale nedalo se už nic dělat. „Co jste to udělala?“

„To, co bylo nutné,“ odpověděla Seichan a pevně stiskla rty.

Tucker se na ni ohlédl. „Byla ještě dítě.“

„Ne,“ zašeptala Seichan tiše. „Už dávno ne.“

Gray věděl, že z hlediska logiky má Seichan pravdu. Dívka by Tuckera patrně zastřelila a hluk by ohrozil jejich misi. A smutnou skutečností bylo, že někteří váleční sirotci se nikdy nevzpamatují z krutého zacházení. Nikdy se nevyléčí a stanou se sotva něčím víc než zvířaty v dětských tělech.

I tak ho z její smrti bolelo u srdce stejně jako Tuckera.

Seichan toporně vykročila přes halu. „Musíme najít Amandu. Kvůli tomu jsme přišli.“

Gray si ale všiml, jak se jí třesou prsty, když se pokoušela zastrčit nepoužitou čepel do pochvy na zápěstí.

„Seichan má pravdu,“ řekl a ukázal na Tuckera. „Zavolejte Kaina. Potřebujeme najít Amandinu stopu.“

Tucker ještě vteřinu propaloval Seichan pohledem, ale pak poslechl a začal s Kainem prohledávat vstupní halu. Gray se zatím přesunul k pultu ostrahy s řadou monitorů, podle všeho napojených na haly v jednotlivých podlažích. Přepínal tlačítka a prohlížel si jedno patro po druhém, jestli někde nenajde nějaké známky života. Projel haly ve všech podlažích, ale ničeho si nevšiml. Každá hala byla potemnělá a nabízela jen nejasný pohled na hladký mramor, přepychové koberce a pokračující spirálu schodiště.

Nikde nikdo.

„Pojďte sem,“ zavolal Tucker tiše. „Myslím, že jsme něco našli.“

Kain vzrušeně očichával dveře jednoho z výtahů.

Gray se k nim vydal kolem Seichan, která stála o samotě opodál a s neproniknutelným výrazem hleděla do jednoho pilíře s akváriem. Kývla na zářící vodní sloupec s medúzami a přečetla nápis na sloupu.

„Obří kříženec Turritopsis nutricula.“

Gray zavrtěl hlavou. To jméno mu nic neříkalo.

„Na konci života se medúza tohoto druhu vrátí zpátky do juvenilního stadia a tenhle cyklus se opakuje pořád dokola.“

Zahleděla se na zkrvavené tělo mladé dívky. V očích se jí leskly slzy – nejspíš v ní viděla samu sebe. Přála si, aby obě dostaly podobnou šanci na znovuzrození, na čisté a nevinné dětství, které jim bylo odepřeno?

„Díky tomu je ta medúza v podstatě nesmrtelná,“ dokončila šeptem.

Gray přikývl. Byl to skutečný zázrak přírody.

Není divu, že si ji zvolili jako dekoraci Věže věčnosti.

Seichan ale měla na věčný život jiný názor. „To je hrozné,“ zamumlala.

Gray její hodnocení nijak nekomentoval a odvrátil se. Bylo mu jasné, že se Seichan musí vlastním smutkem prokousat sama. Prsty ji lehce pohladil po hřbetu ruky, kterou hodila smrtící ostří.

Očekával, že se Seichan odtáhne, ale mýlil se.

Společně se připojili k Tuckerovi a Kainovi.

Kowalski si kousek od nich se zakloněnou hlavou prohlížel křišťálovou spirálu schodiště procházející středem rotující věže.

Gray sledoval jeho pohled.

Něco mu pořád vrtalo hlavou.

Na tom tvaru je něco divného…

18.47 VÝCHODNÍHO ČASU
WASHINGTON, D. C.

Na počítačovém monitoru se pomalu otáčela molekula DNA, nositelka kódu, ve kterém je zapsané lidské tělo v celé své kráse – tento kousek genetického materiálu se však nepodobal ničemu, co Painter zatím viděl. Prostředkem obvyklé dvojšroubovice se táhlo třetí vlákno.

„Co si o tom myslíte?“ zeptal se Painter. Touto hádankou se snažil rozptýlit starosti o Kat a Lisu.

„Trojitá šroubovice,“ odpověděl Renny Quinn s posvátnou úctou. „Svatý grál genetiky.“

Opřel se masivními pěstmi o Katin stůl a sklonil se k monitoru, aby si obrázek prohlédl zblízka. Painter ho povolal jako odborníka Sigmy na biogenetiku, protože potřeboval pomoc s procházením obrovského objemu dat ze serverů té hororové laboratoře. Renny měl irské předky, což se odráželo v jeho brunátné pleti a tmavě kaštanovém strništi na temeni i tvářích. Dřív taky závodně boxoval – a občas se popral i bez rukavic mimo ring, což mu nakonec vyneslo vyhazov od armádních rangerů.

Následně ho přijala Sigma. Renny dokazoval platnost toho, co se povídá o mužích s velkýma rukama – ale v jeho případě se s nimi pojil velký mozek. A ten bude při analýze takové spousty dat potřebovat.

Soubory z Charlestonu přicházely neuspořádané, bez jakékoliv hierarchie. Kat zřejmě neměla čas třídit nejdůležitější soubory a začala odesílat všechno. Celkový objem dat daleko přesahoval kapacitu její paměťové karty. Řada souborů přišla poškozená, jiné zase jen částečně dešifrované. Jejich oprava a luštění mohly trvat dny, ne-li týdny.

Přesto i laik poznal, že většina obsahuje genetická data a údaje z reprodukční biologie, které všechny přímo či nepřímo souvisely s nezvyklou šroubovici.

„Trojšroubovice DNA,“ řekl Painter s pohledem upřeným na monitor, zmatený a zaujatý zároveň.

„Přesněji řečeno…,“ Renny ukázal prstem na dvojitou spirálu tvořící klasickou kostru molekuly, „tahle vlákna jsou deoxyribonukleová kyselina neboli DNA. Třetí vlákno – ten had, který se obtáčí kolem stromu života – je peptido-nukleová kyselina, PNA.“ Renny poklepal na monitor. „Vlákno PNA je umělé. Vytvořil ho člověk, nikoliv Bůh. Díváme se na produkt genového inženýrství.“

„Je to vůbec možné?“

„Nejen možné, už se to uskutečnilo v praxi. Výzkumnému týmu z Kodaňské univerzity se podařilo vložit vlákno PNA mezi dvě vlákna DNA. Samozřejmě jen ve zkumavce. Ale dalšímu pokroku brání jedna prostá potíž.“ Renny kývl na rotující molekulu. „Trojitá šroubovice není stabilní ve vodě. Stačilo by kolem toho vlákna vytvořit pršiplášť a celý svět se změní.“

Painter se zamračil. „Jak to myslíte?“

„Lidský genom je vystavěn ze čtyř základních prvků: guaninu, adeninu, thyminu a cytosinu. G, A, T, C. A v téhle čtyřpísmenné abecedě je zapsaný veškerý život,“ vysvětloval Renny. „PNA se ale neomezuje jen na čtyři písmena. Dokážete si představit, co by se dalo vytvořit s abecedou o větším počtu písmen? Mohli bychom změnit podstatu lidstva.“

Paintera přes Rennyho neskrývané nadšení napadaly jenom samé hrůzné představy.

„Ještě důležitější ale je,“ pokračoval Renny, „že umělé vlákno PNA se dá navrhnout tak, aby zapínalo a vypínalo konkrétní geny. PNA se u laboratorních myší už teď úspěšně používá k léčbě jedné formy svalové dystrofie, ale to je jenom začátek. Potenciál PNA je prakticky neomezený. Mohla by zastavovat rakovinu, léčit stovky genetických onemocnění a dokonce i prodloužit život.“

Renny se vpíjel toužebným pohledem do trojšroubovice. „Jestliže je DNA klíčem k životu, PNA je něco na způsob univerzálního paklíče. Pro toho, kdo ho ovládne, nebude nic nemožné.“

Painterovy obavy se prohloubily. Představil si tu charlestonskou laboratoř s bezvládnými ženskými těly ve velkých nádržích.

Na otevřené dveře Katiny kanceláře naštěstí zaklepal Jason a vytrhl Paintera z ještě pochmurnějších myšlenek. „Omlouvám se, že ruším, řediteli, ale právě jsme přijali extrémně velkou složku z Charlestonu, a napadlo mě, že byste se na ni chtěl podívat. Jmenuje se HISTORIE A POČÁTKY.“

Painter se narovnal. Byl vděčný za změnu tématu a název té složky zněl slibně. Třeba se brzy dostane ke kořenům toho všeho.

Hned další Jasonova slova však část jeho nadějí uhasila. „Ale soubory jsou těžce poškozené. Pracujeme na nich a můžu vám přeposlat to, co zatím máme. Jde o pár zvláštních obrázků a dokumentů.“

„Výborně,“ přikývl Painter.

Jason ukázal k počítači. „Už je tady máte.“

Není divu, že si Kat toho mladíka tak oblíbila.

Painter se otočil ke klávesnici a otevřel prvních několik dokumentů. Monitor vyplnil obrázek.

Znázorňoval trojici mužů v koloniálních oděvech. Muži se drželi za ruce: pravicemi se drželi nad hlavami, levicemi ve výši břicha. V obou horních rozích obrázku byl stočený trojhlavý had.

„Co to je?“ zamumlal Painter. Neočekával odpověď, ale kupodivu ji dostal.

„To je Královské klenuté slovo,“ řekl Renny. I jeho podle všeho překvapilo, že zná odpověď.

Painter se na něj ohlédl. „Jak to víte?“

„Jsem členem bratrstva.“ Renny postřehl Painterovo ohromení. „Ne tohohle Bratrstva. Mluvím o zednářích. Moji předkové k nim patřili už v časech, kdy žili v Irsku.“

Painter ukázal na monitor. „A tohle?“

„Zase tolik o tom nevím. Je to rituál tři krát tři, což je v zednářství posvátné číslo. Jde o součást vzestupu na úroveň Královského oblouku, ale tenhle stupeň zahaluje mnoho tajemství, například jeho přesný původ. Říká se, že souvisí s templářskými rytíři. Rituál tři krát tři, jinými slovy devět, symbolizuje devět zakládajících členů templářského řádu.“

Painter hleděl na obrázek. Co taková kresba dělá na harddisku v genetické laboratoři?

Tušil, že zná odpověď – ale jen díky předchozímu rozhovoru s Rennym. Díval se na tři muže držící se za ruce a na oba trojhlavé hady. Kresba se záhadně podobala trojité šroubovici, složené ze tří navzájem propletených vláken. Renny dokonce při jejím popisu použil obrat had obtočený kolem stromu života.

Painter si pod kresbou přečetl odkaz s uvedeným zdrojem: byla jím kniha z roku 1866 nazvaná Duncanův zednářský rituál a poradce.

Jak může kniha vydaná před půldruhým stoletím odkazovat – přinejmenším symbolicky – k trojité šroubovici?

Připomněl si název celého souboru.

Historie a počátky

Cítil, že narazili na něco důležitého. Potřebovali co nejrychleji rozluštit i zbývající soubory.

Vtom přiběhl Jason se špatnou zprávou. „Pane řediteli! Ztratili jsme spojení s Charlestonem. Sledovací zařízení kapitánky Bryantové přestalo vysílat uprostřed přenosu dalšího souboru.“

Painter se zamračil. „Došla mu baterie?“

„Ne, pane. Tentokrát jsme sledovali úroveň nabití a ta byla dostatečná.“

Painterovi klesla ramena. Věděl, že zbývá jediné vysvětlení.

Jason ho vyslovil nahlas. „Někdo tu štěnici objevil a zneškodnil ji.“

Ale co z toho plynulo pro Kat?

26. kapitola

2. ČERVENCE, 18.48 VÝCHODNÍHO ČASU
CHARLESTON, JIŽNÍ KAROLÍNA

„Najděte je!“

Kat nehlučně vklouzla z temné chodby do postranní místnosti. Těsně předtím zahlédla doktorku Marshallovou, jak s několika strážnými vybíhá ze své kanceláře.

„Rozdělte se! Prohledejte každou komoru, skladiště i laboratoř na obou stranách!“

Kat tiše zavřela. Měla s tím co dělat, protože jí klika klouzala v mastné dlani. Místnost ozařoval jen spořič obrazovky dalšího počítače. I tenhle zachycoval tu podivnou trojitou šroubovici. Kat doufala, že se odeslané soubory dostaly do rukou někomu ze Sigmy.

Když si zvykla na šero, všimla si, že u sousední stěny stojí police s pětilitrovými sklenicemi, v nichž se vznášely jakési nejasné obrysy. U jednoho zahlédla zkroucené malé prstíky. Otočila se k nim zády – víc toho vidět nechtěla, zejména po těch hrůzách v hlavní laboratoři. Zdejší sklenice patrně obsahovaly plody toho výzkumu.

V ruce pořád držela vojenský nůž, jehož ostří otupila usilovným řezáním. Na přípravu měla pouze dvě minuty, což sotva stačilo na to, aby odklidila Amy do bezpečí. V duchu si procházela svůj plán a čekala, až jí dojde čas.

Sedm lahví… natlakovaných na 20 atmosfér… odhadovaný objem prostoru laboratoře…

Slyšela otvírání a bouchání dveří a hlasité rozkazy – muži se rychle blížili. O kousek dál nechala pootevřené jedny dveře – ale strážní dospějí nejdřív k ní.

Přesně podle plánu.

Zavřela oči a několikrát se zhluboka nadechla. Poslední vteřiny využila k tomu, že si rozetřela po tváři a oholené hlavě další vrstvu želatinové tekutiny. Ze šatů a zbytku těla jí odkapával hydrofilní gel – stejná narůžovělá hmota, která vyplňovala ty děsivé nádrže v hlavní laboratoři.

Dusot kroků už se ozýval docela blízko. Vtom se rozletěly dveře a Kat se k nim otočila. Do místnosti vpadl nejprve jeden a potom i druhý strážný – oba s namířenými pistolemi.

„Zahoď ten nůž!“ zařval jeden z nich.

Kat poslechla a zvedla ruce nad hlavu.

Druhý vykřikl do chodby. „Jednu jsme našli!“

„Přiveďte ji sem,“ rozkázala Marshallová.

Strážní ji vyvlekli ze dveří. Kat se bez odporu nechala odvést chodbou k ostrůvku světla před pracovnou doktorky Marshallově.

Ta na ně čekala s rukama opřenýma v bok a s dlaní položenou na elektrické holi. Kat očekávala trest – dokonce potřebovala, aby ji doktorka potrestala.

„Kde je ta druhá?“ vyštěkla na ni Marshallová.

Kat si dávala pozor, aby ani na zlomek vteřiny nestočila oči jinam a neprozradila pohledem Amyin úkryt.

„Já už tě donutím zpívat…“ Marshallová k ní přistoupila a máchla obuškem proti Katinu břichu.

Kat na poslední chvíli, když už z obušku šlehaly modré jiskry, uhnula ke straně, ale drželi ji dva strážní, takže se nedokázala útoku vyhnout úplně. Cítila, jak ji elektrický proud zasahuje do boku, a levou nohou jí projela bolestivá křeč. Podlomilo se jí koleno.

Kat zaskřípala zuby bolestí – a vztekem.

Jsem moc nízko.

Odrazila se zdravou nohou, vymrštila se kupředu a chytila doktorku Marshallovou za zápěstí. Jeden ze strážných se ji pokusil omráčit pažbou pistole, ale Kat uskočila a úder ji zasáhl jen do ramene.

I tak se zapotácela. Musela se chytit plastového závěsu kolem nádrží, aby udržela rovnováhu. Zároveň zvedla doktorce Marshallově ruku s elektrickým obuškem co nejvýš nad sebe. Kovová špička se dotkla závěsové tyče.

Zapraskaly jiskry.

A svět pohltil oheň.

Výbuch odhodil Kat dozadu. Pod stropem se převalovaly modré plameny – a rychle se šířily. Kat si zakryla paží oči a představila si, jak se požár blíží chodbou k nejvzdálenější místnosti: skladišti s tlakovými lahvemi s různými plyny včetně sedmi velkých lahví označených chemickým vzorcem H2.

Vodík.

Bez zápachu, čtrnáctkrát lehčí než vzduch, vysoce vznětlivý.

Kat předem přeřezala několik hadiček a vypustila obsah nádob do uzavřeného prostoru laboratoře. Věděla, že se vodík bude držet pod stropem a nikdo ho neucítí.

Dopadla na záda a pod žhavou výhní, která spalovala vše v dosahu, odklouzala ještě o několik metrů dál. Jediné, co ji chránilo před popáleninami, byl hydrofilní gel, kterým se celá potřela. Tekutina, jež zvlhčovala tkáně zneužívaných obětí a předcházela vzniku otlaků, jí poskytovala aspoň skrovnou izolační vrstvu.

Totéž se nedalo říct o ostatních.

Přestože měla od výbuchu zalehlé uši, slyšela hlasité skřeky.

Kolem se potáceli strážní s hořícími šaty a sežehnutými obličeji.

Ve zlomku vteřiny po výbuchu Kat viděla, jak se vlasy doktorky Marshallově mění v gloriolu vířících plamenů.

Případný konec pro ženu, která si hrála na Boha.

Kat se namáhavě postavila. Dusila se kouřem, horkem a nedostatkem kyslíku. Slzícíma očima se rozhlédla po okolním pekle: všude se převalovaly plameny, plastové závěsy se roztavily ve zčernalou kapající hmotu a ohořelé přístroje praskaly a syčely.

Kat potácivě ustoupila.

Ze země se dva metry před ní zvedla další postava a vystoupila zpoza jedné nádrže, která jí posloužila jako ochrana před nejhorším náporem požáru. Měla ohořelé vlasy a z popraskané kůže na hlavě jí prýštila krev.

Doktorka Marshallová zvedla ruku, ve které držela pistoli jednoho ze strážných, a kymácivě obešla nádrž.

Kat se snažila někde schovat, ale podlomily se jí nohy a skončila na zemi, opřená o ruku.

Marshallová se k ní ještě o krok přiblížila a namířila pistoli na Katin obličej. V jejích očích se nezračila žádná radost z nadcházející pomsty, jen bolest. Dělala prostě to, co bylo nezbytné.

Nakonec se však pomstil někdo jiný.

V nádrži vedle ní se vztyčilo nahé tělo, jako mrtvola vstávající z hrobu.

Marshallová zahlédla pohyb, otočila se a v jejích otupených očích zasvítila hrůza.

Ze želatinové hmoty se vymrštila paže s dlouhým černým obuškem a rozehnala se jím se silou, jakou člověku dodává vědomí, že se mstí za vlastní sestru. Tvrdý kov zasáhl Marshallovou do obličeje a rozdrtil jí kosti.

Lékařka se zhroutila na zem.

Kat se v duchu opravila: Tohle byla vhodná smrt pro ženu, která si hrála na Boha.

Amy vylezla z nádrže a zvedla Kat na nohy. „Myslela jsem si, že jste mrtvá.“

„To já o vás taky.“

Kat před tím vylovila z nádrže Amyinu sestru Denise a místo ní dovnitř uložila Amy. Dohlédla na to, aby se dívka ponořila do izolačního gelu, a sama si jím taky potřela celé tělo. Nakonec odnesla Denisino tělo do skladiště.

Chtěla, aby se Amy schovala všem na očích – byla si jistá, že si nikdo nebude prohlížet těla v nádržích. A kromě toho chtěla, aby dívka byla blíž u východu a nedostala se do pasti ohnivého pekla v postranních chodbách.

Jako na potvrzení oprávněnosti jejích obav z jedné chodby zaburácela exploze následovaná smrští trosek a skleněných střepů.

Kat si představila, jak se ve skladišti zahřívají tlakové nádoby a jak z nich unikají další hořlavé plyny. A taky si představila, jak se plameny šíří potrubím do ostatních pater a budov.

„Musíme pryč,“ zachraptěla.

Vyprostila z ochablých prstů doktorky Marshallové pistoli a vyběhla s Amy zakouřenou laboratoří k ocelovým dveřím. V kruhové místnosti houkaly poplašné sirény a rozstřikovače u stropu je zalévaly vodou. Kat se zastavila jen na tak dlouho, aby popadla jinou nemocniční košili pro Amy, a obě vyběhly na chodbu. Stanoviště strážných na opačném konci bylo naštěstí opuštěné.

Nikdo se je nepokusil zadržet, takže bez problémů vystoupaly do přízemí jedné ze zadních budov kliniky. Po klinice se rychle šířily plameny. Na nebi dosud zářilo letní slunce, ale nad zahradami se převaloval hustý dým. V horním podlaží hlavní budovy došlo k dalšímu výbuchu a okolí zasypaly cihly spolu s roztříštěnými střešními taškami.

Celá klinika podléhala zkáze.

Kat chytila Amy za paži a odtáhla ji do parku před domem. Všude pobíhali šokovaní výzkumníci a mířili k branám na ulici.

Kat je následovala a snažila se co nejlépe maskovat svoji pistoli.

V dálce se rozhoukaly sirény.

Kat s Amy vyběhly po příjezdové cestě na ulici. Z kliniky se ozvaly další hluboké, dunivé výbuchy. Trosky budov doletovaly až k nim. V hustém dýmu bylo vidět jen na pár metrů.

Prchaly ulicí, aby se dostaly od požáru co nejdál. Kouř se konečně trochu rozptýlil. Zastavily se a vydýchávaly se s rukama opřenýma o kolena.

Ze všech stran se přibližovaly sirény požárních vozů a sanitek z celého Charlestonu.

Kat se narovnala a ukázala k modrým majákům blikajícím v dálce. „Měla byste…“

Ulicí práskl výstřel.

Amy se zhroutila na zem a přitiskla si dlaň k hrudi. Mezi prsty jí prosakovala krev.

Kat se bleskurychle otočila, klekla si na koleno a zvedla ruku s pistolí.

Na kraji silnice stálo SUV s otevřeným zadním oknem.

Uvnitř se cosi pohnulo.

Kat začala bezhlavě pálit.

18.55

Přední sklo popraskalo a roztříštilo se. Lisa se na zadním sedadle, kde seděla mezi dvěma mohutnými strážnými, přikrčila, stejně jako řidič a doktor Paul Cranston vepředu.

„Kristepane!“ vyhrkl střelec vedle Lisy. „Ona má zbraň.“

Lisa si zakryla hlavu pažemi.

Co se tu děje?

Poté, co ji Cranston se svými muži odvezli z centra Charlestonu, zamířili zpátky ke klinice. Z jejich chování sálalo uspokojení z úspěšného honu – do chvíle, než budovou kliniky, ke které se právě blížili, otřásla exploze. Z jedné ze zadních budov se vyvalil sloupec dýmu a vyšlehly plameny. Následně okna vozu rozechvěly další výbuchy.

Poodjeli o jeden blok dál a ohromeně sledovali zuřící požár.

Cranston zasyčel: „Zastřelte ji, než uteče, krucinál. Jestli nám zmizí…“

Před chvílí si všiml, jak z ohnivého pekla prchají dvě ženy s oholenými hlavami, jedna z nich v nemocniční košili. Okamžitě je poznal a přikázal svým mužům, ať je zastřelí jako vzteklé psy. Jsou z podzemní laboratoře! Vypadalo to nicméně, že jedna z nich není tak úplně bezbranná.

Střelec vedle Lisy vystrčil z otevřeného okna ruku s pistolí a zamířil. Do boku vozu se zaryly další kulky. Muž zaklel, ale neucukl.

Lisa riskla letmý pohled ven. Žena s pistolí právě táhla svou zraněnou společnici pod závoj hustšího kouře. Z dýmu ječely sirény a problikávaly modré majáky.

Vtom se ta žena ohlédla k SUV.

Lisa jí konečně viděla do tváře a s úlekem ji poznala – i poté, co její přítelkyni oholili vlasy.

Kat.

„Teď je moje,“ pronesl střelec s ponurým uspokojením.

Ne!

Lisa do něj vrazila ramenem. Z pistole vyšla rána, ale kulka nikoho nezasáhla. Lisa vystrčila hlavu z okénka. Viděla, že se Kat nic nestalo – a hodlala zajistit, že to tak zůstane.

„Utíkej, Kat!“

Druhý strážný ji hrubě strhl zpátky do vozu.

Cranston se zvedl natolik, aby se ohlédl na zadní sedadlo, a vrhl po Lise vítězný pohled. Uhodl pravdu.

„Tohle je tedy vaše kolegyně,“ řekl Cranston a obrátil se na svoje muže. „Chci ji živou.“

Střelec chytil Lisu za vlasy a vyvlekl ji z vozu tak, aby její tělo sloužilo jako štít.

Kat si našla chabý úkryt za odpadkovým košem.

Cranston zavolal: „Odhoďte zbraň a vyjděte ven! Jinak zastřelíme vaši přítelkyni.“

„Neposlouchej ho!“ zaječela Lisa.

Muž s ní zacloumal, až jí vytrhl několik pramenů vlasů.

Lisa zoufale přihlížela, jak Kat odhazuje pistoli a vystupuje zpoza koše.

„Dojděte pro ni,“ přikázal Cranston druhému strážnému. „Chci odpovědi. Ale jestli se bude vzpírat, klidně ji zastřelte.“

Kat zřejmě vycítila, že nemá šanci, a bez odporu se vzdala.

„Co ta druhá?“ zeptal se Cranston, když strážný přivedl Kat k autu.

„Je mrtvá.“

Kat a Lisa se sešly uprostřed zadního sedadla, sevřené v kleštích mezi dvěma ozbrojenci.

„Je mi to moc líto,“ zašeptala Lisa.

Kat plál z očí vztek, ale nebyl namířený na Lisu. Kat sevřela Lisinu ruku ve své – jako útěchu, na znamení odpuštění, ale taky coby příslib pomsty.

Kolem jejich vozu projeli hasiči a zdravotníci s houkajícími sirénami.

„Kam teď?“ zeptal se řidič a nastartoval.

Cranston se podíval na hořící rozvaliny kliniky. „Pryč z města… Teď je tu moc velké horko.“ Odvrátil se od požáru. „Vezmeme naše hosty na venkov. Do Srubu.“

19.12
WASHINGTON, D. C.

Painter v komunikačním ústředí sledoval požár v Jižní Karolíně. Jednalo se o živé záběry jednoho ze dvou mužů, které poslal pátrat do charlestonské kliniky.

Jeho tým dorazil na místo před patnácti minutami. Kolem požáru pobíhaly posádky hasičských vozů a bojovaly s plameny. Zdravotníci ošetřovali raněné s popáleninami i ty, kteří se přidusili kouřem. Další oběti utrpěly pohmožděniny a tržné rány od létajícího zdiva a skleněných střepů.

Čtyři těla zakrývaly plachty.

Painter očekával, že se počet obětí vyšplhá ještě výš.

Budou mezi nimi i Kat a Lisa?

Když obdržel první zprávy o požáru, doufal, že v něm má prsty Kat, ale někdo taky mohl zahlazovat stopy po objevení Katiny štěnice. Bratrstvo bylo známo svou politikou spálené země. Painter ji v minulosti několikrát zažil na vlastní kůži. Pokud se někdo dostal příliš blízko, Bratrstvo spálilo všechny mosty, které mohly dotyčné dovést k jeho tajemstvím. Nezáleželo na ztrátách, materiálních, finančních ani lidských.

„Pane řediteli.“

Painter se ohlédl. U ramene mu opět stál Jason Carter.

„Na něco byste se měl podívat,“ řekl mladík a ukázal k monitoru, u kterého pracoval jiný analytik. Ačkoliv byl sedící muž nejmíň o deset let starší, Jason mu položil dlaň na rameno jako hrdý otec. „S Linusem pracujeme na jednom výzkumném projektu, který nám zadala Kat.“

„Už tři měsíce,“ dodal Linus.

O co jde?

Painter měl nervy napjaté k prasknutí, ale obrnil se trpělivostí a mlčky na ně kývl, ať pokračují.

„Požádal jsem Linuse, aby ho vyzkoušel při pátrání po kapitánce Bryantové a doktorce Cummingsové,“ řekl Jason. „Doufám, že to nevadí.“

„Samozřejmě že ne.“ V tuto chvíli byl Painter vděčný za jakoukoliv pomoc. „Co je to za projekt?“

„Zcela nový automatický systém velmi podobný programům na rozeznávání obličejů, ale místo nich se soustředí na motorová vozidla. Opotřebení karosérie vytváří jedinečný vzor, který si nezadá s otisky prstů nebo rysy obličeje.“

„Jaké máte výsledky?“ pobídl ho Painter.

Jason polkl a zrychlil. „Dovolil jsem si využít databázi vašeho týmu v Charlestonu. Požádal jste je, aby shromáždili záběry dopravních a bezpečnostních kamer kolem té restaurace.“

„A nic jsme nezjistili.“

„Správně. Ale teď jsem pověřil Linuse, aby totéž udělal s kamerami v severním Charlestonu, takže máme taky záběry všech aut, která projížděla kolem kliniky.“

„A dál?“

Jason stiskl svému kolegovi rameno a Linus otevřel na monitoru dva obrázky zachycující ford SUV.

Jason navázal: „Myslím, že se schválně vyhýbají dopravním kamerám. Není to tak obtížné, když víte, které křižovatky jsou monitorované.“

A to oni určitě vědí, pomyslel si Painter. Jsou na domácí půdě.

„Tyhle záběry jsme získali ze dvou kamer u bankomatů. Obrázek nalevo byl pořízený tři bloky od restaurace, kde zmizela doktorka Cummingsová. Druhý u mostu čtyři bloky od kliniky.“ Jason se obrátil k Painterovi. „Je to stejné auto.“

Painter si pochybovačně prohlížel nevýrazný vůz. „Takových fordů jezdí na silnicích spousty.“

„Ne s takovým konkrétním opotřebením. Ale chtěl jsem si být jistý. Proto jsem vás zavolal.“ Jason znovu stiskl Linusovi rameno. Jeho kolega klikl na druhý obrázek a spustil videozáznam. „Jak jsem říkal, kvalita nestojí za moc, ale zvětšili jsme obraz, jak to jenom šlo.“

Painter se naklonil k monitoru.

Kamera zachycovala zadní okno, za nímž se rýsovaly siluety jakéhosi muže a ženy. Nebylo jí sice pořádně vidět do obličeje, ale rozhodně měla světlé vlasy a povědomý profil. Painter ji však poznal především podle držení těla a pohybů. Zrychlil se mu tep.

Do žil se mu vlila nová naděje.

„To je Lisa.“

„Nebyl jsem si tím jistý,“ řekl Jason.

Já ano.

„A co Kat?“ zeptal se Painter.

Ve voze seděly další postavy, ale z těch bylo vidět jen nezřetelné stíny.

„Nevím,“ připustil Jason. „A bohužel taky nemáme záběr poznávací značky. Kdyby projeli kolem nějaké dopravní kamery…“

Moc toho sice nebylo, ale aspoň se měli od čeho odrazit.

A co bylo nejdůležitější, Lisa žije.

Painter se zhluboka nadechl. Nesmí se nechat ukolébat – situace se může každým okamžikem změnit. Stačilo se podívat na sousední monitor s hořícími troskami kliniky, které až příliš vtíravě připomínaly politiku spálené země, již Bratrstvo tak rádo používalo.

Ti parchanti nenechávají naživu žádné svědky.

Svědky, jakými byly Lisa a Kat.

Nebo jakými byli členové Grayovy skupiny, která pronikala do nejnovější pevnosti Bratrstva, aby pátrala po prezidentově dceři.

Painter sledoval, jak se k zemi kácí poslední zbytky budovy. Ten pohled byl varovným mementem i pro Graye.

Buďte opatrní.

27. kapitola

3. ČERVENCE, 3.13 DUBAJSKÉHO ČASU
U POBŘEŽÍ DUBAJE

„Tímhle výtahem odvezli Amandu,“ řekl Tucker.

Gray stál vedle něj s rukama opřenýma v bok. Sledoval, jak Kain očichává podlahu a vzrušeně mává ocasem. Nepochyboval o citlivosti psího čenichu, ale přesto váhal.

Celkem tu bylo dvanáct výtahů uspořádaných do půlkruhu. Gray zvedl oči k průhledné spirále schodiště. Výtahy i schody představovaly centrální osu Burdž Abádí, kolem níž se otáčela jednotlivá podlaží.

„Padesát pater,“ zabručel Kowalski. „Aspoň nebudeme muset šlapat pěšky.“

„Ale budeme se muset v každém z nich zastavit,“ upozornila ho Seichan, „aby Kain zjistil, jestli tam nepokračuje Amandina stopa.“

Všichni se podívali na Graye. Dokonce i Kain na chvíli přestal očichávat výtah a zvedl k němu hlavu. Gray je ještě chvíli nechával čekat.

Něco tady nedává smysl.

Na záběrech z bezpečnostních kamer si prohlédl všechna patra a nikde neviděl žádné známky života. Musel nicméně důvěřovat Kainovi. Koneckonců je pes dovedl až sem. Stiskl tlačítko výtahu.

Dveře se okamžitě otevřely a všichni nastoupili do luxusní kabiny se stěnami obloženými exotickým dřevem a s křišťálovým osvětlením.

„Začneme shora dolů nebo zdola nahoru?“ zeptal se Tucker.

„Ani jedno,“ odpověděl Gray s jistotou, která ještě zesílila, když se sklonil k ovládacímu panelu.

Ukázal na řady tlačítek podél plochého dotykového displeje. Osvětlená čísla označovala jednotlivá podlaží a postupně se střídala se svými ekvivalenty z ostatních abeced: čínské, japonské, arabské.

Rozhodně se tu snaží udělat příznivý dojem na hosty z celého světa.

„Já to nechápu,“ zamračil se Kowalski. „Jestli nepojedeme nahoru, tak co budeme dělat?“

Gray se díval na spodní tlačítko, u kterého právě zářila písmena arabské abecedy.

Vzápětí je nahradila latinka.

„Podzemní podlaží,“ řekla Seichan. „Je tady nějaké podzemní podlaží.“

Kowalski se podíval na podlahu. „Moment. Copak může být na plovoucím ostrově sklep?“

Gray věděl, že věž vyrůstala souběžně s ostrovem. Její základy spočívaly na masivní plošině, která podpírala celou Utopii. Pod sebou ale měli přibližně desetimetrovou vrstvu betonu a oceli, která ponechávala dostatek prostoru pro podzemní patro.

„Určitě tam jsou technické místnosti,“ řekla Seichan.

„A možná něco víc,“ doplnil Gray a stiskl tlačítko.

Písmeno zeleně zablikalo a kabina začala nehlučně sjíždět dolů, tak plynule, že skoro ani necítili pohyb.

„Připravte se,“ upozornil je Gray.

Všichni tasili zbraně a Tucker dal pokyn Kainovi. Ten se přikrčil, připravený vyskočit.

Zdálo se, že sjíždějí podstatně hlouběji než jen jedno podlaží, ale dveře se konečně otevřely. Gray se rozhlédl po malé, prakticky zařízené hale s matným osvětlením. Nikde žádní strážní.

Opatrně vykročil z kabiny. Do stran vedly chodby s barevnými linkami na podlaze, patrně pro orientaci zaměstnanců, aby nebloudili mezi kuchyní, prádelnou, údržbářskými dílnami a skladišti.

Podzemí věže připomínalo labyrint.

Gray mávl na ostatní, aby se k němu připojili. „Tuckere, ať Kain najde Amandinu stopu. Může být kdekoliv.“

Tucker se pustil se svým společníkem do práce.

Gray si všiml, že kromě jejich výtahu sem sjíždějí jen dva další, dohromady tři z dvanácti. Nechal Kowalského držet otevřené dveře pro případ, že by potřebovali rychle ustoupit.

Jeho pozornost přilákala vysoká okna na jedné stěně. Přešel k nim. Místnost za okny měla betonové stěny, zvedala se do výšky dvou pater a uvnitř spočívala řada velkých turbínových generátorů připomínajících přerostlé kovové slony. Jednu stěnu pokrývaly ovládací panely.

„Elektrárna,“ řekla Seichan, když se připojila ke Grayovi.

Gray si vzpomněl na to, co Jack Kirkland říkal o přílivových turbínách, které dodávají energii celé budově. Tohle byly určitě ony.

Tucker se vrátil za pouhou minutu. „Nic,“ oznámil.

Gray se k němu překvapeně otočil. „Cože?“

Tucker pokrčil rameny. „Kain zkontroloval všechny chodby, které odtud vedou. Nenašel žádnou stopu po Amandě.“

To není možné. Musí být tady dole.

„Ať je zkontroluje znovu,“ přikázal Gray.

„Dobře, ale ztrácíme čas. Na Kainův nos je spolehnutí.“

„Tucker má pravdu,“ zastala se ho Seichan. „Dávalo smysl, že jsme začali podzemím, ale není to jediná možnost. Je tady dalších padesát pater. Čím déle otálíme…“

Tím větší nebezpečí Amandě hrozí.

Gray si ztěžka povzdechl. Musel uznat, že to je logický argument, ale radost z toho neměl. „Vrátíme se nahoru,“ rozhodl nakonec.

Všichni nastoupili do výtahu.

Gray se ještě zarazil a zadíval se na zbývající dveře po obou stranách od jejich kabiny.

„Okamžik.“ Přivolal sousední výtahy.

„Co to děláš?“ zeptala se Seichan.

Výtahy přijely a Gray je oba prozkoumal. Nakonec se vrátil k ostatním a prohlédl si dotykový displej.

„Co je?“ naléhala Seichan.

„Jezdí sem všechny tři výtahy, tak proč si vybrali zrovna ten prostřední? Čekal bych, že nastoupí do toho, co je nejblíž od dveří do haly.“ Gray ukázal na první výtah. „Ovládací panel v naší kabině je o pět centimetrů delší než v ostatních.“

„No a co?“ pokrčil rameny Kowalski.

Seichan se shýbla ke spodní části dotykového dipleje. „Myslíš, že tady je další tlačítko?“

Gray přikývl. „Pod námi je patro s omezeným přístupem, kam jezdí jen tenhle výtah.“

Seichan si prohlédla okraje displeje. „Nevidím tady žádné klíčové dírky ani štěrbiny na elektronické karty.“

Gray demonstrativně stiskl tlačítko přízemí. „Je to přece dotykový displej,“ řekl, když se kabina rozjela.

Seichan pochopila. „Možná reaguje na určitý otisk prstu,“ upřesnila s úsměvem.

Dveře se otevřely a Gray vykročil zpátky do haly. „Ten voják, kterého vyřídil Kain, vypadal jako šéf ostrahy. Třeba měl přístup až dolů.“ Otočil se ke Kowalskému.

Ten obrátil oči v sloup a nevrle se vydal k mrtvole. „Proč zbude špinavá práce vždycky na mě?“ zahučel nespokojeně.

Za minutu se vrátil a otřel si nůž o kalhoty. „Vzal jsem pro jistotu oba.“ Ukázal ostatním otevřenou dlaň, na které měl položený černochův palec a ukazovák.

Kromě toho si nasadil i velitelův baret. „Tenhle byl skoro tak velký jako já,“ řekl a kývl ke stropu kabiny. „Pro případ, že tu jsou další kamery. Už mě nebaví hrát si na zajatce.“

Gray vzal oddělený palec, přitiskl ho k prázdnému místu pod tlačítkem označeným PP a chvíli ho tam se zatajeným dechem podržel. Vtom se pod palcem rozzářilo nové tlačítko.

I kdyby měl Gray nějaké pochybnosti, při pohledu na zářící symbol by se rozplynuly. Vzpomněl si, jak v Somálsku běžel přes tábor v pralese k té chatě se stejným znakem.

Červený kříž se spirálovitými ornamenty.

Kabina začala opět klesat, tentokrát podstatně níž.

Kowalski lehce zezelenal. „Jak hluboko tyhle piráti zakopali svůj poklad?“

Gray si představil obří betonové sloupy podpírající tíhu ostrova. Vnější měly průměr dvacet metrů, ale prostřední pilíř přímo pod Burdž Abádí byl mnohem větší. Gray věděl, že i v opěrných sloupech ropných plošin často bývají vodotěsné prostory ke skladování nafty.

Proč by tedy něco podobného nemohlo být zde? Až na to, že do tak mamutího pilíře by se mohla schovat celá vojenská základna.

Gray si byl jistý, že Amanda je tam dole. Bál se něčeho jiného – a čím dál tím víc.

Je ještě naživu?

3.25

Doktor Edward Blake sledoval, jak v Amandiných očích po vstříknutí poslední dávky propofolu do kanyly bledne nenávist. Ztěžkla jí víčka a její dýchání se prohloubilo.

Její poslední slova byla kletbou a zároveň příslibem pomsty.

S vámi oběma se uvidím v pekle.

Ale šlo o planou hrozbu.

Amanda jako osoba a milující matka za pár minut přestane existovat. Už nebude schopná cokoliv vnímat a zůstanou jí jen ty nejzákladnější životní funkce.

„Můžeme začít, pane doktore,“ řekla Petra, která už byla připravená na operaci a právě upravovala monitor s Amandiným vyšetřením CT. Pacientka ležela na operačním stole, od krku dolů přikrytá, a její holá hlava se leskla ve světle silných zářivek. Na kůži měla modré znaky připomínající jakési vědecké tetování – označovaly body, kde bylo třeba navrtat lebku a zavést elektrody.

Petra přichystala na nadcházející zákrok chirurgického robota, jehož součástí byly vrtáky, přístroj na zobrazení magnetickou rezonancí a mikroskopickou vizualizaci. Už taky upevnila Amandinu hlavu do nastavitelné manžety – šlo o významné zlepšení oproti dříve používaným rámům, které bylo nutné k pacientově lebce přišroubovat.

Po dlouhodobém pobytu v Somálsku, kde musel pracovat s nástroji, které vypadaly v porovnání s těmihle jako starožitnosti, Edward cítil dětinskou radost z toho, že si může pro změnu hrát s tak moderním vybavením. Somálská nemocnice v uplynulých letech posloužila svému účelu: odebíral v ní vajíčka i embrya a získával slibné vzorky pro řadu laboratoří asistované reprodukce po celém světě. Vždycky však měl větší ambice. Bylo pouhou náhodou, že se Amanda Gant-Bennettová ocitla zrovna na jeho prahu a nikoliv u některého z jiných podobných středisek v Indii, Malajsii, Austrálii a na bezpočtu dalších míst. Edward tak dostal příležitost zazářit, upozornit na sebe nadřízené a vystoupat v pomyslném kariérním žebříčku o několik příček výš.

Zatím až na několik zádrhelů všechno probíhalo podle plánu: Amandinu smrt svedli na nešťastný incident se somálskými piráty; její dítě měli zde na Utopii v nové nejmodernější výzkumné laboratoři a po této poslední operaci odešlou Amandu do Států, takže už se o ni Edward nebude muset starat a uvolní si ruce k pitvání a testování nového studijního materiálu.

Novorozeně spalo v miniaturní vyhřívané postýlce v jiné místnosti a čekalo, až na ně dojde řada.

Nejdřív se ale musejí věnovat jeho matce.

Na tácu se blyštila řada chirurgických nástrojů: skalpely, nůžky, vrtáčky, jehelce, odsávačky a rozvěrače.

Nedokázal potlačit vzrušení. Tento postup byl sice vyvinut zde, ale on sám ho prováděl jen jednou. Zdejším sálem postupně prošlo několik oblastních reprodukčních vědců, aby se ho naučili. Ale bylo to úplně jednoduché. Pravou a levou stranu mozkové kůry propojovala vrstva nervové tkáně zvané kalózní těleso neboli mozkový trámec. Edward ho nejprve přetne, čímž rozdělí mozek pacientky na dvě nezávislé poloviny. Tento radikální zákrok se původně používal k léčbě závažných forem epilepsie, s cílem přerušit nežádoucí elektrické proudy, které protékaly mozkem a způsobovaly těžké záchvaty.

Druhou fázi operace vyvinuli na jiné pobočce Edwardových nadřízených. Nazývala se a-ECT neboli alfa-střídavá elektrokonvulzivní terapie. Do oddělených hemisfér budou natrvalo zavedeny elektrody, které mozku uštědří elektrické šoky s opačnou polaritou. Výsledná smršť miniaturních záchvatů a elektrických vírů uvězněných v každé hemisféře zvlášť způsobí naprostý rozvrat mozkové kůry, takže pacientce zůstanou zachovány jen základní funkce, jako jsou regulace srdečního rytmu, dýchací reflex a fungování trávicí soustavy.

Tělo zůstane nepoškozené, ale mysl zanikne.

Dokonalý nástroj pro reprodukční studie.

Edward se naposledy podíval na ležící pacientku.

Po této operaci už nebude žádná Amanda.

Když vyšel z operačního sálu do umývárny, z nástěnného monitoru nad jeho hlavou se ozvalo pípnutí. Takhle bezpečnostní systém laboratoře upozorňoval na příjezd výtahu. Stejný monitor byl v každé místnosti. Po jeho spodním okraji přeběhlo jméno.

Buggas Abdiwalli

Tak se jmenoval velitel jednotky Edwardových osobních strážců. Na monitoru se rozzářil černobílý záběr na přilby a černý baret.

Co ten zatracený pitomec zase chce? pomyslel si Edward podrážděně.

Věděl, že kapitán těžce nese ztrátu tolika mužů v Somálsku, ale Edward neměl čas řešit takové věci. Ať si s Buggasem promluví bezpečáci. A jestli kapitán bude naléhat, nový automatický systém už mu vezme chuť na nějaké scény.

Tuto defenzivní pojistku nemohlo nic překonat.

Začal si mýt ruce. Z interkomu se ozval Petřin hlas.

„Čekáme na vás, pane doktore.“

28. kapitola

3. ČERVENCE, 3.30 DUBAJSKÉHO ČASU
U BŘEHŮ DUBAJE

A teď ta těžší část…

Během několika vteřin před otevřením výtahové kabiny Gray rozdělil úkoly. Očekával, že otisk prstu potřebný k přístupu do nejnižšího patra není jediným bezpečnostním opatřením. Na to bylo Bratrstvo příliš paranoidní. Kdokoliv mohl přinutit některého z jejich zaměstnanců, aby je vzal s sebou dolů.

Nebo mu uříznout prst.

Ne, určitě tu byla další linie obrany. Grayova skupina nicméně nemohla nic naplánovat předem, což znamenalo jedinou věc.

Není čas na jemný přístup.

A takovému zadání vyhovoval jediný člen jejich týmu.

Kowalskému se to příliš nezamlouvalo. „K čemu jsem si sakra bral jeho baret?“

„Povedete si skvěle,“ ujistil ho Gray.

Kromě baretu Kowalski připomínal somálského velitele i postavou. Taková lest ovšem vystačí maximálně na několik vteřin, ale víc ani nepotřebovali. Gray musel doufat, že i strážní tady dole se spoléhají na bezpečnost celého ostrova. Nečekal, že by je přistihl ve spánku nebo se staženými kalhotami, ale doufal přinejmenším v jejich chvilkovou nepozornost.

Ukázal na Tuckera. „Jakmile vyřídíme strážného, vyrazíte s Kainem napřed. Nebudete na nic čekat a co nejrychleji vystopujete Amandu. Poběžíme za vámi, jakmile to půjde.“

Tucker se zvedl od svého partnera a přikývl.

Seichan už držela v ruce sig sauer.

Ozvalo se cinknutí, kabina se s jemným trhnutím zastavila a dveře se otevřely. Gray mávl na ostatní, ať ustoupí ke straně a skloní hlavy, aby jim obličeje zůstaly ve stínu ukořistěných přileb.

Až na Kowalského.

Obr vyšel z výtahu, ještě než se úplně otevřely dveře, a s baretem staženým do očí rázně vykročil chodbou, jako kdyby mu to tady patřilo.

Gray přelétl pohledem prostor před kabinou. Přístup ke zbytku podlaží uzavíralo stanoviště ostrahy. Stěny i podlahu tvořil holý beton; nic tu nepřipomínalo přepych horních pater. Strop tvořily ocelové desky uspořádané do vzoru plástve medu. Z místnosti vedly jediné kovové dveře vedle neprůstřelného okna jako v bankách, s tím rozdílem, že zdejší pokladník měl na sobě černou uniformu a přes rameno zavěšenou pušku.

Strážný ani nevzhlédl a naklonil se k mikrofonu. „Předložte identifikační průkaz a přiložte dlaň ke čtečce.“

Na úzkém pultu se rozzářil panel a pod okénkem se vysunula malá zásuvka, do které měl příchozí vložit svoje dokumenty.

Kowalski však místo toho do zásuvky nasypal hrst kuliček. Strážný konečně překvapeně zvedl oči, ale to už Kowalski zásuvku zaklapl a stiskl tlačítko vysílače v druhé ruce.

Kuličky C-4 – obvykle používané k vylamování zámků a závor – explodovaly strážnému přímo do obličeje a do hrudi. Kouřící zbytky jeho těla odletěly dozadu.

Kowalski přiskočil hbitě k ocelovým dveřím a přimáčkl k nim čtvercový kus C-4.

„Tímhle ty parchanty vykouříme!“ zařval a vrhl se zpátky do výtahu. Všichni se přitiskli ke stěnám kabiny. Výbuch otřásl celým výtahem a ohlušil je, přestože si zakrývali uši dlaněmi.

Gray vyskočil z kabiny a zhodnotil, nakolik uspěli. Zbytky dveří v oblacích dýmu rudě žhnuly. Stěny i podlahu postříkaly kapky roztavené oceli a ve vzduchu se vznášel chemický zápach.

To nebylo jen C-4.

Podíval se na Kowalského, který jen pokrčil rameny.

„Můj vlastní recept. Přidal jsem kapku TH4 potaženýho polymerem.“

Gray se v duchu vyděsil. TH4 bylo hlavní složkou zápalných granátů používaných k prorážení tankových pancířů. Ať už to ale bylo přehnané nebo ne, Kowalski splnil požadovaný úkol – a Gray nežádal nic jemného.

Za dveřmi se nic nehýbalo. Gray si všiml dvou ležících těl, ale pro jistotu ještě hodil do chodby dva světelné granáty. Všichni se otočili a zacpali si uši. Po výbuchu dal Gray znamení Tuckerovi.

Tucker s Kainem přeběhli místnost, opatrně, aby nešlápli do kaluží roztavené oceli. Gray a ostatní je následovali s tasenými zbraněmi.

Najednou se zhroutil strop.

K zemi začaly s řinčením padat jednotlivé šestiúhelníkové desky. V první chvíli si Gray myslel, že jde jen o stropnice, které se uvolnily výbuchem.

Z desek se však vysunuly nohy – ocelové, článkované a vybavené přívěsky ostrými jako břitva – a na vetřelce se vrhlo hejno kovových pavouků.

3.34

„Pane doktore…?“ Petra nehybně stála u tácu s nástroji. Právě připravovala neurální endoskop, když uslyšeli první hromové zadunění.

Pak chodbami zaburácela ještě hlasitější detonace, která otřásla vším v místnosti včetně Edwardových nervů. Nejdřív ho napadlo, že povolil betonový pilíř. Této obavy se nikdy zcela nezbavil.

Ztuhl hrůzou, zcela zahalený v chirurgickém obleku s maskou a rukavicemi. Zrovna nastavoval rameno chirurgického robotu s vrtákem, aby mohl začít se zákrokem.

Dolehly k nim další, i když tentokrát slabší výbuchy.

„Někdo nás napadl,“ řekla Petra a tázavě se na něj podívala. Očekávala pokyny.

Její hlas ho konečně vytrhl ze šoku. Museli odtud zmizet – ale ne s prázdnýma rukama. Nesměli tu nechat svoji těžce vydřenou odměnu. Kdyby přišli o toho novorozence, dlouho by nepřežili – stihla by je odplata nadřízených.

„To dítě,“ hlesl a zahleděl se na Petru. „Zatím ho potřebujeme živé. Vezměte ho. Přesuneme se k evakuační stanici.“

Petra odložila endoskop a zamířila ke dveřím, ale ještě se ohlédla. „Co pacientka?“ Střelila pohledem k Amandě.

„Ta není důležitá.“ Hlas v telefonu to řekl v podstatě jasně. Amanda byla nahraditelná, její dítě nikoliv. „Máme vzorky tkání i krve. To by mělo stačit. Ty vyzvednu já, vy se postarejte o dítě.“

Ještě bylo nicméně třeba zamést stopy. Zvedl skalpel, zadíval se na něj a pak nástroj opět odložil. Nedokázal v sobě najít dostatek sil, aby ji vlastnoručně zabil.

Vrátil se k robotu a zapnul předem nastavený směrovací laserový paprsek. Zaznělo hvízdání vrtáku a rameno stroje začalo pomalu klesat. Původně měl přístroj navrtat mozek jen po úroveň mozkové kůry, ale teď tu nebude nikdo, aby ho zastavil, když bude pronikat čím dál hlouběji.

Jako kdyby se jí do hlavy zvolna zavrtávala kulka.

Takhle je to lepší, utěšoval se. Vůbec nic neucítí.

Vyběhl ke dveřím. Když se naposledy ohlédl, hrot vrtáku se dotýkal malého křížku nakresleného na Amandině hlavě. Objevila se první kapka krve a stekla po kůži jako šarlatová slza.

Sbohem, Amando.

3.40

Gray prchal pekelnou krajinou černého dýmu a kousky žhnoucího roztaveného kovu. Situaci ještě zhoršovala smečka kovových pronásledovatelů, kteří za ním běželi po článkovaných končetinách ostrých jako dýky.

Kowalski na jednoho z nich dupl botou. Nohy robota se rozplácly do stran jako u rozšlápnutého pavouka, ale pak se obrátily vzhůru, zaťaly se Kowalskému do boty a začaly mu drásat kůži.

Seichan mu přispěchala na pomoc, jediným rychlým pohybem vrhací dýkou mu přeřízla tkaničky a ukázala ke stěně.

Kowalski se rozmáchl a skopl botu i s přichyceným pavoukem z nohy.

Ostatní roboty odrážel Gray střelbou z pistole, zatímco jeho skupina ustupovala za roztavené zbytky dveří, vytvářející umělou soutěsku, jíž museli pronásledovatelé projít.

Kowalski opatrně došlápl na zkrvavenou bosou nohu a pokusil se zamířit puškou, ale Gray ukázal do chodby. „Jděte za Tuckerem. My je tady zatím zadržíme.“

To mu nemusel říkat dvakrát. Kowalski zamumlal: „Nesnáším mizerný pavouky,“ a odběhl.

Seichan několikrát vystřelila ze sig saueru. „To je určitě automatický obranný systém.“

Gray s ní souhlasil. Očekával nějaká opatření proti vetřelcům, i když nic takového. Věděl, že DARPA pracuje na výzkumných projektech tohoto typu: jeden experimentální program se například pokoušel vyvinout robotické roje určené ke koordinovaným útokům, průzkumu i obraně. Viděl taky video z jedné anglické univerzity, kde se jim podařilo takový roj úspěšně sestrojit. A nešlo jen o malé roboty. V laboratoři DARPY si nedávno prohlížel robota o velikosti geparda, který dokázal běhat rychleji než člověk.

Opatření na zdejší základně patrně měla za cíl zaměstnat nepřátele, dokud se nestačí mobilizovat ochranka. Roboti byli nicméně i sami o sobě dostatečně smrtící a kulky je nemohly zadržet nadlouho.

„Už jdou,“ varovala ho Seichan.

Ze dveří se na ně vyhrnula vlna nabroušené oceli.

3.44

Tucker běžel chodbou za Kainem a napínal oči i uši, jestli nepostřehne nějakou známku hrozícího nebezpečí. Nemusel se však spoléhat jen na svoje smysly.

V uchu mu zaznělo varovné zavrčení.

Na chodbu se vynořil muž v bílém laboratorním plášti a pozvedl paži.

Tucker ho střelil přímo do obličeje.

Když probíhal kolem něj, všiml si, že mrtvý měl prázdné ruce, a bodly ho výčitky svědomí. Rychle je však potlačil. Ti dva další, které zastřelil předtím, byli ozbrojení. Nemohl nic riskovat.

A kromě toho, hrůzy, které viděl v uplynulé minutě, ho přivedly k přesvědčení, že si tady dole nikdo nezasluhuje žít. Míjel jednu laboratoř za druhou a všímal si věcí, které si zase z celého srdce přál zapomenout. Po zádech mu pořád přebíhal mráz, když si vzpomněl na hlavu oddělenou od těla, zavěšenou na rámu nad tlukoucím srdcem.

Kdo může provádět něco takového?

A proč?

Kain na každém rohu krátce zavětřil. Sledoval Amandinu stopu.

Konečně pes smykem zabrzdil a o dva kroky se vrátil k zavřeným dveřím, kde počkal na Tuckera. Tucker nahlédl okénkem dovnitř – bylo tam dlouhé umyvadlo, stěna s pověšenými sterilizovanými ručníky a kartáčky na ruce zatavené v celofánu.

Umývárna před operačním sálem.

Amandina stopa vedla právě sem.

Tucker se v obavách nadechl, ramenem rozrazil dveře a s namířenou pistolí vpadl dovnitř. Nikde nikdo. Široké okno ale nabízelo výhled do operačního sálu, kde na stole z nerezové oceli ležela žena s horní částí těla upevněnou v jakémsi zařízení. Nad její oholenou hlavou se chvělo robotické rameno.

Amanda…

Prostudoval si fotografii prezidentovy dcery dost na to, aby ji poznal jen podle rysů obličeje. Kain zahrabal tlapkou na dveře do sálu. I on znal pravdu.

Tucker vběhl dovnitř. Kromě pacientky tu nikdo nebyl. Bzučení přilákalo jeho pozornost zpátky k Amandě, a když uviděl zdroj zvuku, zděšeně zalapal po dechu.

Z vyvrtaného otvoru do lebky vytékal pramínek krve. Tucker oběhl stůl, ale s chirurgickými přístroji neměl žádnou zkušenost. Kain poskakoval kolem něj – vnímal Tuckerovu úzkost, ale nevěděl, jak by mu měl pomoct.

„To je v pořádku, kamaráde,“ ujistil ho Tucker.

Šlo ale o hodně optimistické vyjádření.

Tucker chytil elektrický kabel od robotického ramene, a protože ho nenapadlo nic lepšího, aspoň ho vytrhl ze zásuvky. Bzučení utichlo.

Tucker se zadíval na Amandu. Pomalu se jí zvedala a klesala hruď.

Aspoň že žije.

Prozkoumal ocelový vrták, který se jí zanořoval do hlavy. Musí ji nějak osvobodit, ale jak? Netroufal si vrták vytrhnout, protože nechtěl riskovat, že jí přivodí ještě větší zranění.

Rozhlédl se kolem. Na tácu s chirurgickými nástroji si všiml jakýchsi miniaturních štípacích kleštiček. Přiložil je k vrtáku zhruba dva centimetry od Amandiny lebky a stiskl rukojeti k sobě. Ozvalo se hlasité cvaknutí a Tucker odstrčil celé robotické rameno stranou.

Pak jí ještě vyprostil hlavu z polstrované svorky a odpojil ji od přístroje na anestezii.

Natolik se soustředil na svůj úkol, že sebou polekaně trhl, když se za ním zničehonic ozvalo: „Co jí to trčí z hlavy?“

Otočil se. Kulhal k němu Kowalski se zkrvavenou nohou.

„Jak jste mě našel?“ zeptal se Tucker.

„Šel jsem podle mrtvol a pak jsem na chodbě uviděl jeho.“

U dveří postával Kain, který jako obvykle kryl Tuckerovi záda, aby se k němu nepozorovaně nepřiplížil nikdo s nepřátelskými úmysly.

Kowalski znovu ukázal na Amandinu hlavu. „Co to je?“

„Vrták.“

„Cože? Proč…?“

„Jak to mám sakra vědět? Radši mi pomozte.“

„Vezmu ji.“ Kowalski zvedl Amandu do náruče, jako kdyby nevážila víc než hadrová panenka.

A tou možná taky je – hadrovou panenkou s nefunkčním mozkem.

V každém případě potřebovala pomoc.

„Kde jsou Gray a Seichan?“ zeptal se Tucker.

Kowalski zamířil s Amandou v náručí ke dveřím. „Věřte mi, že je lepší, když to nevíte.“

3.46

Seichan s Grayem ustupovali chodbou od dosud žhnoucích dveří. Řada robotů vzplála, když se drala otvorem v roztaveném kovu. Ti, kteří pronikli na druhou stranu, učinili cosi zvláštního: otočili se a vrátili se ke dveřím, aniž by si všímali Graye a Seichan.

Smečka momentálně zůstávala u dveřního otvoru, lezla po doruda rozpáleném kovu a útočila na něj. Mnozí roboti se dokonce přitavili ke zbytkům dveří.

„Asi je přitahuje horko,“ řekla Seichan. „Jsou naprogramovaní, aby vyhledávali tělesné teplo.“

A zdálo se, že robotům stačí libovolný tepelný zdroj. Gray sledoval, jak na opačné straně dveří několik pavouků běží ke kalužím roztaveného kovu. Žádný z nich horko žhavé oceli nevydržel.

S tím, jak kov začal chladnout, se ale tu a tam nějaký robot vydal k nim. Pár dobře mířených ran nicméně udrželo pavouky v uctivé vzdálenosti.

Seichan se ohlédla. „Neměli bychom se poohlédnout po…“

Chodbou otřáslo mohutné zadunění, dost silné, aby srazilo Graye na koleno. Chvění neustávalo a doprovázelo je jakési hučení, z něhož Graye rozbolely zadní stoličky. Zapraskalo mu v uších – zřejmě se prudce změnil tlak vzduchu.

Seichan se na něj s obavami podívala.

Gray tušil, že její obavy jsou opodstatněné.

Náhle se do chodby vlilo několik centimetrů vody jako z prasklého potrubí. Gray si vybavil pilíř, ve kterém se ukrývalo toto zařízení.

Svým způsobem se jednalo o jednu obrovskou trubku.

Do chodby se nahrnula další ledově studená, vířící voda.

Zpoza rohu se šploucháním vyšel Kowalski s bezvládnou ženou v náručí. Když ji zvedl o něco výš, její hlava se otočila ke Grayovi. Ačkoliv měla oholené vlasy, Gray ji okamžitě poznal.

Amanda… je naživu!

Ale neměli čas oslavovat.

„Co se děje?“ zavolal Kowalski.

Za ním se vynořili Tucker s Kainem, oba se stejně ustaranými výrazy.

Seichan se shýbla, namočila do vody prst a olízla ho. „Je slaná.“ Tím se rozptýlily poslední pochybnosti.

„Narušili pilíř,“ řekl Gray a ukázal k výtahu. „Všechno tu zaplaví voda. Rychle pryč!“

3.55

Často dáváme nepřátelům prostředky k naší vlastní zkáze.

Edward si vzpomněl na tento citát z Ezopa, který se naučil ještě jako chlapec na Etonu. Takhle byl sice vytržen z kontextu, ale přesto mu připadal výstižný, když z okna malého evakuačního člunu sledoval probíhající destrukci.

Vzduchotěsně uzavřené čluny byly rozmístěny po obvodu ústředního sloupu. Podél sloupu a na spodní straně plošiny pod pěti cípy hvězdy vedly kolejnice, které je nakonec vyvrhly mimo ostrov.

Už na ně čekali strážní.

A zejména na drahocenný náklad, který Edward držel na klíně.

Kňourající, teple zabalený novorozenec měl mimořádnou hodnotu – pro Edwarda i jeho nadřízené. Dítě bylo pojistkou, že ho zachrání z vodního hrobu. Poté, co s Petrou chlapce vyzvedli, zavolal svým šéfům, aby jim ohlásil nečekaný útok.

Edwardovi nadřízení však o něm už věděli. ZAŘIZUJEME VŠE POTŘEBNÉ. ZAJISTĚTE, ABY TO DÍTĚ BYLO V BEZPEČÍ, přikázal mu studený, digitalizovaný hlas.

Přesně to měl Edward v úmyslu.

Znovu vyhlédl z okna. Do člunu by se vešlo deset lidí, ale on a Petra ho měli jen pro sebe.

Kolem panovala temnota jako v té nejhlubší jeskyni. Před chvílí viděl po délce pilíře modré záblesky – nálože trhavin roztříštily ocel v nitru betonu a oslabily celý sloup. Obrovská masa věže následně rozdrtí na prach vše, co leží pod ní.

A nešlo jen o tento pilíř.

Temnotou šlehaly modré blesky i ve zbytku betonového lesa a ničily základy ostrova. Člunem otřásaly ozvěny hromových ran. Svět za oknem připomínal noční elektrický prales, nádherný na pohled a děsivý ve své vražednosti.

Edward si vzpomněl na další citát z mnohem klidnějších časů svého dětství.

Všechno dobré musí jednou skončit.

3.56

„Utíkejte!“ vykřikl Gray a ukázal k výtahu.

Brodili se studenou vodou, která jim dosahovala po kolena.

Kowalski držel Amandu co nejvýš a opatrně našlapoval – dával pozor, jestli v chodbě nezůstali nějací oceloví pavouci. Poslední roboty ale smetla stoupající záplava.

Doběhli k výtahu, který naštěstí ještě pořád fungoval – ale jak dlouho to vydrží? Gray stiskl tlačítko vedle dveří.

Další zachvění spolu s doprovodným zaduněním signalizovalo, že něco povolilo. Chodbou se k nim hnala rostoucí vlna.

Dveře se otevřely, ale příliš pomalu.

Vlna dospěla až k nim a smýkla s nimi do kabiny. Během několika vteřin jim voda dosáhla do pasu. Její chlad pronikal do morku kostí. Seichan se rychle dotkla displeje vedle znaku pro přízemí. Gray zatajil dech. Všichni zvedli oči ke stropu a v duchu se modlili, aby se nepřerušila dodávka elektřiny.

Gray si představil turbíny, které viděl nahoře – klíčové slovo znělo nahoře. Hlavní generátory by pořád měly být dostatečně vysoko a v suchu.

Ukázalo se, že se ve svém odhadu nemýlil, protože se kabina opravdu dala do pohybu. Vody postupně ubývalo s tím, jak výtah stoupal nad úroveň potopy. Všichni vydechli úlevou.

Amanda tiše zasténala – pomalu u ní odezníval účinek anestetik. To bylo dobré znamení, až na ten chirurgický vrták, který jí trčel z lebky. Jakmile se dostanou do bezpečí, mohou se pokusit o…

Mohutný otřes jimi mrštil k jedné straně kabiny.

Grayovi znovu zapraskalo v uších.

Pod nohama se jim ozvalo hluboké hučení, které postupně sílilo, jako kdyby se přímo na ně řítil nákladní vlak. Gray si představil sloupec vody stoupající výtahovou šachtou poté, co se laboratorní komplex pod nimi definitivně zhroutil.

„Jsme na úrovni prvního sklepení,“ řekla Seichan a pevně mu stiskla předloktí. V tom stisku byla veškerá naděje.

Už tam skoro jsou.

Jakmile výtah vystoupá nad hladinu moře, k suché hotelové hale, měli by být v bezpečí.

Vtom zhasla světla.

Výtah se s posledním zachvěním zastavil.

Kowalski šťavnatě zaklel.

„Generátory,“ zašeptala Seichan.

Voda určitě zaplavila podzemní podlaží – a nadále stoupala. Řev nákladního vlaku už je téměř ohlušoval.

„Držte se!“ vykřikl Gray.

Do spodku kabiny narazila přílivová vlna, která je ohromující silou začala vynášet vzhůru.

Aspoň mířili správným směrem – ale na jak dlouho?

„Tuckere, pomozte mi vypáčit ty dveře!“

Gray věděl, že budou mít jedinou šanci. Jakmile přílivová vlna opadne, kabina se zřítí zpátky dolů.

Bezprostřední ohrožení jim dodávalo síly, takže se jim opravdu během chvilky podařilo dveře rozevřít. Před nimi se míhaly stěny šachty – vzápětí se však objevily vnější dveře vedoucí do hotelové haly. Kabina se zastavila na vrcholu mocné fontány.

Ale jen na okamžik.

Do otevřené kabiny vnikala voda, která zvyšovala její tíhu. Výtah začal pomalu klesat.

„Honem!“

Gray s Tuckerem pootevřeli vnější dveře dost na to, aby ostatní mohli vyskočit. Seichan pomohla Kowalskému s bezvládnou Amandou. Po celou dobu se kabina plnila vodou a klesala stále hlouběji.

Tucker volnou rukou prostrčil uzavírající se mezerou Kaina a kývl na Graye. Voda jim dosahovala až po hruď. Proti dveřím do hotelové haly zůstávala už jen horní polovina kabiny.

„Jděte první!“ řekl Tucker.

„Oba najednou,“ nesouhlasil Gray.

Nemohli si dovolit ani počítat do tří, a tak se oba jednoduše odrazili od klesající podlahy a vrhli se do otvoru. Jakmile vyklouzli do haly, kabina s definitivní platností zmizela pod úrovní přízemí.

Gray pomohl Tuckerovi vstát.

Přežili.

Seichan se skláněla k Amandě v Kowalského náručí. Po chvilce se ustaraně narovnala.

„Co se děje?“ zeptal se Gray.

„Už porodila.“

Tucker k nim přistoupil blíž. „Vždyť má pořád velké břicho.“

„Dřív ho asi měla ještě větší.“ Kowalski ji odnesl ke schodům, aby se dostal z kaluže vody, která se vylévala z výtahové šachty.

„Porodila před termínem,“ řekla Seichan. „Buď ze stresu, nebo u ní porod vyvolali uměle.“

Tucker se provinile ohlédl k zaplavenému výtahu. „To jsem nevěděl. Kdyby ano, mohl jsem hledat delší dobu a pokusit se najít její dítě.“

Gray mu položil dlaň na rameno. „Už takhle jsme sotva vyvázli. Kdybyste se zdržel ještě o minutu, Amanda mohla zemřít. Všichni bychom zemřeli. A nemůžeme vědět, jestli to dítě porodila živé. Nebo ho třeba odvezli jinam.“

Tuckera podle všeho Grayovy argumenty příliš neutěšily. Pořád zasmušile hleděl ke dveřím výtahu. Přišel k němu Kain a šťouchl ho čenichem do ruky. Tucker ho pohladil po hlavě. Psí dotyk ho přece jen trochu uklidnil, víc než by dokázala jakákoliv slova.

Gray se odvrátil a se šploucháním se vydal… se šploucháním?

Podíval se pod nohy. Voda už mu zase dosahovala k lýtkům. „Jak to, že jsme zaplavení i tady?“

„To není jenom tady,“ upozornila ho Seichan a ukázala přes halu k proskleným dveřím Burdž Abádí.

Gray polekaně vyhlédl ven.

Okolní park byl zalitý vodou, v níž se odrážel svit hvězd. Mezi stromy se převalovaly černé vlny a narážely na schody věže.

Gray okamžitě pochopil. Bratrstvo si při zametání stop nikdy nepočínalo polovičatě. Nepoškodili jen jeden podpůrný pilíř.

Odpálili všechny.

A Gray věděl, co to znamená. Uvědomil si hrozivou, děsivou pravdu.

Celý ostrov se potápí.

29. kapitola

2. ČERVENCE, 20.01 VÝCHODNÍHO ČASU
ORANGEBURG, JIŽNÍ KAROLÍNA

Jeli už déle než hodinu. Mířili od Charlestonu na západ a před chvílí si Kat všimla cedule s nápisem ORANGEBURG. Únosci – ředitel kliniky Paul Cranston a jeho tři muži – se víceméně drželi vedlejších silnic a uháněli rychlostí, která byla pro tuto venkovskou oblast příliš vysoká.

Cranston většinu cesty protelefonoval. Kat pozorně poslouchala, ale z Cranstonových odpovědí se příliš nedozvěděla. On ani ostatní zatím netušili, co se stalo na klinice. Nevěděli, že skutečná příčina ohnivého pekla sedí na zadním sedadle jejich fordu.

Kat ho na to nehodlala upozorňovat, ale podle toho, jak se na ni občas ohlédl přes rameno, ji stejně podezříval. Otázky si však očividně šetřil až do cíle cesty.

Tento střípek informace získala z jednoho telefonického rozhovoru. Cranston se při něm mimoděk narovnal a z jeho hlasu zmizel jinak vždypřítomný náznak opovržení. Nyní naopak zněl podřízeně, skoro vystrašeně.

Hned je tam přivezeme.

Ať už v tu chvíli mluvil s kýmkoliv, zjevně měl před dotyčným obrovský respekt. Cranston pak zůstal několik dlouhých minut nehybně sedět s mobilem v klíně a nepřítomně zíral na okolní tabáková a bavlníková pole.

Nakonec se probral ze zadumání a vyřídil poslední hovor.

Volal své ženě.

Jsem v pořádku, miláčku. Ani jsem nebyl na klinice, když tam vypukl ten požár. Asi někde unikal plyn. Já vím, já vím… ale musím ještě zařídit spoustu dalších věcí. Dej za mě pusu Michaelovi a vyřiď mu, že se vrátím na průvod a ohňostroje ke Dni nezávislosti. Cože? Jo, promiň, mám tady… horší signál. Neslyšel jsem tě… Co se dá dělat.

Signál se v řídce obydlené oblasti ztratil a Cranston se nesnažil o další telefonát.

Kat si nedokázala přiřadit oddaného otce rodiny k hrůzám ukrytým pod výzkumným zařízením.

Cranstonův hovor v ní ale probudil touhu po její vlastní rodině. Teď někdy by Monk měl připravovat děti ke spánku, oblékat Penny do pyžámka a ukládat Harriet do postýlky se zavěšenými medvídky. Vybavila si, jak ji po uložení obou dětí Monk vždycky objal kolem pasu a přitáhl ji k sobě, spokojený mezi svými děvčaty.

Lisa jí stiskla ruku, jako kdyby vytušila, na co Kat myslí.

Kat její gesto oceňovala, ale hodlala se vrátit k Monkovi – což vyžadovalo, aby se nejprve osvobodily.

Šance na úspěšný útěk se s každým ujetým kilometrem snižovaly. Jakmile dojedou do cíle, do toho tajemného Srubu, patrně se jim uniknout už nepodaří. Musela se nicméně obrnit trpělivostí. Potřebovala počkat na správný okamžik a správnou příležitost.

Ta se jí konečně naskytla.

SUV zatočilo na odlehlou venkovskou silnici bez jediného auta v dohledu. Letní slunce se vznášelo kousek nad obzorem a vytvářelo pod vzrostlými duby podél silnice hluboké stíny.

Kat tvrdě stiskla Lisinu ruku, aby ji upozornila, že se něco chystá. „Musím si odskočit,“ pronesla nahlas.

„Počkáte,“ odmítl Cranston.

„Nepočkám. Odskočím si hned – buď venku, nebo tady.“

Cranston se na ni ohlédl, aby zhodnotil její odhodlání. Neuhýbala pohledem. Cranston se nakonec podíval na liduprázdné okolí a povzdychl si.

„Dobře. Zastavte.“ Jeho další slova byla určena jednomu ze strážných. „Jestli začne utíkat, zastřelte ji.“

Ford zajel ke krajnici.

Kat Lisu jemně zatáhla za prsty. Doufala, že její přítelkyně pochopí, co se jí snaží sdělit.

Lisa jí oplatila sevření. „Taky bych měla jít… když stejně zastavujeme.“

Výborně.

„Vystřídáte se,“ rozhodl Cranston. „Nehodlám nic riskovat.“

Všichni ze zadního sedadla vystoupili dveřmi na straně řidiče. Cranston a řidič zůstali sedět ve voze. Jeden strážný chytil Lisu za paži a druhou ruku položil na pouzdro s pistolí.

Kat vykročila do stínu pod dubem.

„To stačí!“ zavolal Cranston ze staženého okna.

Strážný vytáhl na zdůraznění Cranstonových slov pistoli.

Kat si stáhla kalhoty a dřepla si do trávy. Poté, co jí na klinice podali ty omamné látky, si potřebovala ulevit. Strážný se celou dobu díval a Kat mu vyzývavě pohled oplácela. Když byla hotová, vstala a zamířila zpátky k silnici.

Strážný na ni nepřestával mířit a držel se v bezpečné vzdálenosti.

Druhý muž postrčil Lisu směrem k poli. „Jsi na řadě. A neloudej se.“

Víc Kat nepotřebovala.

Máchla paží a přitom prudce švihla zápěstím. Ukrytý teleskopický obušek se natáhl do plné délky. Ona sama na strážného nedosáhla, ale obušek ano.

Na charlestonské ulici si ho Kat vzala od Amy, když se s ní schovala za odpadkovým košem. Ukryla složený obušek do opasku kalhot a odhodila pistoli, aby to vypadalo, že je neozbrojená.

Chtěla, aby Lisa byla v bezpečné vzdálenosti od únosců. Pak teprve něco podnikne.

A správná chvíle nastala právě teď.

Obušek zasáhl strážného do zápěstí a přelomil mu kost. Pistole vyklouzla z ochablých prstů.

To už se Kat vrhla kupředu a chytila zbraň ještě před tím, než dopadla na zem. Překulila se přes rameno a zahájila palbu. První střelou mířila svému strážnému na koleno, pak se otočila a střelila druhého muže do hlavy. Třetí rána patřila opět jejímu strážnému, kterému vpálila kulku do krku.

Vyběhla k vozu. Její útok byl tak náhlý a brutální, že řidič nestačil zareagovat. Kat vrazila pistoli otevřeným okénkem do auta a střelila ho z bezprostřední blízkosti do spánku. Přední sedadlo a Cranstona potřísnily úlomky kosti a kapky krve.

Lékař ohromeně a pomalu zvedl jednu ruku s otevřenou dlaní, aby Kat viděla, že není ozbrojen. V druhé křečovitě svíral otevřený mobil.

Máš smůlu, parchante, není tu signál.

Kat nechtěla nic riskovat. Cranston znal odpovědi, jež Sigma potřebovala. Hodlala ho dopravit k Painterovi, v dárkovém balení a převázaného mašlí.

„Dál budeme řídit my.“

20.12

Lisa prováděla ford Explorer po venkovské silnici a snažila se ignorovat krev i kousky tkáně, které dosud potřísňovaly její sedadlo. Jako lékařka nebyla nijak choulostivá, ale syrová brutalita Katina útoku s ní otřásla. Zatím Kat znala především jako matku a stratéga pracujícího po Painterově boku. Ještě nikdy neviděla Kat v terénu a neznala její zvířecí lstivost a divokost.

Ačkoliv jim tyto vlastnosti bezesporu získaly svobodu, Lisa z nich přesto byla nervózní.

A taky z chladnoucí krve, která jí prosakovala přes šaty.

Kat přinutila Cranstona, aby odtáhl mrtvoly do příkopu, kde nebyly vidět ze silnice, byť to vypadalo, že tudy skoro nikdo nejezdí.

Odlehlost této oblasti se ovšem rychle ukázala být nevýhodou.

„Už máš signál?“ zeptala se Lisa.

„Ne,“ odpověděla Kat ze zadního sedadla za Cranstonem. V jedné ruce svírala pistoli, v druhé lékařův telefon. Cranston zůstal vepředu, ale zápěstí měl připoutaná k opěrce hlavy. Byla to nepříjemná, stresová poloha, ale Kat nedbala na jeho protesty.

Lisa pod Katinou chladnou profesionalitou vnímala záblesky čiré nenávisti, a přestože nevěděla o všem, co se dělo na Cranstonově klinice, chápala dost, aby jí bylo jasné, kdo je vinen.

Za Cranstonovým pohledným zevnějškem se ukrýval netvor.

Navíc s ambicemi.

„Teď už bych měla mít nějaký signál,“ řekla Kat, „ale pořád nic.“

Po spoutání Cranstona Kat přikázala Lise, aby SUV otočila a vydala se zpátky. Chtěla se dostat k nějakému jinému telefonu nebo aspoň dost blízko vysílači, aby mohla zavolat z Cranstonova mobilu.

„Napravo je nějaká farma,“ upozornila ji Lisa. „Můžeme tam zajet a požádat o pomoc.“

„Určitě by informovali místní úřady a já nevím, komu se tady dá věřit.“

Lisa si vzpomněla, že Painter vyjádřil stejnou obavu. Rodina Gantových vlastnila značnou část Jižní Karolíny. Kdo ví, kam až sahá jejich vliv na zdejší policii?

„Podívej,“ ukázala Lisa před sebe. „Támhle je odbočka do Orangeburgu. Ve městě určitě musí být signál.“

„Zajeď tam,“ souhlasila Kat, ale pořád se podezřívavě rozhlížela kolem.

Lisa odbočila a ujela necelý kilometr, než se v dálce nad stromy objevila střecha kostela. To byl určitě Orangeburg.

Soustředila se do dálky, takže málem přehlédla křižovatku s blikajícím červeným světlem. Mezi stromy protékala nenápadná řeka, přes niž vedl padací most, a před mostem začala zrovna klesat závora.

Lisa na poslední chvíli zabrzdila. Museli počkat, až se most zase spustí.

„Už něco máš?“ zeptala se.

„Ne.“

Lisa ve zpětném zrcátku viděla, jak se Kat upřeně dívá na Cranstonův zátylek. Cranston byl v uplynulých pěti minutách nezvykle tichý. Už si ani nestěžoval na nepohodlnou polohu.

Ozvalo se tiché hučení ohlašující zvedání mostu. Hukot však sílil a nakonec se změnil v hlasité tepání.

Lisa se zamračila. Starý mechanismus padacího mostu jí dělal starosti.

Kat zareagovala rychleji. Prudce se napřímila, vyhodila telefon z okna a popadla Lisu za rameno.

„Jeď! Rychle!“

Varování přišlo příliš pozdě.

Zpod říčního břehu se vynořil vojensky šedý vrtulník a vznesl se nad most.

Lisa zařadila zpátečku a dupla na plyn. Zacouvala ke křižovatce, smykem se otočila a chystala se vyrazit, ale vrtulník byl rychlejší. Snesl se přímo před ně a zablokoval jim únikovou cestu.

Lisa zastavila. Auto bičoval vichr od vrtule.

Zaburácel hlas z megafonu. „Vyhoďte zbraně z vozu! Vystupte s rukama nad hlavou!“

Na podtržení pokynu zaštěkal na podbřišku vrtulníku kulomet a do vozovky těsně před SUV se zaryly kulky.

Lisa se ohlédla na Kat.

Ta zavrtěla hlavou. „Udělej, co říkají.“

Do ohromeného ticha s úsměvem promluvil Cranston: „Nejste jediné, kdo umí překvapit, dámy.“ Nemotorně se pootočil. „Když jste zaútočila, vyřadil jsem přijímač telefonu a zapnul jsem nouzový satelitní majáček, který je do něj zabudovaný.“

Změnil telefon ve sledovací zařízení, uvědomila si Lisa. Proto se ho Kat zbavila.

Cranston se zamračil. „Musím přiznat, že tak rychlou reakci jsem nečekal. Moji zaměstnavatelé podle všeho opravdu nechtějí, abyste unikly. Ale proč? Kdo sakra jste?“

Kat mu zvedla pistoli k uchu. „To se nikdy nedozvíte.“ Cranston vytřeštil oči. V následujícím zlomku vteřiny práskl výstřel, který lékaři roztříštil polovinu obličeje, a Kat vyhodila pistoli z okna.

Lisa se přikrčila. Takhle svou přítelkyni opravdu ještě nezažila. Od hlasité rány jí zvonilo v uších, ale přesto slyšela, jak Kat vztekle šeptá:

„To bylo za Amy.“

20.15
WASHINGTON, D. C.

Painter seděl v Katině křesle a mnul si oči. Nenápadná vůně jasmínu, která dřív visela ve vzduchu, se už rozplynula. Možná ji vyvětralo neustálé otvírání dveří, jak za ním pořád někdo chodil, nebo ji prostě přestal vnímat. V každém případě v něm sílil pocit ztráty a neblahá předtucha.

Jsi jenom unavený, přesvědčoval sám sebe.

Jason a Linus nadále hledali další stopu toho fordu. Painter si přehrával zrnitý záběr obrázek po obrázku a vpíjel se očima do stinné postavy na zadním sedadle. Věděl, že je to Lisa.

Ulevilo se mu, že je naživu, ale jak ubíhal čas, aniž by se objevila jakákoliv nová informace, ledový strach se vrátil a zapouštěl v něm kořeny stále hlouběji.

Přinutil se znovu podívat na mapu, kterou si otevřel na monitoru. Zobrazovala Jižní Karolínu s částmi Severní Karolíny a Georgie. Na zeleném podkladě zářily rozsáhlé červené skvrny reprezentující pozemky vlastněné rodinou Gantů.

Painter měl podezření, že Lisa a Kat jsou na některém z nich.

Což představovalo velký problém.

Rod Gantů dorazil ke karolínskému pobřeží sto let před založením Spojených států a usadil se v Charles Townu, který se později přejmenoval na Charleston. Jejich bohatství a vliv rychle rostly, mimo jiné díky konexím ve Starém světě, především ve Francii a Anglii. Rodina se rozvětvovala a vysílala své zástupce do univerzit, vlád, vojenských institucí i bankovních kruhů.

A podstatnou část jmění ukládala do pozemků.

Říkalo se, že na přelomu století mohli Gantové projet na koni celý stát z jedné strany na druhou – od charlestonských pláží přes nížiny až do pohoří Blue Ridge –, aniž by šlápli na cizí půdu.

Dnes by totéž dokázali i s celým stádem dobytka.

Painter si promnul spánky. Z bohatství a moci, jež stály proti jeho malé skupině, se mu točila hlava. Jak mohl doufat, že zvítězí nad tak vlivným protivníkem? A jestli se nepřátelé dozvědí, že je Sigma nadále potají vyšetřuje, jak asi zareagují?

Painter dokázal uhodnout odpověď. V roce 146 př. n. 1. Řím dobyl Kartágo. Římané město vyplenili a zapálili, přežívající Kartágince vzali do otroctví a zasolili pozemky kolem města, aby tam už nikdy nic nerostlo.

Painter očekával ještě něco horšího.

Ve dveřích se objevil Jason Carter. „Řediteli, požádal jste mě, abych vám oznámil, až dokončím ten speciální projekt.“

„Vy už jste hotový?“

„Ano. Ale asi vám to budu muset ukázat.“

Painter uvolnil Katinu vrchnímu analytikovi křeslo. Mladík se bez váhání posadil a rychle něco vyťukal do klávesnice. Na monitoru se otevřel rodokmen klanu Gantů. Painter Jasona požádal o pomoc se sestavením podrobnější genealogické mapy podle nových parametrů.

Od začátku se mu na rodokmenu Gantů něco nezdálo a nedokázal se zbavit dojmu, že mu uniká cosi podstatného. Netušil co, ani jestli je jeho dojem oprávněný. Jediným řešením bylo sestrojit rodokmen, v němž nebude chybět sebemenší detail.

Chtěl si o rodině Gantů udělat dokonalý přehled – a požádal Jasona, aby takový rodokmen připravil.

„Tady je původní verze,“ řekl Jason.

Klikl na myš a na monitoru se objevilo známé trojrozměrné schéma. Potomci a rodinné vztahy vytvářeli komplikovanou tapisérii s vetkaným vzorem dědičných vazeb překlenujících dvě staletí a sahajících až k založení Spojených států.

Spolehlivé prameny o starších generacích se sháněly obtížně.

Ale Jasonovi se to zjevně podařilo.

„Já vím, co jste po mně chtěl, řediteli, ale dovolil jsem si rozšířit pátrání ještě o sto let do minulosti, abychom byli důkladní.“

Tohohle mladíka bych si měl naklonovat.

Painter se natáhl blíž. „A podařilo se vám rozšířit pátrání i do stran.“

Jason přikývl.

Painter strávil studiem rodokmenu Gantů dlouhé hodiny a nakonec si uvědomil, co mu pořád vrtá hlavou. Jisté větve rodinného stromu vykazovaly tentýž vzor: výhonky se vplétaly zpátky do rodové sítě – to znamenalo, že se vzdálení bratranci či sestřenice žení a vdávají se svými příbuznými. U tak bohaté rodiny na tom nebylo nic nezvyklého, typické křížení moci a bohatství.

Painterovi však působilo starosti, že u Gantů je takových vracejících se výhonků až příliš mnoho, i na tak zámožnou dynastii, a chtěl se na tyto rodinné vazby zaměřit podrobněji.

Proto požádal Jasona, aby rozšířil genealogické pátrání do stran od hlavního rodokmenu a sledoval všechny postranní linie. Kromě toho ho pověřil, aby vyhledal další podobné výhonky, konkrétně ty, které se od základního rodu vzdálily ještě víc, ale pak se zase poslušně vrátily do lůna rodiny.

„Ukažte mi to,“ přikázal Painter.

„Připravte se na to, že ten rodokmen je obrovský. Nebudou vidět žádná jména, jen jednotlivé body.“

„Jen do toho.“

Jason stiskl několik kláves a původní Painterem sestavený rodokmen se zmenšil na velikost pěsti. Jména zmizela a nahradily je pouhé uzly sítě, hvězdy v galaxii Gantů. Kolem galaktického středu se zhmotnila mlhovina nových dat a linek, vytvářející jakousi korónu, zdánlivě samostatnou, ale přitom začleněnou do celku.

Painter přejel prsty po nových spirálních ramenech galaxie. „Všechny tyhle linky znázorňují výhonky rodinného stromu, které se nejdřív vzdálily…“

„Jen aby se později vrátily,“ potvrdil Jason. „Průměrná doba odloučení činí dvě generace, ale několik z těch linií se vzdálilo na pět až šest generací. Dva příbuzní se vrátili až ze sedmnáctého nebo osmnáctého kolena. Ale vrátili se.“

„Jako můry kolem lucerny,“ řekl Painter. „Krouží kolem a pořád se vracejí ke zdroji.“

Jason pokrčil rameny. „Patrně bych dokázal spočítat, že míra tohoto jevu je nezvykle vysoká i u tak prominentního rodu, jako jsou Gantovi, ale potrvá nějaký čas, než zpracuji srovnatelnou dynastii. Stejně moc nechápu, co to znamená.“

To Painter taky nevěděl – ale zrychlil se mu tep a do žil se mu vyplavil čerstvý adrenalin, jako kdyby stál na kraji propasti.

Něco tu je…

Upíral oči na pomalu rotující složitou síť rodinných vztahů. Cítil, že je v té mlhovině na okrajích genealogické mapy ukrytý jakýsi vzor, ale potřeboval k němu klíč.

Co mi tady uniká?

30. kapitola

3. ČERVENCE, 4.16 DUBAJSKÉHO ČASU
U POBŘEŽÍ DUBAJE

Gray se brodil k východu z Burdž Abádí. Voda mu dosahovala až po prsa. Ostatní čekali u schodiště, připravení utéct před stoupajícím oceánem do horních pater.

Za prosklenou stěnou bylo vidět, jak se Utopie pomalu potápí. V několika budovách ještě zářilo nouzové osvětlení napájené z baterií, ale jinak ostrov potemněl. Přes park se převalovaly černé vlny hnané nebezpečnými spodními proudy a narážely do schodů věže. Všude plavaly trosky: stavební dřevo, plastové popelnice a dokonce i převrácená palma s bednou, z níž ji nestihli přesadit.

Gray si představil, jak celá plošina klesá ke dnu a drtí pod sebou poškozené betonové sloupy. Než přešel přes halu, voda vystoupala o dalších třicet centimetrů. Potřebovali uniknout, dokud se pokles ostrova významně nezrychlí – nebo, což by bylo ještě horší, než se celá plošina nakloní a budovy se z ní sesunou jako sklenice z tácu nepozorného číšníka.

Gray nevěděl, jestli Jack Kirkland přežil exploze, které poškodily pilíře plošiny, ale doufal, že ano. Aktivoval Kirklandův vysílač a nechal ho u Kowalského, který nesl v náručí Amandu.

Nehodlal se ale spoléhat jen na samotnou naději.

Podíval se přes vchodové dveře na svůj cíl.

Na opačné straně parku viděl žlutou střechu hummera, za nímž se cestou k Burdž Abádí schovávali. Střecha dosud vyčnívala nad hladinu, ale Grayovi nešlo o vůz. Z ostrova nemohli odjet autem.

Za hummerem se pohupoval žlutý člun s proudovým motorem – stoupající hladina ho zvedla z korby, ale provazy mu zabraňovaly odplout úplně pryč.

Gray měl k zápěstí přivázanou dýku, připravenou k přeříznutí lan, jež člun poutala k autu. Doufal, že se mu podaří nastartovat motor, ale když nic jiného, člun se přinejmenším udrží na vodě, což se nedalo říct o různých plovoucích troskách, jež se snadno mohly stát obětí zrádných proudů a vírů.

Opřel se do vchodových dveří. Vzhledem k vysokému sloupci vody dveře vzdorovaly, ale nakonec se mu podařilo odtlačit aspoň jedno křídlo natolik, aby vyklouzl ven.

Prudké proudy ho strhávaly z vrcholu schodiště, které vedlo k parku. Gray se ubránil jen díky tomu, že pevně svíral kliku.

Z haly se ozval výkřik.

Gray se ohlédl.

Seichan stála s ostatními na točitém schodišti. Voda je nutila stoupat stále výš. Zdálo se, že se hladina zvedá čím dál rychleji. Gray už se nohama sotva dotýkal mramorové podlahy. Seichan ale momentálně působilo starosti ještě něco jiného než záplava.

Ukazovala za Graye směrem k městu.

„Světla!“ zavolala. „Plují sem!“

Gray se s rukou na klice otočil.

Širokou hlavní třídou probíhající po délce jednoho cípu hvězdy se k Burdž Abádí rychle blížila trojice kličkujících světel.

Motorové čluny. A zjevně po něčem pátraly. Nebo spíš po někom.

Gray pochyboval, že jde o záchranáře. Ne na tomhle ostrově, vzhledem k tomu, kdo ho ve skutečnosti vlastnil. Spíš se jednalo o oddíl z flotily hlídkující v okolních vodách. Někdo je zřejmě poslal, aby se ujistili, že útok na tajné laboratoře nikdo nepřežil.

„Držte se mimo dohled!“ vykřikl Gray na Seichan. „Pokud to bude nutné, stoupejte dál.“

Seichan mlčky přikývla a mávla na ostatní, aby se přesunuli o několik schodů výš.

Gray věděl, že jim dochází čas, a tak se vrhl do zvlněné vody směrem k poskakujícímu člunu. Musel bojovat s nepříjemně silným proudem, který jím smýkal ze strany na stranu, ale jakmile se vzdálil od příboje narážejícího do stěn věže, síla vody se zmírnila. Zvedl hlavu nad hladinu a mocnými tempy se blížil k cíli.

Větší potíže než vodní víry mu dělaly zatopené překážky. V jednu chvíli se cestou přes park zapletl nohou do větví jakéhosi stromu a měl co dělat, aby se vyprostil.

Po celou dobu sledoval postup trojice motorových člunů.

Uvědomil si, že se k hummeru nemůže dostat dřív, než hlídka dorazí k věži. Hladina ale byla temná a splývaly po ní spousty trosek, takže si ho s trochou štěstí nikdo nevšimne. Počká, až se hlídka vzdálí, a pak teprve uvolní člun a zachrání svoje kolegy.

Takový byl aspoň plán, dokud vojáci Bratrstva neodpálili světlice, které se rozzářily na miniaturních padáčcích nad zaplaveným parkem jako rudě planoucí hvězdy. Noc nahradil pekelný úsvit a hladina získala temně červený odstín.

Gray se rozhlédl po nějakém úkrytu. Deset metrů od něj se ve víru pomalu otáčela dlouhá nízká bedna, která nabízela jistou ochranu.

Gray zabral pažemi a zamířil přímo k ní.

Kvílení motorových člunů sílilo.

Gray doplaval k bedně a udýchaně se k ní přitiskl. Koutkem oka sledoval čluny, které vypluly ze zatopené široké ulice do parku a rozdělily se.

Přitiskl se ještě víc ke své chatrné skrýši.

Bude si muset dávat pozor, aby zůstal neustále schovaný před posádkami všech tří člunů. Držel se okraje bedny a kopal nohama. Nesměl plout příliš rychle, aby si hlídky myslely, že jde o obyčejný kus plujících trosek.

Vtom k němu zamířila dvojice člunů, každý z jedné strany. Nešlo o záměr, Gray měl prostě smůlu. Ponořil se a poslepu zašátral rukama, aby se chytil spodku bedny a počkal, až ho čluny minou.

Nenahmatal však žádné dno. Bedna byla dole otevřená a Gray ucítil pod prsty vzduchovou kapsu. Vplul do ní a zhluboka se ve tmě nadechl. Stěny lemovala měkká, vypolstrovaná látka.

Najednou mu došlo, co to je.

Vzpomněl si na rakev, v níž sem dopravili Amandu a která ležela na korbě toho pickupu. Povodeň ji zřejmě zvedla a strhla z ní víko.

Voda se po obou stranách projasnila. Kolem proplouvaly čluny s rozsvícenými reflektory.

Jakmile ho minuly, Gray pokračoval v cestě přes park, tentokrát schovaný v rakvi. Netušil, jestli jde o šťastné nebo nešťastné znamení, ale nepolevoval ve svém úsilí a pomalu se blížil ke člunu. Snad budou hlídky už pryč, až k němu dorazí.

Po další minutě ticha si troufl vynořit ven, aby viděl, kam pluje.

Jen co se jeho hlava ocitla nad hladinou, uslyšel dunivé zaburácení. Ohlédl se k Burdž Abádí. Trojice člunů se pohupovala před vchodem do věže a z prostředního z nich se karmínové zbarvenou nocí prořízla kouřová stopa, která vzápětí narazila do proskleného průčelí budovy. Granát s raketovým pohonem. Výbuch roztříštil velký kus skla a k zemi se snesly stovky miniaturních třpytivých gilotin.

Dva čluny zakvílely hlasitěji a projely vzniklým otvorem do temné haly, kde se vzápětí rozzářilo další rudé slunce.

Gray doufal, že se ostatní někde schovali a že hlídka po zběžné prohlídce haly zase odpluje.

Mezitím měl svůj úkol.

Než se však stačil otočit, vodou se rozšířilo strašidelné zachvění a hladina se zvlnila.

Ostrov začal s tichým zasténáním klesat mnohem rychleji. Věže zajížděly pod vodu jedno patro po druhém, mizely poslední špičky stromů a všude vybublával na povrch zachycený vzduch jako poslední výdech zanikající Utopie.

Výbuchem proražený otvor ve fasádě Burdž Abádí se změnil na stále se snižující klenutý průchod. Na poslední chvíli jím projel jeden ze člunů, jehož posádka se musela sehnout před špičatými zuby z rozbitého skla.

Druhý člun zůstal v pasti a zběsile kroužil za sklem. Jeho kolegové venku se pokusili vypálit další granát, ale než ho stačili připravit, hotelová hala se potopila.

Gray využil toho, že pozornost nepřátel je obrácená jiným směrem, a otočil se k hummera.

Auto i plavidlo zmizely pod vodou.

Gray doplaval k místu, kde ještě před chvílí byly, zhluboka se nadechl a ponořil se pod ohnivě se lesknoucí hladinu. Daleko pod ním se prostírala nekonečná temnota.

Gray napnul síly a namířil k černé hlubině.

4.33

Seichan běžela po schodech nahoru.

Voda zabírala stále další a další stupně schodů a nutila ji i ostatní stoupat výš. To ale nebyl jediný problém. O několik pater níž pod nimi dusaly vzhůru tmavé stíny, jejichž panický útěk osvětlovalo několik posledních nouzových žárovek, které ještě fungovaly. Posádka člunu, který uvízl v hotelové hale, se snažila uniknout stejnou cestou jako Seichanina skupina.

Seichan se chtěla dostat aspoň o tři patra nad hladinu, než se pokusí doběhnout od schodiště k vzdáleným oknům některého podlaží.

Vyskytl se ale jiný problém. Ztratila orientaci. Po přerušení dodávky elektřiny se podlaží přestala otáčet a zastavila se v náhodných pozicích. Jednotlivá patra tak čněla do různých směrů. Ze spirálového schodiště se jí navíc lehce točila hlava. Netušila, na které straně budovy se měli setkat s Grayem.

Zdola práskl výstřel.

Seichan se zamračila.

To ta hlídka pod nimi.

Zaprvé, co si ti parchanti myslí, že trefí?

A zadruhé, k čertu s nimi.

Když už se ale takhle připomněli, Seichan se hodlala zbavit aspoň části starostí.

„Kowalski! Vyřiďte je!“

„Jak si přejete.“ Kowalski přes rameno pořád nesl Amandu, ale druhou rukou si za běhu sáhl do kapsy a posypal schody pod sebou drobnými peletkami připomínajícími chlebové drobky.

Seichan se nezastavovala, ale dívala se pod nohy a čekala, až stíny dosáhnou posypaného úseku schodů.

„Teď!“ vykřikla.

Kowalski stiskl tlačítko a odpálil poslední nálož C-4. Prvního muže výbuch zabil a zbývající ustoupili od vzniklé mezery ve skleněném schodišti. Byli v pasti: nemohli nahoru ani dolů.

Sorry, kluci. Začali jste si sami.

Pokračovala v běhu po schodech. Po několika otočkách k ní zdola dolehl jek.

Seichan podle síly výkřiků odhadla, jak vysoko je momentálně hladina. Voda buď stoupala ještě rychleji, nebo oni postupně zpomalují. V každém případě se jejich náskok snižoval.

„V dalším patře!“ zavolala na Tuckera. „Najděte nejkratší možnou cestu k oknům!“

Dorazili do dalšího podlaží a Seichan s modlitbou na rtech spěchala za Tuckerem a Kainem. Psovod zamířil do dlouhé chodby.

„Tudy!“ vykřikl. „Na konci je balkon!“

„Odstřelte zámek!“ nařídila Seichan.

Neměli ani vteřinu nazbyt.

Sprintovala těsně před Kowalským. Musela obdivovat, že jí obr stačí, přestože se vleče s bezvládnou Amandou. Když šlo do tuhého, dokázal zabrat jako tažný kůň.

Zepředu se ozvaly výstřely.

Seichan doběhla k Tuckerovi ve chvíli, kdy otevřel posuvné prosklené dveře na široký balkon. Všichni se vyhrnuli ven a Seichan přistoupila k zábradlí. O patro níž se dmula temná hladina. Pokud by museli skočit, Seichan se obávala dvou věcí: jestli nedoskočí dost daleko, víry kolem potápějící se věže je strhnou dolů. A i kdyby se vyhnuli tomuto nebezpečí, ve zdejších vodách kroužili žraloci – a nikoliv pouze ti s ploutvemi.

Vpravo, nedaleko od parku, se pohupoval člun s vojáky Bratrstva.

Nikdy nemůžou plavat tak rychle, aby jim unikli, a šploucháním jen přilákají jejich pozornost.

Seichan se rozhlédla po zanikajícím městě.

Kde jsi, Grayi?

4.35

No tak, no tak…

Grayovi docházel vzduch, ale pořád poslepu řezal nožem do nylonového provazu. Trvalo mu příliš dlouho, než našel člun, dosud přivázaný k vozu. Vznášivost člunu utáhla provazy tak, že se nedaly rozvázat – zbývalo je jedině přeřezat.

Příďová lana už Gray povolil. Příď se okamžitě zvedla k hladině a člun se nyní kolébal ve svislé poloze, ukotvený na zádi. Gray se jednou rukou držel příčného trámu a druhou se opíral do nože. V uších mu rostl tlak – ostrov se potápěl a vlekl ho do větší a větší hloubky.

Z posledních sil jezdil ostřím sem a tam.

Proč ten mizerný provaz nechce povolit?

Okolní vodu projasnilo světlo a na hladině nad Grayem se objevil temný stín hlídkového člunu.

Gray i přes protesty svých plic znehybněl.

Teprve ve chvíli, kdy se stín ocitl přímo nad ním, Gray přeřízl poslední vlákna. Osvobozené plavidlo, hnané vztlakem, vyrazilo vzhůru jako torpédo. Nebo spíš jako beranidlo.

4.36

Seichan sledovala, jak se motorový člun blíží. Už byl jen asi padesát metrů od věže. Jeden muž z posádky vykřikl a druhý namířil pušku. Uviděli je. Nad hladinou se rozlehl výstřel a kulka se odrazila od zábradlí balkonu.

Seichan se přikrčila.

Byli tady příliš na ráně, ale kam se mohli schovat? Stoupající voda slibovala jen rychlou smrt utonutím.

Najednou se z hlubin vymrštila předpotopní příšera a vrazila do boku hlídkového člunu s takovou silou, že trup praskl, plavidlo se převrátilo a posádka skončila ve vodě.

Příšera dopadla na kýl z uhlíkových vláken a zhoupla se na hladině.

Byl to ten žlutý člun s proudovým motorem.

Vedle něj se vynořil Gray se sig sauerem v ruce a začal pálit po plovoucích mužích. Tři z nich zasáhl, čtvrtý už splýval na hladině obličejem dolů. Prasklý trup hlídkového člunu se naplnil vodou a potopil se.

„Grayi!“ vykřikla Seichan a zamávala.

Otočil se k ní, ale zleva se zpoza věže objevilo poslední plavidlo. Posádku určitě přilákaly výstřely. V další chvíli prosvištěla kolem a pokropila balkon dávkou z kulometu.

Všichni padli na zem, ale Seichan věděla, že nepředstavují skutečný terč. Vojáci si jen zajišťovali volný průjezd, aby se mohli vypořádat se snadnější kořistí.

Pospěš si, Grayi!

4.37

Gray se vytáhl přes okraj člunu a přikrčil se na dno, aby neposkytoval tak snadný cíl. Zpoza Burdž Abádí se vynořili zbývající protivníci a zahájili palbu.

Z fasády balkonu odletovaly kusy roztříštěného mramoru.

Grayovi kolegové si lehli na zem – až na jednoho.

Když vojáci proplouvali pod klesajícím balkonem, najednou se z věže vymrštilo štíhlé tělo a zadníma nohama se odrazilo od zábradlí. Kain. Pes se mihl vzduchem a dopadl mezi čtyři muže.

Jeho akce měla podobný účinek, jako kdyby do člunu někdo hodil granát.

Jeden muž se v hrůze vrhl do vody a zmizel ve zpěněném příboji kolem potápějící se věže. Druhému Kain zaútočil na hrdlo. Řidič zaječel, strhl volant a v panice najel plnou rychlostí do silného kmene plovoucí palmy.

Plavidlo vyletělo do vzduchu, převrátilo se a dopadlo zpátky do vody kýlem vzhůru.

O několik vteřin později kolem něj vyplavala těla vojáků, mrtvých či v bezvědomí.

Náraz bez následků přežil jen jeden pasažér, který nyní předváděl, jak zdatně umí plavat čubičkou.

Těsně před kolizí s palmou Tucker ostře hvízdl a Kain vyskočil z člunu do klidnějších vod, ale proud ho strhával k věži. Kain se s ním snažil bojovat, tížila ho však vesta.

To tedy ne.

Gray skočil k sedadlu pilota a rozhlédl se po klíčkách. Naštěstí je našel v palubní desce. Bál se, že ponor do hloubky mohl poškodit motor, ale uklidňoval se tím, že tato plavidla jsou konstruována tak, aby vydržela špatné zacházení. Jak doufal, proudové motory se zakašláním vychrlily vodu a zabraly.

Co nejrychleji vyrazil ke Kainovi, který bojoval o život.

Vydrž.

Doklouzal k němu a chytil ho za vestu, ale k tomu, aby zvedl promočeného sedmadvacetikilového psa do lodi, potřeboval obě ruce. Jakmile pustil volant, proud strhl neřízený člun k hladovému víru, který u stěn věže stahoval vše do hlubin.

Konečně se Grayovi podařilo zvednout Kaina na palubu. Belgický ovčák se oklepal a s vrtícím ocasem do Graye vděčně šťouchl hlavou.

„Díky!“ zavolal Tucker.

„Hele, a co my?“ postěžoval si Kowalski.

Voda už zalévala i balkon a Grayovi kolegové se drželi zábradlí, aby jim proud nepodrazil nohy.

Gray se vrátil k volantu, přidal plyn a rychle doplul k balkonu. Zastavil těsně u něj a motory vyrovnával působení proudu. Všichni přelezli zábradlí. Tucker pomáhal Kowalskému držet Amandu, která se najednou pohnula a ohnala se paží.

Kowalski jí přitiskl ruku k tělu. „Páni. To má bejt poděkování za to, že jsem tě vytáhnul do desátýho patra?“

Jakmile se všichni usadili, Gray otočil člun od věže.

Plavidlo bylo jen čtyřmístné. Vzhledem k tomu, že jich s Kainem bylo na palubě celkem šest, loď se ponořila hlouběji, než měla, a reagovala pomaleji.

Aspoň se ale drželi na hladině.

Totéž se nedalo říct o Utopii.

Náhle se pod lodí změnilo proudění vody a stáhlo je k levoboku. Gray se pokusil člun vyrovnat, ale tah zesílil.

Co se to sakra děje?

„Pierci!“ vykřikl Kowalski a ukázal nahoru.

Gray šokovaně zaklonil hlavu.

Burdž Abádí se nebezpečně nakláněla nad člunem.

Gray se rozhlédl. Všechny věže a domy na zbytku ostrova se vychylovaly stejným směrem, jako kdyby je ohnul silný vítr.

K čertu…

I Seichan pochopila, jaké jim hrozí nebezpečí. „Ostrov se převrací.“

Gray při té představě přidal plyn na maximum.

Potřebovali se dostat na volné moře.

O kus dál se jedna z věží odlomila od základů, převrátila se a zavalila sousední budovu.

O něco blíž se ozvalo hlasité sténání namáhaného betonu a oceli. Nikdo neměl pochybnosti o zdroji zvuku.

Všichni se podívali na Burdž Abádí.

4.40

Vypadalo to, že Věž věčnosti nedostojí svému jménu.

Edward z paluby velké hlídkové lodě přihlížel zkáze ostrova čtyři sta metrů od nich. Utopie se převracela, lámala se a klouzala pod hladinu jako novověká Atlantida. Burdž Abádí sdílela osud ostrova: horní podlaží se postupně uvolňovala a sjížděla z ústřední osy jako vysoko naskládané talíře.

K Edwardovi se doneslo, že se pohřešují vyslané čluny. Pokusy spojit se s nimi vysílačkou selhaly.

Určitě je měla na svědomí ta skupina, která zaútočila na jejich základnu.

Bude třeba přijmout patřičná opatření.

Ale nikoliv na vlastní pěst.

Z nedalekého poklopu vystoupala Petra se satelitním telefonem v ruce a zadívala se Edwardovi do očí. Její výraz byl jasný. Nenesla dobré zprávy.

Podala mu telefon.

Edward si ho přiložil k uchu a uslyšel známý digitalizovaný hlas. „ZAJISTILI JSTE TO DÍTĚ?“

„Ano.“

„A MATKA?“

„Je mrtvá.“

Musí být.

„KOORDINUJTE ČINNOST VŠECH SIL NA MÍSTĚ. UTÁHNĚTE KOLEM OSTROVA SMYČKU A DOPADNĚTE ÚTOČNÍKY.“

„A pokud je najdeme?“

Dostal konkrétní instrukce zakončené slovy: „OD TÉ CHVÍLE PŘEVEZME ODPOVĚDNOST PETRA.TA VÍ, CO JE TŘEBA.“

Edward těžce polkl – měl pocit, jako kdyby ho degradovali, ale netroufal si něco namítat.

Nakonec to tak možná bylo lepší.

31. kapitola

3. ČERVENCE, 4.44 DUBAJSKÉHO ČASU
U POBŘEŽÍ DUBAJE

Gray s pevně stisknutými zuby hnal člun, zatímco ostrov kolem se rozpadal.

Potápějící se plošina, zalévaná vířícími proudy a rozkolísaná nestejnoměrně zborcenými sloupy, se rozlomila na menší části, které se převracely a sjížděly do hlubin i s budovami, které na nich stály.

Gray se snažil vyhýbat nejhorším oblastem téhle obří mlýnice.

Do vody se řítily další a další domy. Zdi se s hlasitým duněním hroutily a tříštící se okna zasypávala hladinu skleněnými střepy.

Cestu jim ještě ztěžovaly plovoucí trosky, jichž každou vteřinou přibývalo. Gray mezi nimi kličkoval, jak mohl nejlépe, a spoléhal se na to, že se o zbytek postará odolný trup z uhlíkových vláken.

Potřeboval se nějak dostat na volné moře, ale zdálo se, že mu únikovou trasu v každém směru blokují rozvaliny budov.

„Grayi!“ Seichan křečovitě sevřela opěradlo.

„Vidím to.“

Před nimi se zlomil rozestavěný mrakodrap – zatím tvořený v podstatě jen ocelovou kostrou –, narazil do sousední budovy a překulil se k nim jako míček v hracím automatu.

Kowalski šťavnatě zaklel.

Jeho pocity sdíleli i ostatní.

Gray se ocelovému monstru nemohl nijak vyhnout. Do srážky zbývalo sotva pár vteřin.

Všiml si jediného dostupného úkrytu – ale bude to těsné.

„Shýbněte se!“

Strhl volant doprava, otočil člun o 180° a bokem napřed s ním vklouzl pod balkon zpola potopené budovy. Kovová konstrukce se s hromovým řinčením prokutálela nad nimi a pokračovala dál.

„Hezky jste zaparkoval,“ pochválil ho Kowalski.

Gray znovu přidal plyn a vyrazil z dočasného úkrytu ke vzdálenému třpytu volné hladiny.

I tato trasa se však uzavírala.

Dvě obytné věže se před nimi opíraly jedna o druhou jako opilci po bujném večírku. Pravá se postupně drolila a do vody z ní padaly trosky a střepy skla.

„Riskni to,“ řekla Seichan.

Gray neměl na výběr. Motory se rozeřvaly a člun vyrazil jako střela. Potřebovali projet pod klesající gilotinou z oceli, betonu a skla co nejrychleji.

Kowalski se sklonil nad Amandou, kterou držel pořád v náručí. „Na tohle se nemůžu dívat.“

Seichan stiskla Grayovo předloktí.

Tucker zapřel nohy o opěradlo kapitánského sedadla.

Dobrodružství se líbilo jedinému členovi jejich posádky.

Kain se protáhl pod Seichaninou paží, vztyčil se na zadní a nabral vzduch do nozder. Jeho mávající ocas pleskal Graye do ramene.

S touto tichou podporou Gray sevřel volant ještě o něco pevněji. Člun se řítil téměř devadesátkou.

Budova před nimi se rozpadala čím dál rychleji a cesta se každou vteřinou uzavírala.

Gray už ale nehodlal couvnout.

„Dolů!“ vykřikl.

Seichan do něj zaryla prsty a druhou rukou strhla Kaina k zemi.

Člun vletěl přímo do deště skla v soutěsce mezi budovami. Několik vteřin slyšeli jen sténání týrané oceli a hromové skřípání betonu.

Jako kdyby se nad nimi valil vykolejený nákladní vlak.

Pak se ocitli na volném moři…

… a věž se za nimi zhroutila do vody. Dopad zvedl vysokou vlnu, která je popohnala nad temné hlubiny.

Moře ale nebylo zcela temné.

Tři sta metrů před nimi zatarasil hladinu kordon světel včetně kutru velikosti jachty.

Bratrstvo zřídilo kolem ostrova blokádu.

Gray zpomalil.

„Třeba nás neviděli,“ řekla Seichan.

Gray se pochybovačně ohlédl. Když se opět podíval dopředu, jeho obavy se potvrdily.

Od zbytku plavidel se oddělila trojice světel a vyrazila přímo k nim.

Gray otočil člun opačným směrem. Tady byla další světla – blokáda obkličovala celý ostrov. Gray ale nechtěl dojet až k nim. Jakmile získal určitý náskok, skryl se s člunem za plovoucí hromadu prken a trámů připravených na stavbu.

„Tady se jim asi neschováme,“ řekl Kowalski.

Gray si stoupl a ukázal přes palubu. „Všichni ven.“

Seichan ho chytila za paži. „Co chceš dělat? Můžeme jim ujet.“

„Ne, když jsme takhle přetížení,“ odpověděl Gray rychle a trhl palcem k palubní desce. „Taky jsme skoro bez paliva. Nemáme dost šťávy, abychom dopluli k pevnině.“

„Tak co budeš…?“ Seichan přimhouřila oči. „Chceš je odlákat.“

„To je pro Amandu nejlepší šance. Vysadím vás tady a budu je vodit za nos, jak dlouho to půjde.“ Ukázal na Kowalského. „Vy máte majáček Jacka Kirklanda. Třeba přežil a připluje pro vás. Pokud ne…“

Kowalski se podíval na hromadu dřeva. „Postavím člun.“

„Hodně štěstí,“ přikývl Gray.

Ostatní se rychle zuli a svlékli. Tucker sundal vestu i Kainovi, aby jeho partnera nestahovala pod hladinu.

Amandu nechali v nemocniční košili. Začala se trochu probírat z anestézie, ale pořád byla silně omámená. Gray se obával, že u ní každou chvíli nastoupí šok. Nebyl rád, že ji tady nechává, ale co mohl dělat jiného?

Pomohl s ní Tuckerovi a Kowalskému přes bok člunu. Povrchová vrstva vody aspoň byla ve srovnání s hloubkou poměrně teplá.

„Držte jí hlavu nad hladinou,“ varoval je Gray.

Kain se šplouchnutím skočil do vody vedle nich.

Gray se otočil k Seichan. Ta zůstala oblečená a ruce si zkřížila na hrudi.

Gray uhodl její záměr. „Se mnou nepojedeš,“ řekl.

„Pojedu.“

„Není důvod, abychom se obětovali oba.“

Zamračila se na něj, jako kdyby se zbláznil. „Kdo mluví o obětování? Chceš odlákat jejich pozornost.“ Kývla přes hromadu dřeva. „Vidíš ten hlídkový kutr?“

„Jo.“

„Je načase, abychom jim zasadili odvetný úder.“ Povytáhla obočí. „Tentokrát si na piráty zahrajeme my.“

4.58

Tucker už neslyšel kvílení motoru. Před chvilkou viděl, jak Gray se Seichan vyrážejí pryč, aby odvedli trojici pronásledovatelů co nejdál od Amandy.

Doufal, že jejich plán zabere, ale měl vlastní úkol: udržet Amandu v bezpečí. Poté, co ji zachránil z operačního sálu, si za ni připadal odpovědný – zejména když ve spěchu zapomněl na jejího novorozence.

Měl jsem ji prohlédnout pečlivěji.

Tuto chybu však už nemohl nijak napravit. Mohl jen chránit Amandu.

Za tím účelem doplaval k plastové popelnici, která se pohupovala o kousek dál, a chytil ji za držadlo. Hodlali kolem svého úkrytu postavit jakési provizorní hnízdo, které by je líp maskovalo mezi plovoucími troskami.

Na východě už světlala obloha s příslibem brzkého úsvitu. Do rozednění potřebovali lepší skrýš.

Neočekával, že se budou muset schovávat o mnoho déle. Možná tak dvě hodiny. Katastrofa takového měřítka – potopení celého ostrova – přiláká pozornost světových médií, která sem vyšlou vrtulníky s televizními štáby a spousty reportérů. A samozřejmě nebudou chybět ani zvědavci ze širokého okolí. Až pak bude bezpečné vyjít s Amandou z úkrytu, aby její osud zachytily kamery.

To by ji mělo udržet v bezpečí.

Její příběh přiláká velké množství diváků.

Nic tak neupoutá pozornost jako krvavé neštěstí.

Když se otočil, aby za sebou odtáhl popelnici, z vody se před ním vynořila ploutev a hned nato další. A ještě jedna.

Tucker zapomněl, že krev nepřitahuje jen pozornost lidí.

Vybavil si kladivouny, které viděl cestou sem.

Něco se mu otřelo o nohu.

Pustil popelnici a vytrhl zpoza opasku dýku. Pistoli nechal zastrčenou v hromadě dřeva.

Rozhlížel se na všechny strany, ale v neproniknutelně černé vodě nic neviděl. I ploutve zmizely.

Pak se něco dotklo jeho kotníku. Tucker vykopl – zasáhl cosi tvrdého. Předmět stoupal k hladině a zvedal i Tuckera. O pár vteřin později se nad vodu vynořil prosklený trup Ducha.

Otevřel se poklop a ven vyhlédl Jack Kirkland. Podíval se na dýku v Tuckerově sevřené pěsti. „Vy jste chtěl zaútočit na mou loď nožem? Po všem, co jsem musel podstoupit, abych vás zachránil?“

Tucker zastrčil dýku zpátky do pouzdra. Měl sto chutí Jacka obejmout.

„Jen si zkuste proplouvat pralesem praskajících betonových sloupů, když vám na hlavu padá celý ostrov.“ Jack se zazubil. „Skvěle jsem si to užil! Ale teď vás musíme dostat všechny na palubu.“

Při nakládání pasažérů však Jack zvážněl. Zejména když viděl, v jakém je Amanda stavu. Chvěla se, měla promodralé rty a minutu od minuty bledla. Každou chvíli mohla upadnout do šoku.

Kowalski ji na palubě Ducha zabalil do suché deky. Na takového hromotluka si počínal překvapivě jemně. Deka ale nemohla ani zdaleka stačit.

„Potřebuje okamžitou lékařskou pomoc,“ řekl Tucker, když se usadil do jednoho z křesel.

Kain seděl vedle něj a opíral se mu o koleno.

„Vím, kde ji sehnat,“ odpověděl Jack. „Kousek odtud. Na palubě Deep Fathomu mám to nejmodernější vybavení. Během hodiny můžeme vyrazit a přestěhovat ji někam do bezpečí.“

Tucker se ulehčeně opřel.

Jack klesl s Duchem pod hladinu a vyplul pryč. „Co s ní sakra dělali?“

„Nevím,“ řekl Tucker otupěle.

A doufám, že se to nikdy nedozvím.

„A co vaši kolegové?“

Tucker zvedl oči k prosklenému stropu ponorky. Musel odpovědět stejně.

„Nevím.“

5.01

„Už jedeme jenom na páry,“ vykřikl Gray.

A kdoví, jestli i tohle hodnocení není příliš optimistické.

Seichan seděla vedle něj, se dvěma sig sauery v klíně. V jejích očích se leskly obavy – nebyla hloupá a uvědomovala si, v jak těžké situaci se ocitli –, ale zdálo se, že strach u ní jen podněcuje větší vzrušení. Usmála se. Vlasy jí vlály ve větru, který pleskal s límečkem košile a odhaloval její dlouhý krk.

„Tak to ukončíme.“

Nikdy si nepotrpěla na dlouhé proslovy.

Zazubil se na ni, což její úsměv ještě rozšířilo – pořád za ním tušil ocelové odhodlání, ale nyní v něm prosvítalo i cosi jemnějšího, co by rád prozkoumal blíž.

Až budou mít čas.

Zamířil s člunem zpátky k blokádě. Zatím před trojicí pronásledovatelů kličkovali sem a tam. Trup z uhlíkových vláken schytal pár zásahů, ale Seichan zastřelila stejné množství nepřátel.

Neměla o nic horší mušku, než když se poprvé setkali. Tehdy ale samozřejmě byla agentkou Bratrstva a střílela po něm.

Gray vyrazil k většímu plavidlu, dlouhému přibližně třicet metrů. Zjevně se jednalo o velitelskou loď flotily. Byl si jistý, že se nikdo nedívá k místu, kde se schovali ostatní. Měl v úmyslu proti jachtě vyjet sám a nechat se zajmout. Možná i zabít.

A na tom se nic nezměnilo.

Jenže Seichan přišla s jiným plánem, který nabízel, že ze své oběti něco získají. Celé dobrodružství zahájil pirátský útok; jiný pirátský útok ho snad mohl ukončit.

Polovina pirátského řemesla spočívala v krveprolití a ničení.

Podle potopeného ostrova a počtu mrtvol na straně nepřátel tuto část zvládli dokonale.

Druhá polovina tkvěla v loupení pokladů.

A na to se právě chystali.

Gray se řítil přímo k hlídkovému kutru – to posádky menších člunů neočekávaly. Grayův sebevražedný manévr je zastihl nepřipravené, takže jim nedokázaly dostatečně rychle odříznout cestu. Navíc je od toho odrazovala i Seichan, která si stoupla s jedním kolenem opřeným o sedadlo, zvedla paže a zahájila na obě strany smrtící palbu z černých sig sauerů. Gray díky tomu proklouzl obrannou linií.

Teď už nic nestálo v cestě k vedoucímu plavidlu flotily.

Jednalo se o bíle natřený rychlý záchranný kutr, z jehož velikosti se dalo odhadnout, že jej obsluhuje přibližně dvacetičlenná posádka. A jako většina moderních záchranných lodí byla vybavená spouštěcí a vytahovací rampou.

To byl jejich cíl.

Rampa byla momentálně prázdná, protože všechny menší čluny a skútry se podílely na blokádě kolem potopeného ostrova.

S posledními zbytky paliva Gray namířil plnou rychlostí k rampě.

Posádka přeběhla k zádi a rozestavila se s namířenými automatickými puškami. Otočil se k nim i palubní kulomet ráže 25 mm a jeden voják navíc obsluhoval černý kotouč LRAD – akustickou zbraň s dalekým dosahem, používanou jako zvukový štít proti pirátům. V těchto končinách se jednalo o užitečnou pomůcku.

Na takhle chráněnou loď neměli šanci zaútočit.

Zbývala jediná možnost.

„Jsi připravená?“ zeptal se Gray.

„Stejně už mi došly náboje,“ odpověděla Seichan.

Gray zpomalil a vypnul motor, pak si stoupl vedle své společnice a zvedl ruce nad hlavu. Seichan zahodila obě pistole daleko do moře.

„Vzdáváme se!“ zavolal Gray.

Setrvačnost je zanesla k záďové rampě. Z obou stran na ně mířily hlavně zbraní.

Na vrcholu rampy se objevil kapitán lodi, jehož snědá pleť a tmavý plnovous vypovídaly o arabské národnosti. Vedle něj stál hubený muž s knírkem a žena s pevným tělem a jednoduchým plavovlasým mikádem.

„Klekněte si!“ rozkázal kapitán a namířil na ně pistoli.

Gray se Seichan poslechli.

Kapitán vyštěkl arabsky nějaký pokyn. Čtyři muži seběhli z rampy a vytáhli člun na palubu, kde ho přivázali, aby se s ním nikdo nemohl pokoušet o únik. Další dva přistoupili k oběma zajatcům a spoutali jim ruce za zády.

Až poté se k nim přiblížil kapitán se svými dvěma společníky.

Štíhlý muž zhodnotil dlouhým pohledem Seichan a s britským přízvukem pronesl: „Byl by z ní dokonalý výzkumný subjekt, co myslíte, Petro?“

Blondýna přistoupila ke Grayovi. „Opatrně, doktore Blakeu. Ta není určená pro vás. Přinejmenším zatím.“ Podívala se na Graye. „A tenhle taky ne. Čekali jsme, že bude těžší vás dopadnout. To ve mně budí jisté podezření.“

Bleskurychle mu sevřela hrdlo rukou. Gray reflexivně ucukl a Petře po rtech přeletěl náznak úsměvu – jeho reakce ji pobavila. Před očima se mu mihla druhá ruka a do krku se mu zabodla jehla. Vzápětí se mu žilami rozšířila palčivá bolest.

Byla tak intenzivní, že se rozkašlal.

Petra se narovnala. „Máme s ním speciální plány.“

„Jaké?“ zeptal se Blake váhavě, jako kdyby vlastně ani nechtěl znát odpověď.

„Je to školený odstřelovač,“ odpověděla Petra.

Gray se snažil poslouchat, ale pálení sílilo a otupovalo mu vědomí. Petřin hlas k němu doléhal jako z dlouhého tunelu.

„Za čtyřicet hodin…“

Gray se zhroutil na bok vedle Seichan. Zorné pole se mu zúžilo do jediného bodu, ale ještě viděl, jak Seichan nenápadně kolenem vypíná kameru připevněnou k odložené Kainově vestě, než si někdo všimne, že nahráli celý dosavadní rozhovor.

Modlil se, aby někdo poslouchal – někdo určitě musel přijímat jejich signál.

Tohle byl poklad, který se pokusili uloupit.

Nejcennější poklad na světě.

Informace.

To poslední, co Gray slyšel, než upadl do bezvědomí, byla Petřina znepokojivá slova:

„Za čtyřicet hodin tento muž zavraždí prezidenta Spojených států.“

3. ČÁST
Loviště

Σ

32. kapitola

3. ČERVENCE, 13.04 VÝCHODNÍHO ČASU
WASHINGTON, D. C.

Painter očekával bouři.

Stál na chodbě, která procházela nejnižším podlažím jejich velitelského bunkru, kde Sigma ukrývala svá největší tajemství, a napjatě čekal před místností, do níž za uplynulých pět hodin vstoupila jen hrstka lidí. Svaly měl úplně ztuhlé.

Potřeboval chodit, aby trochu potlačil svou úzkost.

Už to byl skoro celý den, co se k němu dostala poslední informace o Kat a Lise, a i ta spočívala jen v zrnitém záběru kamery u bankomatu.

Od té doby nezjistili vůbec nic nového.

Nejistota Paintera mučila a rozmělňovala jeho odhodlání.

Ale měl úkol, který nemohl nikomu přenechat.

Na opačném konci chodby zacinkal výtah a otevřely se dveře. Jako první vyšli dva agenti tajné služby. Oba loupli očima po Painterovi, jeden vyšel chodbou kupředu, druhý zůstal na místě a pokynul prezidentu Jamesi Gantovi, že může vystoupit.

Za prezidentem následovali další dva agenti a generál Metcalf. „Tudy, pane.“

Gant se na Paintera zamračil. V očích se mu zablýskl vztek a prezident lehce zbrunátněl v obličeji. I z jeho chůze bylo možné vyčíst zlost. Painter doufal, že stačí promluvit, než dostane ránu pěstí. A nebyl si vůbec jistý, že ji nedostane potom. Ale musel to risknout.

Na příštích několika minutách závisel osud celé země.

Novináři se domnívali, že prezident má soukromou schůzku s ředitelem Smithsonova institutu. Skutečný účel návštěvy však neznal ani Gant – myslel si, že si na Metcalfovu žádost přišel vyslechnout Painterovu vášnivou obhajobu Sigmy a prosbu o prodloužení její činnosti. Prezident souhlasil až po dlouhém přemlouvání, během něhož si Metcalf musel vyžádat splacení řady politických dluhů, aby u vrchního velitele získal aspoň pět minut času.

Gant se za chůze podíval na hodinky.

Čas už zřejmě běžel.

„Dělám vám laskavost,“ oznámil stroze Painterovi, „kvůli dlouhé, vynikající kariéře generála Metcalfa. To je jediný důvod, proč jsem tady. A jde o poslední laskavost, kterou vám hodlám prokázat.“

„Rozumím, pane prezidente.“

Gant sevřel ruku v pěst. „Tak mluvte, ať to máme za sebou.“

Painter se obrátil na Metcalfa. „Co ti agenti tajných služeb?“

„Prošli důkladnými prověrkami,“ odpověděl generál. „Všichni čtyři. Budete je potřebovat.“

Gant přenesl pohled z jednoho na druhého. „K čemu?“

Painter ustoupil. „Než začnu mluvit, pane prezidente, chtěl bych, abyste se na něco podíval.“

Otevřel dveře a zavedl jednoho z agentů dovnitř, aby člen prezidentovy ochranky mohl zkontrolovat, že v místnosti nehrozí žádné nebezpečí. Po chvilce agent vyšel ven, o poznání bledší.

„V pořádku,“ řekl a ustoupil.

Painter podržel otevřené dveře a kývl na Ganta.

Prezident ho probodl pohledem, narovnal si kravatu a vkročil dovnitř.

Painter vešel za ním spolu s dalším agentem a generálem Metcalfem, zatímco ostatní zaujali místa před dveřmi.

Gant se ztuhle přiblížil k nemocničnímu lůžku a prkenně se zastavil u jeho pelesti. Pak se mu podlomila kolena a ramena se mu roztřásla vzlyky. Musel se chytit rámu postele.

I kdyby snad Painter ještě pochyboval o prezidentově nevině, nyní by se jeho pochyby okamžitě rozptýlily.

„Moje dítě…,“ zajíkl se Gant. „Ona žije.“

Na lůžku ležela Amanda Gant-Bennettová, stále pod mírným vlivem sedativ. Na sobě měla modrou květovanou nemocniční košili a do žíly jí kapal fyziologický roztok se dvěma antibiotiky. Byla napojena na přístroje, které sledovaly hladinu kyslíku, srdeční tep a tlak krve. Hlavu jí halila čepička, pod níž se skrýval obvaz přes místo, z něhož neurochirurg vyjmul titanový vrták. Amanda zde měla vzhledem k tomu, jak dlouho byla lebka otevřena, dosud zavedený drén. Snímky CT odhalily, že vrták pronikl horní sagitální dutinou v čelní kosti, ale mozková kůra zůstala nedotčena. Objevilo se druhotné poškození v podobě menšího hematomu pod mozkovou plenou, ale ten se podle všeho sám od sebe vstřebával.

Pokud bude Amanda v klidu, měla by se zcela uzdravit.

V místnosti byly další dvě osoby: Amandin neurochirurg a Tucker Wayne. Oba zůstávali po Amandině boku po celých pět hodin od jejího příjezdu. Její návrat do Států nebyl nijak přímočarý. Jack Kirkland ji přenesl na palubu Deep Fathomu, kde ji zdravotníci z jeho posádky cestou k Abu Dhabi stabilizovali. Painter následně požádal o pomoc osobu, které plně důvěřoval a která měla v oblasti velký vliv: naftařskou magnátku lady Karu Kensingtonovou. Ta Grayově skupině půjčila soukromé letadlo své společnosti, zatímco Painter připravoval falešné dokumenty.

Nikdo mimo Painterův okruh netušil, že je Amanda naživu.

Až doteď.

Gant pořád klečel na kolenou, ale otočil se k Painterovi. „Jak?“

Toto jediné slovo shrnovalo spoustu nevyřčených otázek.

„Ale budu potřebovat víc než pět minut,“ řekl Painter.

Prezident přikývl a Painter spustil. Nic nevynechával. Gant během jeho řeči vstal a oba muži se přesunuli do sousední místnosti hned vedle Amandina pokoje – prezident se odmítal od své dcery vzdálit na víc než pár kroků.

Když se Painter dostal k Amandině záchraně, Gant potřásl rukou Tuckerovi. „Děkuji, mládenče.“

Tucker přikývl. „Bylo mi ctí, pane.“

„Někdy bych se rád setkal s vaším psem.“

„To jistě půjde zařídit.“

Painter prošel všechny klíčové body Amandina příběhu. Zbývaly jen otázky, na které neuměl pořádně odpovědět.

„Ale pořád to nechápu,“ zamračil se Gant. „Proč chtěli mého vnuka?“

„To ještě vyšetřujeme. Amanda se několikrát na chvíli probrala a já jsem jí položil pár otázek.“

„Co vám řekla?“ zeptal se Gant. Sklesle seděl u malého stolu, příliš otřesen, než aby se udržel na nohách.

Painter zůstával stát. „Kurýr jí doručil jakýsi balíček od neznámého odesílatele. Uvnitř našla falešné pasy a dopis, který ji varoval, že musí utéct, protože jejímu dítěti hrozí nebezpečí. Součástí balíčku byly i lékařské zprávy, faxy a laboratorní výsledky. Ty vaši dceru přesvědčily, že musí zmizet, aby svoje dítě ochránila. Dopis ji zároveň varoval, ať o tom neříká nikomu z rodiny a ať nikomu nevěří.“

„Ale proč?“ Gantův výraz byl směsicí nedůvěry a strachu. Pod jeho obavami začínala probleskovat zlost, která mohla každou chvíli vybuchnout.

„Někdo chtěl její dítě. Domnívám se, že váš vnuk je výsledkem genetického experimentu, který patří k rozsáhlému výzkumnému projektu trvajícímu přinejmenším desítky let. V jeho rámci dochází k obchodování s lidmi a pokusům na lidech.“

Prezidentova nevíra ještě zesílila. „O jakém experimentu to mluvíte?“

„To nedokážu říct s jistotou. Podle toho, co zaslechla Amanda, nějak souvisí s jeho DNA. Z jiných zpravodajských zdrojů vyplývá, že do genomu vašeho vnuka přidali umělý protein. Dost možná se jedná o první dítě, u kterého se to podařilo.“

Gant zavrtěl hlavou. „Ale jaký mají cíl? Co chtějí dělat s mým vnukem?“

Painter si to nejhorší nechal na konec. „Amanda věří, že na něm hodlají dělat další pokusy a že ho chtějí uchovat naživu… nebo přinejmenším jeho tkáně… aby ho mohli podrobně studovat.“

Gant se vztekle vymrštil z křesla. „Cože? Jak… co je to sakra za stvůry?“

Painter se nadechl k odpovědi, ale v duchu ho trápila naléhavější otázka.

Kde jsou?

13.42
POHOŘÍ BLUE RIDGE

Z novorozencova křehkého hrudníku se zvedl stetoskop. Bylo vidět, jak dítěti tluče srdce. Jeho kůže měla lehce namodralý nádech svědčící o nízké hladině kyslíku v krvi.

Doktor Edward Blake se obrátil se svým verdiktem na Petru. „Selhávají mu životní funkce. Už tak se narodil předčasně a ještě dál slábne.“ Pokrčil rameny. „Možná mu uškodil stres z přesunu.“

Petra zklamaně stiskla rty. Na životě toho dítěte jí nezáleželo – ztratili mnoho jiných. Ale po potížích v Somálsku a Dubaji oba potřebovali vítězství.

A naděje na něj se s každým výdechem toho dítěte rozplývala.

Chlapec ležel pod přikrývkou ve vyhřívaném inkubátoru a o stálý přísun kyslíku se starala nosní kanyla. Nazogastrická trubice umožňovala zavádět dětskou výživu rovnou do žaludku. Přístroje snímaly okysličení, srdeční činnost, dýchání, krevní tlak a tělesnou teplotu.

Edward zavrtěl hlavou. „Asi mu budeme muset zavést kapačku a připojit ho na dýchací přístroj. Dýchá příliš mělce.“

Musel to dítě nějak stabilizovat. Poslední analýza DNA odhalila výrazný úbytek PNA. Trojšroubovice v jeho tkáních se rozpadala.

A nejhorší bylo, že Edward pořád netušil proč.

Podle jednoho možného vysvětlení dětské tělo jednoduše odmítalo cizorodý protein a v důsledku toho chlapec slábl a zpomalovaly se jeho životní funkce.

Druhou možností bylo, že slábne z jiných příčin – byl nedonošený a prodělal stresující přesuny –, a to vedlo k metabolickému štěpení trojité šroubovice.

„Slepice nebo vejce?“ zeptal se dítěte zamyšleně.

Slábne kvůli rozpadu trojšroubovice?

Nebo se trojšroubovice rozpadá kvůli slábnutí jeho těla?

Nejspíš se jednalo o kombinaci obou příčin, které se navzájem posilovaly a urychlovaly.

V každém případě byli s Petrou v maléru. Selhání se v této organizaci nejen neodměňovalo, ale často ani netolerovalo.

Edward se rozhlédl po malé místnosti bez oken, kterou jim v tomto hlídaném komplexu přidělili a která představovala jejich dočasný úkryt a zároveň i pracovnu. Zatím jejich potřebám příliš nevyhovovala. Ve Srubu se pracovalo především na vojenských projektech, což bylo něco zcela jiného než výzkum v laboratořích Utopie.

Z Utopie museli utéct ve spěchu a nečekaně, takže neměli čas se připravit na evakuaci. Nové přístroje zůstávaly v bednách a čekaly na vybavení genomové laboratoře.

Edward tu bezpochyby mohl vybudovat stejně kvalitní zařízení, ale to vyžadovalo čas.

A ten dítěti docházel.

Podíval se k inkubátoru.

Už cestou z Dubaje bylo jasné, že dítě schází. Edward si objednal vše potřebné pro neonatální péči, ale stav dítěte se nadále zhoršoval a Edward musel čelit neúprosné realitě. Nákup přístrojů a vybavení byl jedna věc, ale rychlé vyhledání prověřených, kvalitních zdravotníků představovalo dočista jiný problém. Zejména po událostech na Středním východě i tady v Jižní Karolíně. Na obou místech přišli o několik významných kolegů.

Už byl zahájen přesun dalšího personálu, ale otázkou zůstávalo, zda dorazí včas.

I nejjednodušší navržená léčba vyžadovala nepřetržitou pozornost vyškolených zdravotníků.

„Potřebujeme pomoc,“ řekl nahlas. „Někoho schopného. V tuhle chvíli by mi stačila třeba i jediná osoba, pokud bude dostatečně dobrá.“

Petra přikývla. Uvědomovala si vážnost situace. „Zavolám si. Možná někoho takového máme přímo tady.“

13.45

Doktorka Lisa Cummingsová přecházela po své cele sem a tam. Oběd nechala netknutý na malém tácu. Krůtí sendvič a pytlík brambůrků. Na tuctovosti toho jídla jí připadalo cosi nemravného. Rozhlédla se po cele a znovu přešla od jedné stěny k druhé.

Tupá bolest vymknutého kotníku jí zbystřovala mysl.

Stěny potahovala dokonalá vrstva bílé omítky. Dveře byly z tvrzeného skelného polymeru vsazeného do ocelového rámu. Zkoušela k nim přitisknout obličej, ale viděla jen chodbu s podobnými celami. Všechny se zdály být prázdné.

Kde je Kat?

Užírala se obavami.

Cela byla zařízená poměrně stroze: bylo tu lehátko s pěnovou matrací a nerezová toaleta s dřezem. Jediný přepych představovala televize s plochou obrazovkou, vestavěná do stěny. Lisa se nedokázala zbavit pocitu, že ji přes tu obrazovku někdo sleduje.

Nebo u ní léky, které jí podali, způsobují paranoidní představy.

Když je včera večer zastavil ten vrtulník, vyskákali z něj čtyři uniformovaní muži, svázali Kat i Lisu a dali jim injekci nějakého sedativa. Podle bodavé bolesti očí a ztuhlosti svalů dolních končetin Lisa odhadovala, že šlo o nějakou formu ketaminu.

V jednu chvíli nabyla vědomí dost na to, aby poznala, že je na zadním sedadle fordu Explorer. Kat ležela vedle ní s očima obrácenýma v sloup a lehce chrápala. Lisa byla příliš zesláblá, než aby se pohnula, ale aspoň přes zadní okno sledovala tmavé lesy a vysoké skály, které naznačovaly, že jsou někde v horách.

Odhadovala, že by se mohlo jednat o pohoří Blue Ridge, ale nemohla si být jistá.

Pak znovu usnula a měla podezření, že jí někdy během cesty dali druhou injekci. Na paži ji každopádně svědily dva vpichy.

Nepřítomně si je poškrábala přes tenkou látku. Někdo ji převlékl do jednotvárných bavlněných šatů připomínajících nemocniční košili, ale se zapínáním vzadu, takže si je musela přetahovat přes hlavu. Kromě toho na sobě měla bačkory, špatně padnoucí podprsenku a kalhotky. Oblečení bylo čisté, ale nikoliv nové. Podle lehce roztřepených okrajů ho už někdo nosil, což ještě prohlubovalo Lisinu nervozitu.

Co se stalo s předchozími uživateli?

Televize pronikavě zabzučela a Lisa se ohlédla. Na obrazovce se objevilo malé nemocniční oddělení se dvěma postavami ve zdravotnických pláštích. Vypadalo to na jednotku intenzivní péče pro novorozence.

Promluvil digitálně pozměněný hlas, strašidelně monotónní a nevzrušený. „DOKTORKO CUMMINGSOVÁ, DOZVĚDĚLI JSME SE, ŽE MÁTE LÉKAŘSKÉ ZKUŠENOSTI A VYSTUDOVALA JSTE I FYZIOLOGII. JE TO PRAVDA?“

„Ano,“ potvrdila Lisa opatrně. Nenapadal ji žádný důvod, proč by měla lhát. Zjevně věděli, kdo je. Nejspíš si vytáhli její záznamy podle otisků prstů.

„UŽITEČNOST SE TADY CENÍ,“ pokračoval hlas chladně. „KAŽDÝ MÁ SVŮJ ÚKOL. PROTO BYCHOM CHTĚLI, ABYSTE NÁM POMOHLA S DIAGNÓZOU A LÉČBOU U JEDNOHO NOVOROZENCE ZDE V NAŠEM ZAŘÍZENÍ. MOMENTÁLNĚ TRPÍME NEDOSTATKEM PERSONÁLU, ZEJMÉNA ŠKOLENÝCH ZDRAVOTNÍKŮ A LÉKAŘŮ.“

Lisa si to nechala projít hlavou. „Proč bych vám měla pomáhat?“

„JESTLI NESTAČÍ PŘÍLEŽITOST ZACHRÁNIT ŽIVOT DÍTĚTE, MOŽNÁ VÁM JAKO MOTIV POSLOUŽÍ ZÁCHRANA ŽIVOTA VAŠÍ PŘÍTELKYNĚ.“

Obraz se změnil: teď se Lisa dívala na místnost podobnou té její, jen s tmavě červenými stěnami. Budilo to dojem, jako kdyby nahlížela oknem do sousední cely, ale místnost na obrazovce se mohla nacházet kdekoliv v komplexu. Žena sedící na lůžku prudce vstala, přiskočila ke kameře a položila na ni ruku.

Lisa přitiskla svou dlaň k její a představovala si, že teplo obrazovky pochází z ruky její nejlepší kamarádky.

„Kat…“

„Liso, jsi v pořádku?“

Spojení se přerušilo a obrazovka zčernala. Znovu se ozval ten digitalizovaný hlas. „KAŽDÉ SELHÁNÍ NEBO NEPOSLUŠNOST Z VAŠÍ STRANY POCÍTÍ NA VLASTNÍ KŮŽI VAŠE PŘÍTELKYNĚ. DOKAŽTE SVOU UŽITEČNOST A OBĚ BUDETE NADÁLE ZÍT“

Lisa těžce polkla. Najednou se do ní v tenkých šatech dala zima. „Co ode mě chcete?“

Elektronický zámek dveří hlasitě cvakl.

„JDĚTE DOPRAVA NA KONEC CHODBY.“

Rozhostilo se ticho.

Lisa zaváhala, ale věděla, že nemá na vybranou. Spoluprací získá čas, aby našla způsob, jak uniknout, nebo aby je Painter mohl najít. Představila si jeho tvář, pramen bílých vlasů za uchem, bystrou inteligenci v jeho očích – a především lásku, která z nich vyzařovala za nocí, když se na ni díval přes šířku polštáře.

To jí dodalo sílu víc než cokoliv jiného.

Přikročila ke dveřím, otevřela je a zatočila doprava. V chodbě bylo celkem dvanáct cel. Rozhlížela se, jestli v některé neuvidí Kat, ale všechny se zdály být prázdné. Přinejmenším tak vypadaly.

„Kat,“ zavolala tiše. Kráčela pomalu a otáčela hlavu.

Neozvala se žádná odpověď, za žádnými prosklenými dveřmi se nikdo neobjevil.

V několika celách byly stočené matrace, jako kdyby se toto křídlo nepoužívalo, ale zároveň očekávalo brzké návštěvníky. Jako školní internát před nastávajícím semestrem.

Tento dojem ještě zesilovalo tiché mumlání hlasů, které k Lise doléhalo zepředu.

Na konci chodby prošla dveřmi do malého nemocničního oddělení, jež viděla před chvílí v televizi. Polovinu místnosti zabíraly bedny a krabice – některé otevřené, z jiných přetékal balicí materiál, pod nímž bylo vidět lékařské přístroje.

V druhé polovině byla zřízena jednotka intenzivní péče pro novorozence. Jakási žena v plášti se otočila k Lise a gestem ji přivolala, jako když jedna kolegyně zdraví druhou.

Než Lisa stačila poslechnout, otevřely se dveře na opačné straně místnosti a vstoupil muž se širokými rameny, oblečený do tmavě šedého obleku, s pečlivě učesanými šedivými vlasy. Zdvořile se na Lisu usmál a zamířil k ní.

Lisa se ohromeně zastavila. Poznala ho.

Muž jí podal ruku a přátelsky ji oslovil. Mluvil s jasně patrným karolínským přízvukem. „Děkuji, paní doktorko, že jste souhlasila s pomocí mému prasynovci.“

Lisa mu užasle potřásla rukou.

Stál před ní bývalý velvyslanec v jihovýchodní Asii, nynější ministr zahraničí – a prezidentův bratr.

Robert L. Gant.

13.55
WASHINGTON, D. C.

„Řekněte mi, kdo za tím stojí,“ vyzval Paintera James Gant a ohlédl se do sousední místnosti, kde ležela jeho dcera.

Painter věděl, že bude muset postupovat opatrně. To, co se tu odehraje, měl vidět a slyšet jen prezident.

A ještě jeden člověk.

U počítače vedle nich pracoval James Carter. Agenti tajné služby nadále hlídkovali na chodbě a jeden zůstával u Amandy.

Jason konečně přikývl. Mohli pokračovat. Už sem přetáhl všechny nezbytné soubory.

Painter se obrátil na Ganta. „Jak víte, pane prezidente, měli jsme podezření, že v únosu vaší dcery má prsty Bratrstvo.“

Gant přimhouřil oči. „Četl jsem zpravodajská hlášení.“

„Ano, ale Bratrstvo není jejich pravé jméno. Jde spíš o zastřešující označení pro řadu buněk této organizace po celém světě, pro síť agentů na řadě vojenských i vládních postů, ve výzkumných ústavech a finančních kruzích. Bratrstvo má mnoho vrstev, z nichž některé používají jiné názvy, ale nedávno jsem objevil vodítko k jejich skutečným vůdcům.“

Gant soustředěně přikývl. „Pokračujte.“

„Jejich vedení se po dlouhá staletí ukrývá pod řadou jmen a tajných společností.“

„Po staletí?“ zopakoval prezident skepticky.

„Přinejmenším od středověku,“ potvrdil Painter. „Kořeny ale možná sahají ještě dál.“

Střelil pohledem po Jasonovi. Mladík sledoval rod Gantů hlouběji do minulosti, ale práce šla pomalu a stopy slábly, protože ji čas proměnil v pouhé zvěsti a legendy.

„Ale co současnost?“ zeptal se Gant s pohledem upřeným na monitor. „Co víte o jejich dnešním fungování?“

„Víme dvě věci. Zaprvé víme, že mají vazbu na vaši rodinu.“

Gant strnul. „Cože?“

Painter rychle pokračoval, dokud ho prezident poslouchal. „A zadruhé víme, že se nejčastěji označují jako Rodokmen.“

Gant sebou při tom slově trhl. Zjevně mu ten název něco říkal. Paintera jeho reakce nepřekvapila – Amanda název znala rovněž, ale Painter chtěl slyšet, co na něj řekne prezident.

„Řediteli, vážím si vás. Jsem vám neskonale vděčný za záchranu mé dcery, ale honíte se za přeludy. Přikládáte přílišnou váhu báchorkám a drbům.“

Painter mlčel a nechával prezidenta mluvit.

Gant pokračoval: „K většině bohatých rodin se vážou různá podezření a z drbů vznikají šílené konspirační teorie. Je z čeho vybírat. Kennedyové, Rockefellerové, Vanderbiltové, Rothschildové. Ti všichni byli v minulosti spojováni s tajnými společnostmi a celosvětovými spiknutími. A my nejsme výjimkou. Můžete si zvolit skupinu podle libosti: svobodné zednáře, Trilaterální komisi, Lebku a hnáty, nebo třeba Bilderberskou skupinu, a najdete nějakou historku, která je dává do souvislosti s naší rodinou.“ Gant zklamaně zavrtěl hlavou. „Ten název – Rodokmen – je rodinný strašák, kterým děsíme děti, aby poslouchaly. Šušká se o jakési užší rodině uvnitř našeho rodu, ale neměli bychom o tom mluvit s nikým cizím. Když jsem vyrůstal, slýchal jsem nejrůznější příběhy a většina z nich se šeptala v noci pod peřinou. O lidech, kteří to jméno vykřikovali příliš nahlas – a pak najednou zmizeli.“

O tom nepochybuji, že zmizeli, pomyslel si Painter. Nejspíš je zabili, nebo je naverbovali do svých řad.

„Nechal jste se obalamutit, řediteli. Naletěl jste na konspirační nesmysly.“

Painter vycítil, že prezident pomalu končí. Teď nastala jeho šance. Kývl na Jasona. „Pusťte ten záznam.“ Obrátil se ke Gantovi. „Amanda popsala znak, který viděla namalovaný na té chatě v Somálsku. Stejný symbol jsme našli i podstatně blíž. Na klinice asistované reprodukce, kde provedli její oplodnění in vitro.“

Jason se narovnal. Na monitoru se rozběhl záznam Katiny kamery. Kat právě vybíhala k velkým ocelovým dveřím.

„Zastavte to,“ přikázal Painter. Starosti o Kat a Lisu se v něm ozvaly s novou silou.

Video znehybnělo uprostřed záběru na prostředek dveří s jasně patrným symbolem: červeným křížem doplněným genetickou šroubovici. Amanda ten znak už identifikovala a potvrdila, že souvisí s Rodokmenem.

Podle toho, jak sebou Gant trhl, ho poznal i on. Předklonil se a zašeptal: „To není možné.“

Painter pokynul Jasonovi, aby záznam pustil dál. „A tohle se za tím znakem skrývalo.“

Sám video nesledoval. Nepotřeboval ho vidět znovu. Místo toho pozoroval prezidentův profil. Gantovi viditelně zbělela tvář a v hrůze zalapal po dechu.

Painter usoudil, že prezident už viděl dost, a gestem naznačil Jasonovi, aby záznam znovu zastavil.

Gantovi trvalo skoro minutu, než překonal šok a odtrhl pohled od monitoru. Zmučeně se zadíval na Paintera. Očividně si na místě těch žen v nádržích představoval vlastní dceru.

Nakonec přikývl – akceptoval pravdu. Hlas mu pomstychtivě ztvrdl. „Jestli se nemýlíte a za těmi hrůzami včetně krutého zacházení s mou dcerou stojí členové mé vlastní rodiny, chci je pohnat k odpovědnosti.“ Odhodlaně stiskl rty. „Kde začneme?“

Než mohl Painter odpovědět, Gantovu sílící zlost zřejmě zaslechla a poznala další osoba.

„Tati…?“

Všichni se ohlédli k lůžku ve vedlejší místnosti. Amanda měla otevřené oči a pohledem těkala kolem sebe.

„Amando!“ Gant k ní přiběhl, klekl si vedle postele a vzal svou dceru za ruku. „Tady jsem, holčičko.“

Amanda vyhledala očima otcovu tvář. Místo úlevy v nich ale Painter četl odlesk Gantova vzteku. Bojovala s účinky sedativ a svírala otcovu ruku.

„Budeš v pořádku,“ utěšoval ji prezident.

Amanda ale nestála o útěchu. Chtěla výsledky.

„Tati, vzali mi Williama. Unesli mého chlapečka. Musíš…“ Její prsty se křečovitě zaryly do Gantovy ruky. „Musíš ho dostat zpátky.“

Žádost z ní odčerpala poslední zbytky sil. Upřeně se zahleděla na otce, aby si z něj vynutila tichý slib. Když ho dostala, oči se jí samovolně zavřely a prsty ochably.

Přistoupil k nim neurochirurg. „Potřebuje odpočívat.“

Gant si ho nevšímal a vkleče se otočil k Painterovi. Do jeho obličeje bylo vepsáno zoufalství, ale v očích mu svítilo ocelové odhodlání.

„Co musím udělat, abych získal zpátky svého vnuka?“

Painter si vybavil video pořízené kamerou na Kainově vestě. Během uplynulého půldne si ho přehrál několikrát: námořní honičku, zajetí i uspání Graye Pierce. Musel obdivovat Grayovu vynalézavost a oběť, již podstoupil, aby získal tyto informace. Grayova obětavost jim dávala malou naději, že situaci zvrátí proti nepříteli.

A Painter ji nehodlal promarnit.

„Co potřebujete, abych udělal?“ naléhal Gant.

Painter se mu zadíval do očí a sdělil mu tvrdou pravdu.

„Musíte zemřít, pane prezidente.“

33. kapitola

4. ČERVENCE, 11.34 VÝCHODNÍHO ČASU
WASHINGTON, D. C.

Graye probral k vědomí blesk.

Lebkou mu projel elektrický šok, který pálil, jako kdyby mu někdo přitiskl pravou tvář k doruda rozpáleným kamnům. Zalapal po dechu a pokusil se odkulit od zdroje bolesti, ale nemohl jí uniknout. Úleva přišla až s postupným odezněním pocitů horka.

Pak ho něco štíplo do hřbetu ruky a jeho paží se rozlilo teplo, které pokračovalo do hrudi a rozbušilo mu srdce do horečného tempa. V uších mu tepala krev a několik vteřin se mu těžko dýchalo.

Po celém těle ucítil mravenčení a rychle se mu zbystřily smysly. Náhle vnímal svět kolem sebe dokonale jasně, byť na okrajích vědomí ještě zůstával načervenalý mlžný opar. Ležel na zádech. Opatrně vztáhl ruku k hrubému betonovému stropu nad sebou, tak nízkému, že se ho i vleže špičkami prstů dotkl.

Všiml si zařízení, které bylo připevněné k jeho zápěstí: kanyly s automatickým aplikátorem. Strhl si ho, překulil se na bok a zmáčkl si propíchnutou žílu.

Zřejmě mu podali protilátku, aby se během pár vteřin zcela probral z účinků sedativa.

Ale kde to jsem?

Ze všech stran ho obklopovaly betonové stěny vytvářející kobku širokou něco přes metr a půl a vysokou zhruba metr. Zalévalo ho ostré, bolestně jasné světlo, které se linulo z rohové lampy napájené bateriemi. U nohou mu spočívala dlouhá kovová bedna a v jedné ze stěn byla úzká štěrbina, uzavřená ocelovou okenicí. I bez okenice by ale byla příliš úzká, než aby se tudy dalo prolézt. Jediný východ podle všeho představoval poklop v podlaze, zajištěný zvenčí.

Co se děje?

Hluboko v pravém uchu se mu ozvala odpověď. „DOBRÉ RÁNO, VELITELI PIERCI,“ pozdravil ho digitalizovaný hlas. Znělo to jako automaticky spuštěná nahrávka, ale Gray tušil, že slyší skutečného člověka, jen s počítačově upraveným projevem.

„TO HRUBÉ PROBUZENÍ BYLO NUTNÉ.“ Za slovy se neskrývala žádná omluva, šlo jen o prosté konstatování skutečnosti. „ŠOK A INJEKCE METYLFENIDATU VÁS MĚLY PROBRAT NATOLIK, ABYSTE SE DOKÁZAL ZHOSTIT NADCHÁZEJÍCÍHO ÚKOLU. ZBÝVÁ DESET MINUT.“

„Co mám udělat?“ zeptal se Gray holých stěn své betonové krypty. Tušil, jak asi bude znít odpověď – stačilo se podívat na kovovou schránku, která až příliš připomínala pouzdro na pušku.

Hlas pokračoval, jako by ho neslyšel – buď ho ignoroval, nebo Grayovi nedali mikrofon. „VYSÍLAČKA VE VAŠEM UCHU JE PŘIPOJENA NA ROZBUŠKU K NÁLOŽI C-4.“

Gray se znepokojeně dotkl ucha prstem a nahmatal hrudku jakéhosi tvrdého materiálu, který mu zacpával ušní kanálek. Představil si, co by se asi stalo, kdyby ta nálož vybuchla, a zase tu myšlenku rychle zaplašil.

Neznámý hlas navázal: „ELEKTRONIKU LZE POUŽÍT I K TRESTÁNÍ, JAK JSTE ZAŽIL PŘI PROBUZENÍ. NAVÍC KOMUNIKUJE S VYSÍLAČEM, KTERÝ MÁ U SEBE STRÁŽNÝ VENKU. POKUD SE OD NĚJ VZDÁLÍTE NA VÍC NEŽ DESET METRŮ, ZAČNE DESETIVTEŘINOVÝ ODPOČET. JESTLI SE VČAS NEPŘIBLÍŽÍTE, DOJDE AUTOMATICKY K VÝBUCHU.“

Připoutali mě na elektrickou obdobu vodítka.

Jeho myslí zbystřenou léky probleskla zlá předtucha.

„POKUD JDE O VÁŠ ÚKOL,“ pokračoval hlas, „DNES PŘESNĚ V POLEDNE ZAVRAŽDÍTE PREZIDENTA JAMESE T GANTA. U NOHOU MÁTE ODSTŘELOVACÍ PUŠKU A ZÁSOBNÍK SE DVĚMA NÁBOJI PRO PŘÍPAD, ŽE PRVNÍ RÁNOU MINETE. TŘETÍ ŠANCI NEDOSTANETE. PŘIPRAVTE SE.“

Lampa v rohu bunkru zablikala a zhasla, okenice se s hučením motorku otevřela. Štěrbinou ve stěně do stísněného prostoru proniklo sluneční světlo. Graye už ale neoslnilo. Uvědomil si, že ostrá záře lampy měla za úkol připravit jeho oči na denní světlo.

Rozhlédl se, jestli uvidí nějakou kameru, překulil se a otevřel kovové pouzdro. Uvnitř ležela odstřelovací puška M40A3 se stabilizační dvojnožkou. Gray ji zvedl a potěžkal. Tuhle zbraň znal. Měla účinný dostřel tisíc metrů.

Ale kde bude střílet?

Přesunul se k obdélníku slunečního světla a vyhlédl ven. Nad řadou vysokých dubů si okamžitě všiml vrcholu Washingtonova památníku.

Jsem zpátky v D. C.

Rychle se zorientoval. Mezi stromy se leskla vodní hladina. To musel být Potomac. Naklonil se doleva a v dálce zahlédl rozlehlé zelené trávníky, svídy a řady malých bílých náhrobků. I toto místo znal až příliš dobře – pohřbil tam mnoho ze svých přátel. Arlingtonský hřbitov. Byl severně od parku, nedaleko od Válečného památníku námořní pěchoty Spojených států.

O něco blíž se na krátké ulici vedoucí k parku se vzrostlými duby hemžili lidé mezi záplavou stanů a stánků. Většina na sobě měla různé verze armádních uniforem, od slavnostních modrých po maskáčově zelené.

Přiložil si pušku k líci a podíval se do hledáčku s desetinásobně přibližující čočkou. Na několika místech se opékalo maso, všude pobíhaly rozesmáté děti a na zastíněném pódiu hrála vojenská kapela. Ke Grayovi dolehlo vzdálené bubnování a ostré zvuky žesťů.

Uprostřed pozemku stála provizorní tribuna s obloukem z červených, bílých a modrých balónků.

Gray zvětšil přiblížení hledáčku na maximum a prohlédl si skupinku lidí na pódiu. Zdálo se, že se tu shromáždila největší zvířata ze všech složek armády.

A mezi nimi spatřil svůj cíl.

Prezident James T. Gant právě zády ke Grayovi líbal svou ženu v tmavě modrém kalhotovém kostýmu s růžovobíle pruhovanou blůzou a stříbrnými střevíčky. Chystala se polední oslava ke Dni nezávislosti. Gray věděl, že prezidentský pár bude později večer pořádat večírek s ohňostroji na Jižním trávníku Bílého domu.

Ve tváři první dámy bylo vidět, že ji povinnosti dnešního dne zmáhají.

Gray i na sedm set metrů rozeznával kolem jejích očí vrásky žalu, byť je Teresa Gantová skrývala, jak nejlépe to šlo, pod silnou vrstvou make-upu. Svírala manželovu ruku ve své, jako kdyby ho chtěla zadržet, aby nechodil k řečnickému pultu. Prezident však musel světu ukázat, že zůstává silným vůdcem.

Oba si mysleli, že je jejich dcera mrtvá – a možná to i byla pravda. Gray ji naposled viděl v temných vodách u Dubaje, kde ji nechal se svými dvěma kolegy. Vláda určitě ještě neoznámila Amandin únos a smrt – patrně čekají na zprávu z ohledání zuhelnatělých ostatků ze Somálska. Hlavní autor projevů v Bílém domě už nejspíš vymýšlí formulace, jak sdělit světu tuto tragickou událost.

Mezitím museli rodiče budit zdání normálnosti.

Prezident Gant přistoupil k řečništi a zamával.

Ozvalo se nadšené volání.

Gray se přikrčil a položil si pušku přes kolena. Zvedl zásobník s náboji – jednalo se o novější typ M118LR dosahující vyšší přesnosti.

Celkem tu byly dva.

Nesmí minout.

Vzpomněl si na varování. Třetí šanci nedostanete.

Ale proč se únosci domnívali, že bude souhlasit se zavražděním prezidenta? Měli Seichan, jistě, ale to nebyla dostatečná páka, jakkoliv si to Gray nepřiznával rád. Věděl, že jsou únosci schopní dopustit se na ní hrozných věcí, jen aby si zajistili jeho spolupráci – nebo aby ho potrestali za selhání.

Při tom pomyšlení mu útroby sevřela ledově studená ruka strachu.

Zároveň však věděl, že ani v takovém případě nemůže obětovat vůdce svobodného světa. Zoufale sevřel pažbu pušky a její chladnou, smrtící hlaveň.

Promiň, Seichan, ale nemůžu to udělat.

„ČTYŘI MINUTY,“ oznámil hlas, a jako kdyby Grayovi četl myšlenky, dodal: „PRO ZAJIŠTĚNÍ VAŠÍ SPOLUPRÁCE JSME PO PARKU ROZMÍSTILI PATNÁCT PLASTOVÝCH NÁBOJNIC SE SARINEM, A TO TAK, ABY PLYN ZAMOŘIL CELÝ POZEMEK A ZABIL VŠECHNY PŘÍTOMNÉ VČETNĚ PREZIDENTA. NÁBOJNICE BUDOU ODPÁLENY DVACET VTEŘIN PO POLEDNI, POKUD UŽ PREZIDENT NEBUDE MRTVÝ“

Gray si představil šíření nervového plynu, tak jedovatého, že i pouhý kontakt s kůží vede u postiženého k bolestné smrti.

„JEDNA SMRT, NEBO SMRT STOVEK NEVINNÝCH MUŽŮ, ŽEN A DĚTÍ. VÝBĚR JE NA VÁS, VELITELI. V OBOU PŘÍPADECH DOSÁHNEME SVÉHO CÍLE, ALE POSLOUŽÍ NÁM LÉPE, POKUD STISKNETE SPOUŠŤ. SMRT Z RUKOU ODSTŘELOVAČE BUDE PODSTATNĚ DOJEMNĚJŠÍ A PŮSOBIVĚJŠÍ, NEŽ KDYBY PREZIDENT ZEMŘEL JAKO JEDEN Z MNOHA“

Z tak chladnokrevné kalkulace Grayovi přeběhl mráz po zádech.

„AŽ NAJDOU VAŠI PUŠKU A DNA, PŘIPÍŠOU PREZIDENTOVU SMRT ZOUFALÉMU ČINU TAJNÉHO AGENTA, KTERÝ SE TAK MSTIL ZA TO, ŽE PREZIDENTOVA ADMINISTRATIVA ZAVŘELA JEHO AGENTURU.“

Tím zatluče Sigmě do rakve poslední hřebík.

Plány Bratrstva ale sahaly ještě dál.

„TAKOVÝ ČIN BUDE VYŽADOVAT KOMPLETNÍ REKONSTRUKCI TAJNÝCH A ZPRAVODAJSKÝCH SLUŽEB SPOJENÝCH STÁTŮ. A NA REKONSTRUKCI BUDEME DOHLÍŽET MY, PROTOŽE V PŘÍŠTÍCH VOLBÁCH ZÍSKÁME BÍLÝ DŮM. SOUCIT SE SMRTÍ JAMESE GANTA SE BUDE VZTAHOVAT I NA JEHO RODINNÉ PŘÍSLUŠNÍKY, KONKRÉTNĚ NA OSOBU, KTERÁ UŽ MU DNES STOJÍ PO BOKU VE VLIVNÉ POZICI.“

… bude se vztahovat na rodinné příslušníky…

Grayovi se sevřelo hrdlo. Konečně zaslechl v digitalizovaném hlase jemný jižanský přízvuk, který se nedal odstranit ani počítačovou úpravou. V duchu si představil muže, který tak neochvějně stál po bratrově boku a kterého země už nyní milovala a respektovala a kterému bezpochyby svěří otěže moci. Po takové tragédii bude stačit, když si o Bílý dům jen řekne – a drtivá většina voličů mu vyhoví.

Ministr zahraničí Robert Lee Gant.

Gray zavřel oči. Najednou si vzpomněl na svůj dojem, že mu Painter něco tají, nějakou souvislost s Bratrstvem, něco o organizaci, která stála za smrtí Grayovy matky.

Šlo o tohle tajemství?

Podezříval Painter Roberta Ganta?

Není divu, že ředitel nechtěl, aby kdokoliv z Gantovy rodiny věděl o Amandě. Bál se, že se o jejím přežití doslechne i prezidentův bratr.

Grayovým ohromením se propaloval vztek. Uměl si logicky zdůvodnit, proč mu ředitel nic neřekl. Gray mohl být v pokušení Roberta Ganta okamžitě vyřídit, i kdyby tím ohrozil všechny kolem sebe. A informace o zrádci v Bílém domě by nijak nezměnily cíle Grayovy mise.

Tato informace byla zjevně určena jen těm, kteří ji potřebovali znát.

A Gray mezi takové lidi nepatřil.

Přesto…

Měl jste mi to říct.

„JEDNA MINUTA,“ upozornil ho hlas. „POČKÁTE NA NÁŠ SIGNÁL A PAK VYSTŘELÍTE.“

Gray zaklapl zásobník na místo a vrátil se na svoje stanoviště u střílny. Svářila se v něm zlost se studem. Nevěděl, jestli hlas o těch plynových náložích nelže, ani jestli náhodou nebudou odpáleny tak jako tak. Nemohl to ale riskovat.

James T. Gant musí zemřít.

Zahleděl se do hledáčku a namířil vlasový kříž na profil prezidenta. Znovu zkontroloval vzdálenost – sedm set metrů – a ustálil kříž na týlové kosti za Gantovým levým uchem. Zásah sem způsobí nejvíc škody. Ve sluchátku slyšel sváteční hudbu a zvonivý smích z oslav. Odstínil všechny zvuky a soustředil se pouze na svůj cíl a na svůj úkol.

Čtvrtého července, na výročí zrození země, zemřeli tři američtí prezidenti. Víc, než by vysvětlovala náhoda.

Thomas Jefferson, John Adams a James Monroe.

Dnes zemře čtvrtý.

Pak se Gant shýbl a pohladil belgického ovčáka, který stál na tribuně vedle něj. Gray ztuhl. Toho psa poznal.

Kain.

Gray o něco zmenšil přiblížení a sledoval, jak se Gant narovnává a potřásá rukou kapitánu Tuckeru Waynovi. Tucker se patrně vrátil do vojenské služby. Na jeho modré uniformě se skvěly medaile a řády za službu v Afghánistánu. Bylo pochopitelné, že Tucker jako válečný hrdina sdílel pódium s vděčným vrchním velitelem.

Gray ale znal skutečný důvod jejich přítomnosti.

Zlost nad Painterovým tajnůstkářstvím se vytratila a nahradila ji jen úleva a úcta. Ředitel zjevně obdržel video z té lodi a pochopil, co znamená – ale co po Grayovi chtěl?

Gray se rozhlédl po tribuně. Painter tam poslal Tuckera za nějakým konkrétním účelem. Bývalý armádní ranger nepatřil k Sigmě, byl jen externí spolupracovník, takže ho pravděpodobně nikdo nepozná. Ale jaký vzkaz se Painter snaží Grayovi předat?

Vtom pochopil.

Nešlo jen o Tuckera, ale taky o Kaina.

Gray zaměřil pozornost na psa. Belgický ovčák nehybně stál s nataženým ocasem a zvednutou hlavou. Gray už tento postoj několikrát viděl, vždycky když pes vystopoval zdroj nějakého pachu.

Kain na něco ukazoval, jako to umí každý dobrý lovecký pes.

Gray sledoval Kainův pohled k červenému balónku za pódiem, nedaleko od prezidentovy hlavy. Balónek se pohupoval v lehkém vánku a na jeho stěně se v maximálním přiblížení dalo rozeznat malé písmeno řecké abecedy vyvedené v tmavším odstínu červené. Pokud ho člověk vyloženě nehledal, mohl ho snadno přehlédnout.

Σ

Gray se usmál a naposledy nepatrně pohnul zbraní.

V uchu mu zazněl rozkaz, na který čekal: „PAL.“

Velitel Gray Pierce zatajil dech a stiskl spoušť.

34. kapitola

4. ČERVENCE, 12.00 VÝCHODNÍHO ČASU
WASHINGTON, D. C.

Nebylo slyšet žádný výstřel – jen prasknutí balónku.

I tento zvuk na tribuně všechny polekal.

Tuckera ale nikoliv.

Čekal na něj jako na signál. Využil nepozornosti ostatních lidí na tribuně a stiskl tlačítko vysílačky ve své kapse. Pod prezidentovou bílou košilí vybuchly miniaturní pyrotechnické nálože a proděravěly pytlíky s prezidentovou vlastní krví na zádech i na hrudi.

První dáma zaječela. Na tvář jí dopadlo několik červených kapek.

Agenti tajné služby okamžitě prezidenta obklopili, zvedli ho a odnesli z pódia. Přitom vrazili do Tuckera, Kain na poslední chvíli uskočil.

Kolem prezidenta se vytvořil kordon agentů a další zaštítili první dámu. Vzápětí ji odvedli jiným směrem.

Tucker si poklepal na nohu, aby k sobě přivolal Kaina, a odspěchal za prezidentovou skupinou. Kolem vypukl chaos. Náhlý násilný čin zastihl všechny nepřipravené. Lidé křičeli a chránili svoje děti. Kdosi převrhl jeden z grilů a žhavé uhlíky podpálily sousední stan. Většina přítomných ale měla zkušenosti z armády a pod palbou se neocitli poprvé.

Spořádaně se před zraněným vrchním velitelem rozestoupili a někteří ho dokonce kryli vlastními těly.

Prezidentova skupina dospěla k parkovišti a koloně automobilů. Agenti odpálili několik dýmovnic, aby maskovali nakládání prezidenta do čekajících sanitek.

Ve chvilkovém zmatku dvojice agentů, kteří o celé lsti věděli, zatáhla prezidenta do konkrétní ambulance. Tucker s Kainem nastoupili za ním.

Sousední sanitka zapnula maják a s houkající sirénou vyrazila pryč. Zbytek kolony ji podle pokynů z mobilního velitelského vozu následoval, zatímco policejní auta blokovala ulice, aby jim zajistila hladký průjezd.

Tucker sledoval, jak dýmem odjíždí i prezidentská limuzína s dalším doprovodem. Limuzína odvážela do bezpečí první dámu, která musela být po atentátu na manžela v šoku. Potřebovali, aby v následujících hodinách hrála roli truchlící vdovy.

Jakkoliv to bylo vůči ní kruté, nikdo se o dnešní lsti nesměl dozvědět.

Zejména nepřátelé.

Painterovi se kupodivu podařilo zorganizovat akci takového kalibru za jediný den. Zasvětil do ní jen osoby, jimž plně důvěřoval, a oslovil hrstku lidí v různých zpravodajských úřadech, ale větší část operace ponechal na bedrech Sigmy.

Jeden z agentů pomohl prezidentovi svléknout košili. Gant sebou bolestně trhl. Pod krvavou látkou se na lopatce objevil puchýř, popálenina od výbuchu náloží.

„Pane,“ polekal se druhý agent.

Gant mávl rukou. „Jsem v pořádku. Lepší než kulka do hlavy.“

Jiný agent nastartoval sanitku a bez zapnutých sirén zamířil opačným směrem než kolona, která jela k Univerzitní nemocnici George Washingtona, kde už čekal další tým připravený pokračovat v Painterově plánu. Následně bude oznámeno, že prezident podstupuje náročnou operaci plic, ale že jeho stav je kritický a prognóza špatná. Nechtěli riskovat druhý pokus o atentát, a proto se rozhodli pro co nejpesimističtější zprávu. Podobný úskok však nemohl vydržet dlouho, aniž by hrozilo, že se vše prozradí.

Z toho důvodu si stanovili šestihodinový limit.

Šest hodin na svržení tajné organizace, která přežila staletí.

V Tuckerově uchu se ozval Painterův hlas. „Podejte hlášení.“

„Zásilka je v bezpečí,“ oznámil Tucker. Věděl, že jejich rozhovor chrání upravená verze šifrovacího algoritmu CCEP typu 1, vyvinutá v NSA pro tajnou komunikaci prezidenta. „Co velitel Pierce?“

„Pracujeme na tom.“

Vzhledem k tomu, že o atentátu věděli předem, rozestavil Painter kolem balónku sérii kamer s vysokofrekvenčním záznamem. Ty měly zachytit průchod kulky, aby se dala odhadnout její dráha. Trojrozměrný laserový model parku následně umožní analytikům Sigmy vystopovat střelu ke zdroji.

Potřebovali Graye zajistit co nejrychleji – nejen kvůli jeho vlastní bezpečnosti, ale taky kvůli případným informacím o dalších úmyslech nepřátel či místě, kde ukrývají prezidentova vnuka.

Tucker se pořád nedokázal zbavit výčitek svědomí kvůli tomu, že se v té podmořské laboratoři neporozhlédl i po Amandině dítěti, a hodlal udělat vše, co bylo v jeho silách, aby tuto chybu napravil.

V první řadě bylo třeba najít a osvobodit Graye.

Bez informací od něj by celý úskok přišel vniveč. Za šest hodin bude oznámeno, že prezident operaci zázrakem přežil, a výhoda, jakkoliv chabá, se rozplyne.

Tucker věděl, že Painter neočekává stoprocentní vymýcení Rodokmenu během šesti hodin, ale oba měli stejný cíl: najít a zachránit Amandino dítě a odhalit všechny, kteří měli v celé krvavé záležitosti prsty.

Šance na úspěch byly i tak poměrně malé.

A bez Graye prakticky nulové.

Znovu se ozval Painter: „Známe jeho polohu. Bunkr pod kancelářskou budovou sedm set metrů od pódia.“

Tucker úlevou vydechl.

Podíval se na prezidenta. „Našli jsme ho, pane.“

James Gant zachmuřeně přikývl. „Hlavně abychom ho zase neztratili.“

12.01

Gray viděl, jak se otvírá poklop bunkru.

V rukách pořád držel odstřelovací pušku. Se zatajeným dechem sledoval chaos, který vypukl po jeho jediném výstřelu. Bál se, že Bratrstvo vypustí sarin a zabije všechny přítomné. Když se nic nestalo, pomyslel si, že patrně šlo přece jen o planou výhrůžku. Viděl, jak Tucker odbíhá s prezidentem, aby ho dopravil na nějaké bezpečné místo.

Okamžitě pochopil, o co se Sigma snaží.

Předstírají prezidentovu smrt.

Byl to riskantní manévr, ale Gray chápal jeho nezbytnost. Taková akce jasně vypovídala o jejich zoufalství. Teď pravděpodobně stopují dráhu střely, aby ho našli a získali od něj další informace.

V tom byla potíž.

Nevím víc než oni.

Pokud tedy Painter věděl o úloze Roberta Ganta. Možná ředitel podezříval prezidentovu rodinu nebo nějakou nejužší skupinu spolupracovníků, ale nevěděl, kdo z nich je významným členem Bratrstva.

Gray se podíval na svou pušku. Ještě pořád měl jeden náboj. Stačilo to, aby zkusil zdržovací taktiku a Painter ho měl čas najít?

Ze tmy pod poklopem zazněl povel: „Odlož pušku! Ukaž mi ruce!“

„Kam mě vedete?“ zavolal Gray nazpátek, jednak proto, aby získal čas, jednak aby se něco dozvěděl.

Odpověď mu způsobila šok – doslova. V uchu mu vyšlehl elektrický výboj, který ho na chvíli oslepil. Podlomila se mu kolena a zhroutil se na zem.

„Odlož pušku,“ zopakoval strážný. „Ukaž mi ruce.“

Gray se doplazil k poklopu a vysunul nad otvor prázdné dlaně. Ztěžka přitom lapal po dechu.

„Teď slez po žebříku.“

Gray zdráhavě poslechl, ale snažil se postupovat co nejpomaleji – pořád hrál o čas. Spustil nohu do otvoru a nemotorně hmatal podrážkou po příčce.

„Varovali jsme tě,“ řekl strážný.

Gray se připravil na další šok, ale místo toho se ze sluchátka ozvalo mechanické odpočítávání.

Deset… devět… osm…

Spustilo se časovací zařízení v náloži C-4, kterou měl v uchu. Ať už držel vysílač kdokoliv, určitě se vzdálil z desetimetrového okruhu. Nutili ho, aby je následoval – táhli ho za elektrické vodítko.

Neměl jinou možnost než se podřídit. Věděl, že by Sigmě nijak nepomohl, kdyby si nechal vyhodit do povětří polovinu lebky. Sáhl si prstem do ucha. Musel zůstat naživu a pokusit se zjistit víc – což znamenalo, že sebou musí hodit.

… sedm… šest… pět…

Rázem byl pohotový, nevšímal si příček žebříku a místo toho sjel po postranicích. Na podlahu betonové chodby doklouzal v okamžiku, kdy odpočet dosáhl čísla tři.

Pak sluchátko naštěstí ztichlo.

Graye obstoupil hlouček ozbrojených vojáků v černém. Jeden si natáhl latexové rukavice a rychle vystoupal po žebříku, aby se porozhlédl v betonové kobce nahoře.

„Je tam puška a trochu krve na testy DNA,“ oznámil, když se vrátil dolů. V ruce držel automatický aplikátor, který vzápětí uložil do batohu. Zametali stopy. „Hotovo.“

Přikročil k němu velitel skupiny. Byl o hlavu vyšší než ostatní a na krku měl tetování ve tvaru krucifixu. Do kapsy si uložil zařízení o velikosti balíčku žvýkaček.

Ten vysílač.

„Pohyb,“ vyštěkl a trhl pistolí. Gray sestoupil po schodech do suterénu a odtud nenápadnými dveřmi do systému podzemních chodeb.

Ohlédl se na vojáky, kteří za ním zavírali dveře, a doufal, že jeho plán bude fungovat.

Kdykoliv se trochu opozdil, v uchu se mu okamžitě ozvalo odpočítávání.

Deset… devět… osm…

Gray vždycky poslušně popoběhl, jako pes na vodítku.

Prozatím.

12.32

Painter stál v komunikačním centru na velitelství Sigmy. „Podejte hlášení,“ řekl.

„Dorazili jsme na místo,“ oznámil velitel jednotky. „Bunkr byl prázdný. Žádná stopa po veliteli Piercovi. Jen odstřelovací puška a pár kapek krve.“

Painter zavřel oči a bojoval s rostoucím zoufalstvím. Nesměli ztratit Grayovu stopu. Zamyslel se nad tím, co jeho tým na místě objevil.

Puška a krev.

Painter pochopil.

Bratrstvo hodlalo svalit vinu za útok na Graye a tím definitivně zničit pověst Sigmy. V rozehrané šachové partii byl ale nyní na tahu Painter.

„Vezměte tu pušku a přineste ji,“ přikázal. „Zničte krev a pečlivě vyčistěte bunkr. Ale musíte jednat rychle.“

Po domnělém atentátu dosud panoval zmatek, nicméně zanedlouho Grayův úkryt objeví oficiální vyšetřovatelé, a to už musel být Painterův tým pryč. Nesměli však panikařit.

Věděl, že ani Gray jistě neztratil duchapřítomnost.

„Než začnete s úklidem,“ dodal ještě do vysílačky, „pozorně prohledejte každý čtvereční centimetr. Jak znám Graye, pokusil se nám tam něco nechat.“

„Rozumím.“

Painter ukončil spojení a obrátil se na Jasona Cartera, který stál ve dveřích do Katiny kanceláře. „Dávejte tady pozor a informujte mě, pokud se něco zvrtne.“

Jako kdyby se už nepokazilo všechno, co se pokazit mohlo.

„Mám to tu pod kontrolou,“ ujistil ho Jason.

Painter vyběhl na chodbu a ke schodům na nejnižší podlaží.

Prezident James Gant na něj čekal u své dcery.

Dorazil sem potají před několika minutami. Smithsonův hrad kvůli tomu byl celý den zavřený. Nikdo nevěnoval pozornost skupince údržbářů, kteří vešli do budovy; nikdo je neviděl nastupovat do speciálního výtahu, který sjel do velitelského bunkru Sigmy. Prozatím všichni věřili, že prezident podstupuje operaci v Univerzitní nemocnici George Washingtona a že naděje na přežití jsou mizivé.

Painter nechával několik techniků monitorovat vývoj událostí, aby se ujistil, že lest nikdo neprohlédl. Takový úskok však nemohl vydržet dlouho – dřív či později by ho někdo odhalil. Za necelých šest hodin musí šaráda skončit.

Painter se vrátil do nemocničního oddělení Sigmy s vědomím, že čas běží. Na chodbě hlídali dva agenti tajné služby, další střežil dveře výtahu a čtvrtý stál před Amandiným pokojem.

Když Painter vstoupil dovnitř, Gant seděl na kraji Amandiny postele a držel dceru za ruku. Už si svlékl montérky, které měl na sobě převlečený za údržbáře, a místo nich si vzal modré kalhoty a půjčenou šedou košili. Amanda se pořád střídavě budila a usínala pod vlivem sedativ. I nadále její stav sledoval neurochirurg, který si dělal starosti s jejím subdurálním hematomem.

V tuto chvíli spala.

Gant vzhlédl k Painterovi. „Když jsem přišel, řekla pár slov. Pořád se bojí o svoje dítě.“

„To my všichni.“

Prezident přikývl. „Ohlásili se vám agenti z terénu? Našli vašeho muže?“

Painter nebyl vůbec rád, že musí uhasit záblesk naděje v Gantových očích, ale na jeden den bylo lží až dost. „Zmizel. Ale doufám, že nám nechal nějaké vodítko. Během pár minut se to dozvíme.“

Gant se s povzdechem otočil ke své dceři. Když promluvil, v jeho hlase zněla lítost. „Vtáhl jsem ji do světel reflektorů a od dětství jsem ji vystavoval pozornosti médií. A přitom jsem si na ni sám nikdy neudělal pořádně čas. Není divu, že se vzbouřila. Není divu, že utekla, aniž by cokoliv řekla. Čím jsem si kdy zasloužil její důvěru?“ Otřel si slzu z oka, ale druhou rukou nepouštěl Amandu. „Slíbil jsem jí, že najdu Williama. Nedopusťte, abych ji znovu zklamal.“

Painter k němu přikročil a položil mu dlaň na rameno coby tichou přísahu, že udělá vše, co je v jeho silách.

„To, co jí provedli, co provedli mé rodině…,“ pokračoval Gant. „Jestli někdy zjistím, kdo za tím stojí a kdo týral mou holčičku, zařídím, aby toho litoval po zbytek svého života. Nechci žádnou rychlou smrt. Nechám je trpět, jako ještě nikdo netrpěl. Změním jejich život v peklo na zemi.“

Painter věděl, že jestli má někdo moc uskutečnit takovou hrozbu, je to právě prezident James Gant.

Zpoza dveří zazněly spěšné kroky a oba muži se ohlédli.

Do místnosti udýchaně vpadl Jason. „Řediteli.“ Mladík se nezastavoval a zamířil kolem Amandiny postele rovnou do sousední místnosti. „Linus něco zjistil.“

Painter se nechal strhnout Jasonovým vzrušením. Chvilku mu trvalo, než si vzpomněl, že Linus je Jasonův kolega, který spoluvytvořil program na vyhledávání vozidel.

Našli něco?

Painter cítil, jak v něm roste naděje. Přešel za Jasonem, který už ťukal do klávesnice u počítače.

„Co jste zjistili?“ zeptal se Painter.

Prezident se zastavil ve dveřích a mlčky poslouchal.

„Hned vám to ukážu,“ řekl Jason, zatímco jeho prsty dál poletovaly nad klávesnicí. „Proto jsem přiběhl sem dolů. Linus prověřoval všechny hlavní silnice z Charlestonu, jestli někde nenarazí na stopu po tom fordu. Problém je, že čím jste dál od města, tím víc proměnných v podobě křižovatek a silnic přibývá. Možnosti se větví do čím dál hustší sítě.“

„A jaký byl výsledek?“ pobídl ho Painter.

„Tenhle.“ Jason ukázal na monitor, kde se objevil ostrý snímek fordu Explorer. „Díváte se na záběr bezpečnostní kamery na padacím mostě u Orangeburgu v Jižní Karolíně.“

Přes přední okno bylo vidět, že za volantem sedí Lisa. Painter mimoděk začal zrychleně oddechovat – ulevilo se mu, že Lisa žije, ale zároveň se bál. Vedle Lisy seděl jakýsi muž s podivně zvednutýma rukama, jako kdyby se protahoval. Nebo je měl za hlavou svázané.

„Našli jste ji,“ zašeptal Painter. „Kdy to bylo pořízené?“

Jason omluvně a ustaraně odpověděl: „Předevčírem… V den, kdy doktorku Cummingsovou v Charlestonu unesli.“

Prezident se od dveří zeptal: „Kdo je doktorka Cummingsová?“

Je pro mě vším.

Nahlas Painter odpověděl: „Jedna z našich spolupracovnic, kterou jsme poslali vyšetřovat Severocharlestonskou kliniku asistované reprodukce.“

Gant se zachmuřil. Nejspíš si vzpomněl na záběry ženských těl vznášejících se v nádržích s gelovou hmotou.

Jason ukázal na snímek z kamery. „Nejvíc mě potěšilo tohle.“

Painter se sklonil blíž. „Poznávací značka.“

„Jasná jako den. Linus už hledá GPS toho vozu, aby zjistil, kde by mohl být. Měli bychom…“

Na monitoru naskočilo dialogové okno.

„To bude asi ono.“ Jason ťukl na odkaz v okně.

Snímek fordu nahradila zvětšující se mapa. Blikající modré kolo se rychle zužovalo. Do centra se nejprve dostal cíp Jižní Karolíny vtěsnaný mezi Georgii a Severní Karolínou a kruh se nakonec proměnil v malý trojúhelník hluboko v pohoří Blue Ridge.

Prezident přistoupil blíž.

„Dokážete to ještě přiblížit a získat adresu?“ zeptal se Painter Jasona.

Odpověděl však Gant. „Není třeba. Vím, kde to je. Na jednom ze sídel mé rodiny. Fleury-la-Montagne.“

Než stačil Painter zareagovat, zavibroval mu mobil. Přiložil si ho k uchu a vzápětí byl přepojen na velitele jeho týmu v Arlingtonu.

„Něco jsme tady našli, řediteli.“

Painterovi se rozbušilo srdce ještě rychleji. „Co?“

„Posílám vám fotografii.“

Painter pokynul Jasonovi, aby ji otevřel na monitoru. Velitel zatím vysvětloval: „Našli jsme to načmárané na zemi kousek od vstupního poklopu. Pouhým okem nic vidět nebylo, ale v ultrafialovém světle ano. Myslím, že to někdo napsal s pomocí C-4.“

„Té plastické výbušniny?“

„Ano, pane. Seškrábl jsem vzorek. Podle chemického pachu i chuti to bude ono.“

Ozval se Jason: „Tady je ta fotka.“

V horním rohu monitoru se objevil obrázek.

Na pozadí černého betonu jemně fosforeskovala tři písmena.

„RLG,“ přečetl Painter nahlas. „Co to znamená?“

Opět odpověděl prezident, s tváří pobledlou šokem: „To jsou iniciály mého bratra, Roberta Lee Ganta.“

Painter se k němu otočil. Oba věděli, že za vším určitě stojí někdo z Gantů, ale ani jeden nepodezříval někoho v takové blízkosti prezidenta.

Gant se ohlédl na svou dceru. Patrně myslel na totéž – jenže jeho tato informace zasáhla jako dýka rovnou do srdce.

„Nemůžeme si být jistí, že v tom má prsty váš bratr,“ upozornil ho Painter.

„Já ano,“ odtušil Gant tiše.

„Jak to?“

Gant ukázal na spodní část monitoru, kde zůstávala otevřená mapa GPS. „Bobby tam odjel na svátky, aby se vyhnul davům lidí, kteří se na 4. července sjíždějí do Washingtonu. Odjel předevčírem, prý na lov.“

„Do Fleury-la-Montagne?“

Gant potřásl hlavou. „Tohle francouzské pojmenování už nikdo nepoužívá. Všichni jednoduše mluví o Srubu.“

35. kapitola

4. ČERVENCE, 13.04 VÝCHODNÍHO ČASU
POHOŘÍ BLUE RIDGE

„Má zdravou barvu,“ řekla Lisa.

Stála vedle novorozeneckého inkubátoru. Rukou v rukavici jemně překulila dítě na bok a přitiskla mu stetoskop k zadní části hrudního koše. Tep měl rychlý, ale silný, a okysličení krve se zdálo být v normě.

Opatrně ho položila zpátky na záda. Zíraly na ni obrovské modré oči s náznakem řas a pod nimi se hladově špulily růžové rty.

Edward Blake sledoval, jak Lisa vyšetřuje malého pacienta.

Petra byla v jiné laboratoři, kde prováděla nejnovější analýzy DNA ze vzorků chlapcovy krve, kůže a buněk nabraných tamponem ze sliznice.

„Měl by dostat další láhev.“ Lisa si svlékla rukavice. „Od té doby, co jsme mu zrušili sondu a kapačku, saje dobře sám. Musíme ho v tom podporovat. Ale celkově vzato se krásně zlepšuje.“

„Jen díky vám, paní doktorko,“ řekl Edward.

Nešlo o nemístnou chválu. Včera na tom byl chlapec opravdu špatně. Lisa hodinu studovala výsledky jeho vyšetření, rentgenové snímky a dokonce i genetické analýzy. Užasle zírala na trojitou šroubovici na elektronovém mikrografu: dvě přirozená vlákna DNA omotaná kolem umělého proteinu, PNA.

Peptidová nukleová kyselina.

To mikroskopické vlákno PNA se stalo zdrojem takového utrpení, hrůz a násilí.

A chlapci taky nijak neprospívalo.

Edward jí vysvětlil, co se děje v novorozencově těle, jak se trojšroubovice postupně rozpadá, ale otázkou zůstávalo proč. Způsobila rozpad šroubovice chlapcova nemoc, nebo naopak?

To se dalo zjistit jediným způsobem: stabilizovat chlapcův stav a počkat, jestli rozpad samovolně přestane.

Lisa přišla s návrhem terapie poté, co si všimla mírného nárůstu počtu eozinofilů. Jednalo se o typ bílých krvinek, které regulují alergické zánětlivé reakce. Kromě toho se podílejí i na boji proti parazitům, ale testy chlapcovy stolice tuto možnost vyloučily.

Pravděpodobnější příčinou alergické reakce byla vlákna PNA. Součástí peptidové nukleové kyseliny byl protein jako kterýkoliv jiný, a proteiny mohou působit jako alergeny, stejně jako prach nebo pyl. Po rozpadu trojšroubovice se uvolněná PNA vyplavovala do cytoplazmy a poté mimo buňky.

Petra jí ukázala obrázek hadovité PNA, která právě procházela přes buněčnou membránu ven ze střevní buňky. Množství umělých proteinů zaplavujících krev a tělní dutiny vedlo ke zvýšení hladiny eozinofilů sloužících jako obrana proti invazi cizorodých nájezdníků. Alergická reakce následně uvrhla dítě do anafylaktického šoku.

Lisa proti němu doporučila léčbu nízkými dávkami antihistaminik a nitrožilně podávaných steroidů s cílem potlačit alergickou reakci a dát dětskému tělíčku šanci, aby vyplavilo cizí alergeny a opět se stabilizovalo.

Terapie zabrala. Lisa zůstala celou noc u inkubátoru a s Edwardovou pomocí hodinu po hodině sledovala, jak se chlapcův stav pomalu zlepšuje. Postupně ho odpojili od nitrožilně podávaných tekutin, dýchacího přístroje a dokonce i od vyživovací trubice.

Zůstávala jediná otázka: pomohlo to?

Povede lepší chlapcův stav ke stabilitě trojité šroubovice? Lisa věděla, že právě v to Edward doufá. Oba čekali na Petřin verdikt.

Zatímco Lisa krmila dítě z lahve, Edward si sedl k počítači v sousední kóji. Každého pohltily vlastní starosti. Obavy o chlapcovo zdraví u Lisy dočasně potlačily hrůzy uplynulého dne, protože se měla na co soustředit. Věděla, že Kat je pořád někde v tomhle laboratorním komplexu, ale kde přesně ji vězní? A kde vůbec je celý komplex?

Zatím se k ní Petra i Edward chovali zdvořile a s jistým respektem – potřebovali její pomoc a vážili si jí. Lisa si vybavila chladné varování toho digitalizovaného hlasu: Dokažte svou užitečnost a obě budete nadále žít.

Pokud se dítě uzdraví, Lisa jim přestane být užitečná.

Co potom?

Vzpomněla si, kdo jí tento úkol přidělil. Představila si jeho laskavou tvář a přátelská slova.

Děkuji, paní doktorko, že jste souhlasila s pomocí mému prasynovci.

Znovu se v ní nad chováním Roberta Ganta vzedmul vztek. Věděla, kolik bolesti, utrpení a ztrát bylo třeba k tomu, aby se toto konkrétní dítě narodilo a teď se dostalo sem. Novorozenci nicméně vinu klást nemohla. Chlapcův příchod na svět doprovázelo krveprolití a hluboký žal, ale on sám byl pořád nevinný.

Dítě přestalo pít – láhev byla prázdná. Jeho velké oči se ospale přivřely. Lisa přihlížela, jak chlapec usíná, aniž by něco tušil o hrůzách odehrávajících se mimo průhledné plastové stěny jeho inkubátoru.

Otočila se a odkulhala k Edwardovi, vděčná za tu bolest. Kamera na stěně se za ní otáčela – někdo ji sledoval. Lisa přemýšlela, jestli se na ni dívá Robert Gant nebo jen nějaký znuděný strážný.

Byla natolik vyčerpaná, že neměla sílu zkoušet nějaké triky, a přímočaře se zeptala: „Čeho chcete dosáhnout těmi trojitými šroubovicemi?“

Edward se na ni ohlédl. „Nemohu hovořit o konečných cílech mých mecenášů. Znám jen svůj úkol ve všeobecném řádu věcí.“

„A ten je jaký?“

Povytáhl obočí a nabídl jí sebevědomou odpověď: „Ukovat klíč k životu.“

V rozporu s povýšenými slovy se na ni však unaveně usmál a Lisa mu úsměv kupodivu oplatila.

„Zní to asi hodně nadutě, ale PNA je opravdu klíč,“ vysvětlil Edward. „Odemyká plný potenciál DNA a vkládá nám do rukou plánky života. Prostřednictvím PNA mohou genetici vytvářet vlákna, která zapínají nebo vypínají konkrétní geny, a osvobodit lidstvo od biologických limitů. PNA umožňuje vytvářet geny zapsané v novém kódu a vnášet je do oplodněných vajíček. Nakonec nebude evoluci člověka řídit Bůh, ale my sami.“

Edward se podíval na chlapce v inkubátoru. „To všechno ale přijde později. Prozatím jsme do prvních vláken PNA vepsali jediný cíl, ve své podstatě docela prostý.“

Lise se sevřel žaludek. „Jaký cíl?“

Edward nespouštěl oči z dítěte a do jeho nadšeného výrazu se vkradl náznak melancholie.

„Nesmrtelnost.“

Lisa sebou ohromeně trhla.

„Nebuďte tak překvapená, paní doktorko. Tohle dítě není první nesmrtelný člověk, který se narodil.“ Edward se konečně otočil k ní a Lisa viděla, že svá slova myslí naprosto vážně. „Jemu podobní už chodí mezi námi.“

13.07
WASHINGTON, D. C.

Zbývá pět hodin.

Painter se vrátil do své kanceláře. Prezidenta a jeho dceru nechal dole pod dohledem agentů tajné služby. Za necelých pět hodin James Gant vyjde z úkrytu a začne předstírat, že se zotavuje z vážného chirurgického zákroku. Už bylo připraveno vše potřebné.

V Painterově kanceláři seděl Kowalski s nohama na stole a rukama složenýma na břiše. Hlasitě chrápal.

Painter mu shodil nohy ze stolu.

Kowalski se s posledním zachrápnutím probudil. „Jsme připravený?“ zeptal se.

„V rámci možností.“

Painter si vzal ze skříňky pouzdro se sig sauerem. Zbytek výbavy přepadového komanda čekal na přistávací ploše, kde už se zahřívalo tryskové letadlo. Když si Painter připjal podpažní i opaskové pouzdro, spočinul očima na Lisině fotografii, kterou měl na stole. Lisa se na ní usmívala s nepatrně pootevřenými rty a její vlasy se leskly v letním slunci. Jeho láska k ní nebyla pouhým nepostižitelným pocitem, ale hmatatelnou věcí, která se projevovala tíhou srdce, tlakem na hrudi i horkem kolujícím v jeho žilách.

V tu chvíli si uvědomil plnou pravdu.

Musím koupit prsten.

Koutkem oka zahlédl pohyb u dveří a otočil se. Na prahu stáli Tucker s Kainem.

Painter se naposledy ujistil, že je pistole na svém místě, a pohlédl zpříma na nově příchozí. „Kapitáne Wayne?“

Tucker vstoupil dovnitř. „Pane, rád bych se k vám připojil.“

„Vážím si toho, kapitáne, ale najali jsme vás, abyste pomohl s pátráním po Amandě. Svou povinnost vůči nám jste splnil.“

„Rozumím,“ přikývl Tucker s neproniknutelným výrazem. „Ale nesplnil jsem svou povinnost vůči Amandě. V Dubaji jsem nechal její dítě a chtěl bych tuto chybu napravit.“

„Muž navíc se nám v každém případě hodí… o nosu vašeho psa ani nemluvě. Ale na sídlo Gantů budeme skákat s padákem.“

Letový prostor nad územím prezidentovy rodiny byl uzavřen ještě před tím, než James Gant usedl do Bílého domu. Bezletová zóna platila řadu desetiletí jako výraz poděkování Jižní Karolíny za velkorysost Gantů.

Painter měl v úmyslu přiletět co nejblíž, vyskočit s padákem a doplachtit nad pozemky. Jednalo se o obrovskou plochu více než 300 000 akrů, skoro 130 000 hektarů mlžných hor, vysokých vodopádů, temných lesů a travnatých luk. Hranice území nebyly přesně označeny, protože rodina postupně skupovala okolní farmy, ranče a sady.

Odlehlý, drsný terén jim usnadní nepozorovaný pohyb krajinou.

Zdálo se, že Tucker proti seskoku nic nemá. „Kain a já jsme skákali už mockrát,“ ujistil Paintera. „Mám s sebou Kainův postroj.“

„V tom případě vítejte na palubě.“

Kowalski se protáhl a rychle vyšel s ostatními z kanceláře. „Tomu říkám psí život.“

Painter vykročil po chodbě. Očekával ještě jednoho člena týmu, ale opozdilec se s nimi bude muset setkat až na letišti. Nesměli se zdržovat. V Painterově nepřítomnosti převezme velení v komunikačním centru Jason Carter, který bude zároveň koordinovat další postup. Byl to náročný úkol, ale Painter nepochyboval, že ho mladík zvládne. Jason vedl tým starších agentů s nezdolným nadšením mládí.

Dveře výtahu se otevřely.

V kabině stál poslední člen úderného komanda. Katin manžel Monk si upravil novou umělou ruku a zkusmo zahýbal prsty. Zřejmě už se zastavil na oddělení výzkumu a vývoje pro modernizovanou verzi, kterou pro něj Painter objednal: protéza byla určena na tuto konkrétní misi, aby jim pomohla se vstupem do Srubu.

„Bylo načase,“ poznamenal Painter.

Monk se na něj podíval a zablesklo se mu v očích. „Zkuste si shánět někoho k dětem na Den nezávislosti… A teď můžeme jít vyzvednout naše ženy.“

13.25
POHOŘÍ BLUE RIDGE

„Vy tvrdíte, že to dítě může žít věčně?“ zeptala se Lisa. „Že je nesmrtelné?“ Edward pořád seděl u svého počítače. „Pokud vyloučíme nemoci a nehody, pak ano, může žít velice dlouho. Předpokládám, že k dosažení skutečné nesmrtelnosti bude třeba ještě pár úprav a změn. Není ale první nesmrtelný, který se v našem světě narodil.“

„Jak to myslíte?“

„Vzhledem k tomu, že máme čas, než Petra dokončí analýzu chlapcova genetického materiálu, pokusím se vám to vysvětlit. To je to nejmenší, co mohu udělat na oplátku za záchranu jeho života.“

Lisa byla připravená si ho vyslechnout.

„Řada vědců z různých oborů věří, že se nesmrtelnosti podaří dosáhnout ještě za našich životů. Odhadovaná data se většinou pohybují kolem poloviny našeho století, přibližně 2045. To znamená, že dnes narozené děti uvidí, jak dosáhneme tohoto cíle, a budou schopny využívat plody našeho úspěchu. Stanou se nesmrtelnými. V tomto ohledu jsou tedy vlastně nesmrtelné už dnes. Nebo se přinejmenším nesmrtelnosti blíží. Délku jejich života bude snadné zdvojnásobit či ztrojnásobit.“

Lisa si představila, jak se uskutečňuje Blakeova vize a jak dnešní novorozeňata žijí navždy. Skutečně už se mezi námi pohybují nesmrtelní.

Přesto jí Blakeovo tvrzení připadalo nemožné. Pochybovačně řekla: „Opravdu očekáváte, že dosáhneme nesmrtelnosti tak brzy?“

„Nebo něčeho, co se nesmrtelnosti bude velice blížit. A netvrdím to jenom já, ale stovky vědců, výzkumníků a vizionářů ze široké palety profesí od lékařství a genetiky přes gerontologii a farmacii až po nanotechnologie a robotiku. Ve zdejší laboratoři, financované naším mecenášem, podnikáme první opatrné krůčky k věčnosti.“

Lisa si vzpomněla na muže, který řídí zdejší výzkum.

Náš mecenáš…

Robert Gant.

Nedokázala to pochopit. Páchat takové hrůzy, aby lidé dosáhli nesmrtelnosti. Lisa ale tušila, že jde o víc, že tu je ještě nějaký tajný projekt – jenže jaký?

Odpovědi mohla dosáhnout jediným způsobem: nechat Edwarda mluvit.

Blake jí vycházel vstříc a hrdě pokračoval ve vykreslování budoucnosti. „Pokud jde o prodlužování lidského života, existují dvě hlavní školy. První vkládá stroje do člověka, druhá člověka do strojů.“

Lisa zavrtěla hlavou. Nebyl jí jasný rozdíl mezi oběma přístupy.

„Před tisíci lety žili lidé v průměru dvacet pět let. Trvalo devět set let, než se život podařilo prodloužit na sedmatřicet. Dnes lidé v průměru žijí sedmdesát osm. To znamená, že za posledních sto let jsme délku života více než zdvojnásobili. Za tento úspěch vděčíme vědě a technice. A do budoucna se bude život prodlužovat ještě rychleji. Podle odhadů dokonce každých dvanáct měsíců o další rok. Jen si to představte. Zestárnete o rok, ale zároveň se o rok prodlouží vaše vyhlídka na další život.“

„Co ale bude pohánět takové změny?“

„To co vždycky: tavicí pec techniky a vědy. A tato pec přetaví člověka a stroje v jednu bytost.“

Vycítil její skepsi a usmál se. Chystal se ji obrátit na svoji víru.

„Už teď žijí lidé s umělými slinivkami,“ navázal. „Třicet tisíc pacientů s Parkinsonovou chorobou v tuto chvíli v sobě nosí nervové implantáty. A s tím, jak se stroje zmenšují, budou do našich těl pronikat v čím dál větším měřítku. Pokroky v nanotechnologii, která pracuje na úrovni atomů, slibují náhrady za životně důležité orgány během patnácti let, za krvinky během dvaceti let, a pětadvacet let odedneška budou nanotechnologie schopné přeprogramovat náš biologický software tak, že se vypořádáme se stárnutím.“

Lisa pochopila. „Vkládání strojů do člověka… do našich těl.“

„To je jedna cesta k nesmrtelnosti. Opačný přístup je ale ještě slibnější. S exponenciálním nárůstem výpočetní kapacity vznikl termín singularita, který označuje okamžik, kdy umělá inteligence předstihne lidstvo. Řada futurologů očekává, že k tomu dojde někdy kolem poloviny století.“

„Tak brzy?“ podivila se Lisa.

Edward se spokojeně usmál a přikývl. „Kolem roku 2030 bude výpočetní kapacita počítačů podle odhadů milionkrát vyšší než dnes. S takovou kapacitou je možné cokoliv. Mezitím vědci z celého světa hledají možnosti, jak propojit stále dokonalejší počítače s kapacitou našich mozků. Ve Švýcarsku se výzkumníci pokoušejí postupně, neuron po neuronu, vytvořit obdobu lidského mozku, s cílem dokončit celý virtuální mozek do deseti let. Tady ve Státech výzkumný tým na Massachusettském technologickém institutu mapuje mozkové synapse, triliony spojů mezi nervovými buňkami, aby našel sídlo lidského vědomí.“

Lisa si povzdychla. „Předpokládám, že konečným cílem je toto prázdné sídlo obsadit a naskenovat naše vědomí do počítačů.“

„Přesně tak. Vložit člověka do strojů. Druhá cesta k nesmrtelnosti.“ Edward se ohlédl k inkubátoru. „Já ale hledám třetí cestu.“

„Jakou?“

„Prostřednictvím nové vědy. Kybergenetiky. Změny našeho genetického kódu.“

„To vlákno PNA,“ vydechla Lisa užasle a zároveň zhrozeně. Vybavila si umělý protein vplétající se do lidské DNA a regulující zapínání a vypínání genů.

„DNA je v podstatě jen sadou informací o výstavbě našich těl. Ale tento software je starý miliony let. PNA ztělesňuje možnost, jak starý systém nahradit novým a jednou provždy změnit lidstvo.“

Lisa se ho pokusila stáhnout ze vzletných výšin teorie k tomu, co se právě odehrává v této laboratoři. „Vraťme se k vašemu bezprostřednímu výzkumu. Co ta vaše PNA v tom chlapci dělá?“

„Zjednodušeně řečeno stírá škodlivé změny, které přináší stárnutí. Gerontologie, která se zabývá procesy stárnutí, odhalila, že stárnoucí tělo chátrá pouze sedmi základními způsoby. Pokud těchto sedm procesů zastavíme, budeme mít nesmrtelnost na dosah.“

Edward se na ni významně podíval a povytáhl obočí.

„Vy jste to dokázal,“ zašeptala Lisa. „Vaše PNA ovlivňuje DNA tak, aby kompenzovala vznikající poškození.“

„Ano, ale ne dokonale. Většinu úsilí jsme zaměřili na jeden konkrétní proces. Buněčnou smrt. Znáte Hayflickův limit?“

Lisa zavrtěla hlavou. Nedokázala skoro ani promluvit.

„V roce 1961 doktor Leonard Hayflick odhadl, že maximální přirozená délka života u člověka činí zhruba sto dvacet let. Svůj odhad založil na počtu buněčných dělení, která proběhnou, než se somatická buňka dělit přestane. Počet je určen délkou opakujících se sekvencí na konci chromozómů, kterým se říká telomery. Telomery v podstatě fungují jako kovová zakončení na tkaničkách, která zabraňují třepení. Po určitém počtu dělení se nicméně zkrátí natolik, že přestanou plnit svoji úlohu a chromozómy se roztřepí.“

„Jak to souvisí s vaší PNA?“

„Navrhli jsme PNA tak, aby sloužila jako trvalá telomera, která tak povede k donekonečna se dělícím buňkám a prolomení Hayflickova limitu.“

„Tím se otevře cesta k nesmrtelnosti.“

Edward přikývl. „Stojíme na prahu věčnosti.“

„Ale proč o ni usilujete? Věčný život s sebou nese tolik záporů. Přelidnění, hladomory, stagnaci. Smrt a uvolnění místa další generaci mají svůj důvod.“

„Jistě, ale tato nebezpečí vzniknou, pouze pokud bude nesmrtelnost dostupná všem. V rukách vybrané elity hrozit nebudou.“

Lisa si v šoku znovu vybavila tvář Roberta Ganta. Tohle tedy měl v úmyslu? Nechat svůj rod žít navždy? Vytvořit nesmrtelnou dynastii?

„Proč jim pomáháte?“ podařilo se jí ze sebe vypravit.

„Protože musím. Lidstvo se vždy vzpíralo všem omezením. Opouštěli jsme domovy a vyplouvali na nezmapovaná moře. Zlomili jsme okovy gravitace a naučili se létat. Dokonce jsme se podívali za hranice naší planety. Tohle je jenom další krok ke svobodě, k naprosté volnosti, ve které se člověk zbaví pout smrtelnosti a unikne z vlastního hrobu.“

Lisa zděšeně poslouchala. Během dne, kdy s ním pracovala na záchraně dětského života, získala k tomuto muži jisté sympatie, ale teď mu spadla maska a na povrch vyhřezlo jeho šílenství.

„Vizionář Raymond Kurzweil si jednou položil otázku, jestli existuje bůh.“ Edward se zahleděl na chlapce v inkubátoru. „Jeho odpověď zněla: ještě ne.“

Lisa oněměle vstřebávala Edwardovy megalomanské vize. Během let, kdy se věnovala lékařské profesi, zjistila, že se megalomanie jen zřídka projevuje jako nepříčetné blouznění. Většina postižených byla okouzlujícími společníky, přesvědčenými o své pravdě, a až příliš často je jejich okolí popisovalo jako milé lidi. Ve skutečnosti šlo o netvory s lidskou tváří.

Od nutnosti nějak reagovat ji zachránil Petřin příchod. Petra nesla štos papírů a kráčela přímo k nim. Z jejího výrazu se nedalo nic vyčíst.

Edward k ní s nadějí vzhlédl. „Jak to vypadá?“

„Špatně. Dítě se sice zdá zdravé, ale pokračuje u něj rozklad trojšroubovice. Ještě horší je, že se vylučování PNA podle všeho zrychluje.“

Edward si sklesle promnul oči a povzdychl si. „Takže rozklad nebyl způsobený nemocí. Jak jsem se obával, jeho tělo jednoduše odmítá PNA.“

„K ničemu nám není,“ řekla Petra.

„Byli jsme tak blízko.“ Edward svěsil ramena.

„Budeme to zkoušet dál,“ odpověděla Petra. „Úspěch musí být na dosah. A kromě toho víte, že stejně chtějí jenom ženy. Ten chlapec byl odsouzený k smrti tak jako tak.“

K smrti?

Lisa ztuhla. „O čem to mluvíte?“

Edward se natolik pohroužil do svého zklamání, že úplně zapomněl na její přítomnost. „Určitě chápete, že muži s trojitou šroubovici jsou v zásadě slepé uličky. Mohou sice žít věčně, ale PNA dokážou předávat potomkům pouze ženy.“

„Tomu nerozumím,“ zamračila se Lisa. Potřebovala ho pobídnout k další přednášce. Pomalu se přesunula k elektronickému klíči na Edwardově stole.

Nedovolím, abyste tomu dítěti ublížili…

Edward vydechl, otočil se k počítači a otevřel soubor. Na monitoru se rozběhlo video buněčného dělení. Dvě vlákna DNA byla znázorněna červeně, jediné vlákno PNA modře. V cytoplazmě se volně vznášelo pár dalších vláken PNA. Při buněčném dělení se PNA vyvázala z jádra a připojila se ke svým soukmenovcům v cytoplazmě. Jakmile se buňka rozdělila, jedno z vláken PNA v každé dceřiné buňce se vpletlo zpátky do dvojšroubovice DNA a vytvořilo šroubovici trojitou.

„Už rozumíte?“ zeptal se Edward.

Lisa pochopila, proč muži nemohou předávat PNA potomkům. Spermie obsahuje polovinu mužovy DNA. Vajíčko obsahuje polovinu ženiny DNA a navíc celou cytoplazmu včetně všech buněčných organel a cytoplazmatických proteinů – a v tomto případě taky PNA. Trojšroubovice – způsobující nesmrtelnost – se nedala dědit po otci, ale jedině po matce.

„Je to jako s mitochondriemi,“ řekla Lisa. „Všechny mitochondrie se dědí v ženské genetické linii, prostřednictvím vajíček.“

„Správně. Takže je vám to jasné?“

Lisa přikývla.

„Tudíž chápete i to, proč musíme toho chlapce zabít.“

Lisa sebou trhla. „Ne… jistěže ne!“

Edward si povzdychl. „To dítě představuje slepou uličku, vhodnou jedině pro výzkum. Kdyby se nám podařilo jeho vyléčením trojšroubovici stabilizovat, stal by se dokonalým vzorkem pro Petřin pitevní stůl. Izolovali bychom jeho orgány a studovali jejich vlastnosti. Bylo by to mnohem rychlejší než čekat desítky let a zkoumat vývoj celého jedince. Věda nesmí postupovat tak pomalu, zvlášť kvůli takovým zbytečnostem, jako jsou morální zábrany.“

Lisa se opřela o Edwardův stůl, ztuhlá šokem. Celou noc se snažila vyrvat to dítě z náručí smrti, jen aby ho rozkrájeli na kousky?

Navíc si k němu vytvořila osobní pouto. Jak by taky ne, s těma jeho obrovskýma, důvěřivýma očima?

Petra se na dítě v inkubátoru mračila, jako kdyby to byl pes, který jí rozkousal její oblíbené boty. „A teď je k ničemu. Další selhání.“

„Ale slibné.“ Edward poklepal Petru po hřbetě ruky. „Pořád ho můžete rozpitvat a odebrat tolik tkáňových vzorků, kolik budete chtít. I když jsme neuspěli, můžeme se poučit ze svých chyb.“

Tak dost.

Lisa nedopustí, aby tomu chlapci ublížili.

Využila toho, že se Petra s Edwardem soustředili na dítě, a bleskurychle zaútočila.

Sebrala ze stolu Edwardovu kartu a spolu s ní i lampičku. Vytrhla šňůru ze zásuvky, rozmáchla se a uhodila Petru lampou do týla. Vložila do toho úderu veškerou sílu, které byla schopná. Ocelový podstavec zasáhl Petru do lebky a Petra se skácela na roh kóje jako podťatý strom.

Edward se začal zvedat, ale Lisa mu podkopla křeslo a Edward ztratil rovnováhu. Ve chvíli, kdy padal, ho Lisa tvrdě kopla kolenem do nosu. Slyšela křupnutí chrupavky a viděla, jak se Edward hroutí k zemi. Nebyl v bezvědomí, ale útok ho omámil natolik, že jí nedokázal klást odpor.

Lisa odhodila lampu, přeběhla k inkubátoru a co nejněžněji odpojila chlapce od přístrojů. Pak ho zabalila do tenké deky a přitiskla si ho k hrudi.

Věděla, že chodba s celami představuje slepou uličku, stejně jako tyto laboratoře. Jediný skutečný východ nabízely dveře, jimiž včera vstoupil Robert Gant. Nedbala na bolest v kotníku a vyrazila k nim. U dveří projela čtečku elektronickou kartou, odemkla si a vyběhla z místnosti.

Před ní se táhlo chabě osvětlené bludiště chodeb a místností, které měly brzy hostit Edwardovo nové výzkumné středisko. Zdálo se, že tu nikdo není.

Vybrala si směr a vykročila tak rychle, jak jí to pohmožděný kotník dovoloval. V duchu děkovala za to, že dítě dostalo před chvílí najíst, takže neplakalo.

Neobtěžovala se svazováním Petry a Edwarda.

Z jediného prostého důvodu.

Vybavila si oko bezpečnostní kamery, které ji na útěku sledovalo. Někdo už ví, že uprchla.

36. kapitola

4. ČERVENCE, 13.48 VÝCHODNÍHO ČASU
POHOŘÍ BLUE RIDGE

„Kam zmizela?“ naléhal Robert Gant.

Stál před počítačem v pracovně doktora Emmeta Fieldinga, která se nacházela v červené zóně podzemního komplexu. Před pár minutami mu z bezpečnostního ústředí oznámili, že Lisa Cummingsová napadla dva vědecké pracovníky a utekla s prezidentovým vnukem.

Robert zaťal ruku v pěst. Nikoliv vztekem na tu ženu, ale při pomyšlení na bratra. Snažil se prsty rozdrtit tíhu žalu a bolesti. Vybavoval si tolik společných zážitků: jak spolu cválali na hřbetech koní, jak popíjeli pivo za stodolou, jak hráli karty a přitom pokuřovali doutníky. Jimmy mu byl oporou, když Robertovi zemřela manželka. Teď se Robert pokoušel tyto bolestné vzpomínky potlačit a nepouštět si je k tělu.

Proto sem přijel, aby probral s doktorem Fieldingem výzkumné projekty a prohlédl si návrhy nejnovějších robotů včetně několika vskutku děsivých válečných strojů v různém stadiu vývoje.

Potřeboval se nějak zaměstnat.

Chápal, že je bratrova smrt nutná, a dokázal si ji logicky zdůvodnit. Požadovala ji většina Rodokmenu, takže musel poslechnout, jako už tolikrát v minulosti. Ale nedokázal se zbavit bolesti, kterou při tom cítil.

„Pořád je nezvěstná, pane,“ hlásil strážný. Jeho tvář vyplňovala okno v horním rohu monitoru. „V nepoužívaných sekcích funguje jen pár kamer.“

„Tak zkontrolujte záběry kamer ze sousedních zón, modré a oranžové.“

„Ano, pane.“

Během čekání si Robert otevřel plán komplexu. Hlavní budova, Srub, ležela šestnáct kilometrů odtud, schovaná za vysokými hradbami. O její existenci věděla jen malá část rodiny. Ani Jimmy ji nikdy nenavštívil, ačkoliv párkrát rybařil u řeky necelý kilometr od ní.

Rozlehlé výzkumné zařízení zabíralo plochu dvaceti akrů včetně starého dolu v odlehlém koutě rodinných pozemků mezi vysokými útesy a vodopády Východního kontinentálního zlomu. Zlom, probíhající přes pohoří Blue Ridge a pozemky Gantů, zároveň představoval místní rozvodí: z jedné strany stékaly potoky a řeky do Mexického zálivu, z druhé do Atlantiku.

Před sto lety jeden člen Rodokmenu objevil starý, zatopený důl, který byl poté postupně přetvořen v tajné podzemní zařízení, jež zasahovalo pod okolní letité lesy a louky.

Komplex připomínal inkoustovou kaňku, jejíž větší část byla šedě vystínovaná na znamení, že momentálně není využita. Na vrcholu studené války tu pro Bratrstvo a Rodokmen pracovaly stovky výzkumníků z obou stran Železné opony. Chodby kypěly aktivitou a nadšením mužů a žen, kteří se pohybovali na samotné špičce vědeckého pokroku.

Robert hleděl na šedé plochy, které se rozlézaly po celém zařízení jako rakovina. Po studené válce se výzkumné projekty, jako tolik jiných amerických podniků, přesunuly do zahraničí, do zemí Třetího světa, kde nikdo nekladl všetečné otázky, kde byla levnější pracovní síla a vlády se do ničeho nevměšovaly.

Tento komplex se tak stal opuštěnou katedrálou vědy, z velké části zavřenou a zchátralou. Zůstával tu jen Robertův zamilovaný projekt, byť izolovaný a osamocený. Výzkumy na poli robotiky už Rodokmen nehodnotil jako nadějnou cestu k prodloužení života, protože je považoval za příliš makroskopické. Pozornost se přesunula do módního mikrosvěta kmenových buněk, nanotechnologií a v poslední době taky manipulací s DNA. Tento trend se nicméně začal obracet a kyvadlo se vracelo k robotice: vznikal nový obor neurorobotiky propojující člověka se stroji.

Rodokmen přesto degradoval Robertův projekt na pouhý vývin zbraní, což nebylo až tak nepatřičné. Jen v Afghánistánu bojovalo po boku amerických jednotek na dva tisíce robotů. Robotů navíc přibývalo a prudce vzrůstala i jejich inteligence.

Robert tedy pokračoval ve výzkumu. Zařízení poskytovalo dokonale vhodné podmínky pro konstrukci zbraní: odlehlé území pod bezletovou zónou a, což bylo vůbec nejlepší, v členitém terénu. Okolní krajinu tvořily řeky, lesy, louky i skály – skvělé prostředí pro terénní zkoušky.

Nyní, po zániku velkého laboratorního komplexu u Dubaje, prázdné chodby opět ožívaly. Katedrálu zalidňovali noví kněží, připravení navrátit do osiřelých laboratoří vědeckého ducha.

Robert se z toho měl radovat, ale ve skutečnosti uvnitř cítil jen prázdno. Ztratil bratra, krátce po smrti neteře. A nyní byl ohrožen i jeho prasynovec. V Robertově nitru se konečně něco zlomilo – nebo se v něm cosi zlomilo už dávno, ale bylo třeba Jimmyho krve, aby si to uvědomil.

Rodokmen se k jeho rodině nechoval nijak laskavě.

A Robert tomu dnes hodlal učinit přítrž.

Znovu se ozval strážný: „Pane, v oranžové ani modré zóně cíl není.“

„Tak začněte prohledávat komplex osobně. Každou místnost, komoru i kout.“

„Ano, pane.“

Robertovi bylo jasné, že nejde o snadný úkol. Na svátek 4. července tu zůstal jen základní počet zaměstnanců – a to jich tu ani jinak nebylo mnoho.

Robert ale potřeboval získat svého prasynovce zpátky.

Ztratil už dost blízkých osob – musel doufat, že dokáže zachránit aspoň to dítě spolu s roztroušenými zbytky nejbližších příbuzných. Jeho soukromý život se bortil stále víc a Robert neměl šanci cokoliv napravit, pokud nejdřív nedostane do ruky to dítě.

Věděl, co potřebuje.

Páku, aby zatlačil na uprchlici.

Ťukl do jedné klávesy a na monitoru se objevila cela v červené zóně. Na lůžku seděla holohlavá žena se svěšenou hlavou. Robert byl rád, že jí nevidí do obličeje.

Stiskl tlačítko interkomu.

„Ano?“ ozval se doktor Fielding. Jeho laboratoř se nacházela ve stejné zóně jako zajatkyně.

„Emmete, říkal jste, že chcete vyzkoušet nové roboty proti někomu, kdo bude představovat větší výzvu.“

„Jistě, pane,“ přikývl Fielding. V očích se mu nadšeně zablýsklo.

„V tom případě můžete začít.“

Robert přerušil spojení a vyřídil nezbytné formality. Nakonec stiskl další tlačítko a vyťukal kód ke kameře, který znal jen on.

O tomhle vězni nesmí nikdo vědět.

Na monitoru se otevřel pohled do jiné místnosti, přepychově zařízené postelí s nebesy, polstrovanými křesly, kamenným krbem a gobelíny na stěnách. Strop tvořily gotické oblouky z dřevěných trámů, z nichž visel staletí starý křišťálový lustr.

I tak šlo o celu.

Okno, jímž dovnitř dopadalo denní světlo, uzavírala mříž. Bytelné dřevěné dveře s železným kováním byly vybaveny elektronickým zámkem.

Vězeňkyně patrně zaslechla bzučení kamery, kterou Robert natočil směrem k oknu. Její postava se rýsovala jako tmavý stín na slunečním pozadí. Teď ale vykročila ke kameře a zvedla hlavu.

Pořád na sobě měla stejné kožené oblečení jako při příjezdu, ačkoliv to vypadalo, že se někdy během dne osprchovala v přilehlé koupelně.

Upřeně se zahleděla do kamery.

Zelené oči, v koutcích lehce zešikmené, prozrazovaly její eurasijský původ. Z pohledu do nich se mu rozbušilo srdce.

Dotkl se monitoru prstem a přejel palcem po ženině tváři. Věděl, že se k ní nikdy nebude moci přiblížit víc. Před lety unikla Bratrstvu a obrátila se proti Rodokmenu, ale nakonec se vrátila do hnízda.

„Patříš sem,“ zašeptal Robert chraptivě. „Nikdy jsem tě neměl nechat odejít.“

V rohu monitoru vyskočilo okno s jinou tváří. Robert, podrážděný tím, že ho někdo vyrušuje, se zamračil.

„Pane Gante,“ oslovil ho muž, „chtěl jsem vás jen informovat, že právě přistává vrtulník se zásilkou z D. C.“

„Rozumím. Hned se vrátím do Srubu.“

Z laboratorního komplexu vedla do rodinného sídla tajná chodba. Robert mohl nasednout do elektrického vlaku a dojet tam během několika minut.

Ještě chvíli hleděl na zajatou ženu.

Jako kdyby vycítila, že ji někdo pozoruje, zvedla ruku a ukázala mu vztyčený prostředníček.

Robert kameru s úsměvem vypnul, otočil se a zamířil do chodby ke Srubu, aby se setkal s mužem, který mu zabil bratra.

14.03

Gray z přistávajícího vrtulníku užasle hleděl na rodinné sídlo Gantů.

Viděl jeho obrázky v knihách, ale v reálu nikoliv. Sem se dostalo jen málo lidí. Majestátností si nezadalo s krásnými americkými zámky, jako jsou například zámky postavené rodinami Vanderbiltů, Rockefellerů a Hearstů. Gantův klan si nicméně vybral projekt ze staré školy, podle vzoru slavného křižáckého hradu v Sýrii Krak des Chevaliers, Pevnosti rytířů.

Vnější hradby s malými čtvercovými věžemi a střílnami byly tři metry silné. Jediný průchod představovala masivní brána s padacím mostem přes skutečný příkop.

Nádvoří zalité slunečním světlem sloužilo zpola jako parkoviště a zpola jako zahrady se stovky let starými duby a záhony kvetoucích rostlin. V pevnosti se nacházelo sedmdesát místností, všechny v gotickém slohu se špičatými oblouky, vysokými okny a spoustou dveří a balkonů. Nad tím vším se tyčily dvě věže se čtvercovým půdorysem, korunované zubatým cimbuřím.

Vrtulník klesal k přistávací ploše na nádvoří. Když se snesli pod úroveň okolních hradeb, Graye se zmocnil pocit, jako kdyby se kolem něj zavírala obří past. Jen co se stroj dotkl země, strážní vyvedli Graye ven. Neponechávali nic náhodě – ruce mu svázali za zády a drželi ho na mušce. Velitel oddílu vykročil v čele jejich skupiny přes nádvoří k obřím dveřím do hlavní budovy.

Gray neměl kam utéct. I kdyby se mu povedlo uniknout, zůstával připoután k vysílači ve velitelově kapse. Jakmile by se vzdálil o víc než deset metrů, zahájilo by se opět odpočítávání.

A Gray nesměl ztratit hlavu.

Ani v přeneseném smyslu.

Velitel si pár kroků před ním přidržel sluchátko v uchu. Někoho zřejmě poslouchal. Druhou rukou se nervózně poškrábal na tetování ve tvaru krucifixu. Gray slyšel jen jeho odpověď: „Ano, pane.“

Pak se k němu muž otočil. „Pojďte se mnou.“

Vystoupali po schodech z neopracovaných kamenů a prošli otevřenými dřevěnými dveřmi, do jejichž panelů byly vyřezány rytířské výjevy, od turnajů po bitvy.

Ocitli se v obrovské hale připomínající klenutým stropem i masivními kamennými sloupy katedrálu. Vitrážovými okny, jež také zobrazovala rytíře, byť v mírumilovnějších situacích, sem dopadalo sluneční světlo. Mnozí rytíři měli na kabátcích templářské kříže.

Navzdory rozlehlému prostoru vyzařovalo z haly jakési neuchopitelné teplo. Na kamenných podlahách ležely tlusté koberce a po obou stranách místnosti stály krby, dost vysoké, aby se do nich vešel kůň s jezdcem, které slibovaly útulné prostředí i za zimních večerů. Nyní je zdobily obrovské naaranžované kytice, vyplňující halu nekonečným příslibem léta.

Všude byla rovněž patrná lovecká minulost sídla. Mezi koberci leželo několik vydělaných medvědích kůží a na stěnách visely hlavy zvířat ze všech kontinentů.

Hemingwayovi by se tu moc líbilo.

„Pohyb,“ vyštěkl velitel.

Gray popoběhl kupředu a pokračoval ke dveřím za jedním z krbů. Velitel zaklepal.

„Dále.“

Vstoupili do malé knihovny zařízené jako přijímací salónek, s francouzským starožitným nábytkem, malým krbem a úzkými okny připomínajícími střílny, které nabízely výhled do zahrad.

V křesle před studeným krbem seděl muž v konzervativním šedém obleku, se sakem přehozeným přes opěradlo. Bílou košili měl u krku rozepnutou a rukávy vyhrnuté.

Robert Gant natáhl ruku.

Velitel mu položil do dlaně vysílač spolu s klíči ke Grayovým poutům. Hned poté odběhl – zjevně dostal rozkazy předem, protože nikdo nepromluvil.

Dveře se zavřely.

Prezidentův bratr se zahleděl Grayovi do tváře a pronesl jediné slovo. „Trpěl?“

Grayovi bylo jasné, nač se Robert Gant ptá, ale i tak váhal, jak by měl odpovědět. Všechno ještě zhoršoval oheň v jeho hrudi, vztek, který mu znesnadňoval sebeovládání. Byl nicméně spoután a vydán na milost a nemilost vysílači v Robertových rukách, takže nemohl dělat nic jiného než nehybně stát, byť cítil rostoucí nutkání vyřítit se proti druhému muži bez ohledu na důsledky. Zaťal ruce v pěst, ačkoliv se mu přitom těsná pouta zaryla do zápěstí.

Robert mávl k druhému křeslu proti krbu.

Gray si sedl, protože si nebyl jistý, jestli se dokáže ovládat, pokud zůstane stát. Posadil se ovšem jen na krajíček křesla – byl připravený okamžitě se vrhnout na muže, který nesl odpovědnost za smrt jeho matky.

Robert se zeptal podruhé. „Prosím… Vím, že operace Jimmymu nepomůže. Slyšel jsem, že prognóza je špatná. Ale trpěl můj bratr? V těch posledních chvílích?“ Zajíkl se.

Gray v jeho hlase slyšel nefalšovanou bolest a ta konečně rozptýlila rudý opar vzteku, jenž se mu vznášel před očima. Všiml si, že Robert sotva drží svůj smutek na uzdě. Pod zarudlýma očima měl velké kruhy a popelavou pleť, která se barvou podobala jeho šedému saku.

Jakkoliv Gray toho muže nenáviděl, z nějakého důvodu odpověděl podle pravdy: „Ne. Váš bratr netrpěl.“

Robert přikývl a sklopil oči. „Za to vám děkuji.“

Dlouhou chvíli seděl mlčky. Když opět zvedl hlavu, po tvářích mu stékaly slzy. Otřel si je a zahleděl se do vyhaslého krbu, jako kdyby toužil po teple plamenů.

„Je mi líto vaší matky,“ dodal tiše.

Gray ztuhl. Měl co dělat, aby zůstal sedět.

Upřímný soucit v Robertově tváři však potlačil jeho zlost. „Ztráta blízkého člověka je rána, kterou nikdy tak úplně nepřekonáte. Vím to moc dobře. Je to příliš vysoká cena, i za věčný život, který mi teď připadá jako hrozná vyhlídka.“

Gray si vzpomněl, že Seichan poznamenala něco podobného. Co to mělo znamenat? Očekával, že ho budou vyslýchat a mučit. Mohl jen doufat, že Painter dostal jeho tajný vzkaz a pochopil, kam Graye odvezli.

„Už během normálního života se nahromadí víc smutku, než dokáže srdce unést,“ pokračoval Robert. „Jen lidi bez srdce vydrží víc. Nebo hodně mladí, kteří jsou příliš naivní, než aby opravdu chápali ztrátu. Jako jsem byl já, když si pro mě přišli.“

„Kdo pro vás přišel?“ zeptal se Gray. Snažil se pochopit, kam tím Robert míří.

Prezidentův bratr vstal a pokynul Grayovi, ať ho následuje. Pak přistoupil ke knihovně a zatáhl za páku vestavěnou do rámu, aby otevřel tajné dveře. Část knihovny poodjela – za ní se objevila spirála kamenného schodiště osvětleného nástěnnými svícny.

Robert sestupoval jako první. Gray očekával pavučiny a planoucí pochodně, ale chodba jednoduše vedla do sklepení. Za otevřenými dveřmi na dalších podlažích viděl prádelny a kuchyně, Robert však sešel až do vinného sklepa. Do několika směrů se táhly chodby s klenutými stropy, vytesané do skály a osvětlené holými žárovkami visícími ze stropu. Chodby lemovaly masivní dubové sudy a v sousedních místnostech jako v kaplích zasvěcených Bakchovi stály vysoké police se zaprášenými lahvemi. Ve zdejších vínech muselo být uloženo obrovské bohatství.

Robert kráčel rychle kupředu, jako kdyby se bál, že si to rozmyslí, nebo že ho někdo zastaví. Gray ho následoval, kromě elektronického vodítka tažen i zvědavostí.

Jejich cesta skončila hluboko ve sklepení, v jedné z postranních místností, kde stály čtyři obrovské sudy z francouzského dubu o velikosti slonů.

Robert u jednoho uvolnil západku, otevřel přední stěnu a vstoupil dovnitř. Zadní stěna připomínala dveře do bankovního trezoru. Robert naťukal kód a přiložil dlaň ke skeneru. Zablikalo zelené světlo a spustila se tiše hučící hydraulika. Dveře ze šedesáticentimetrové oceli se pohnuly.

Za nimi se ukrývala malá místnost – výtah, uvědomil si Gray, když Robert naťukal další kód a kabina začala klesat.

Po celou dobu prezidentův bratr nepromluvil ani slovo. Zdálo se, že zůstává ponořen do vlastního smutku.

Konečně výtah zastavil a dveře se otevřely do předpokoje k velké, hermeticky uzavřené místnosti o délce poloviny fotbalového hřiště. Nešlo však o žádnou laboratoř s bílým nábytkem a spoustou nerezové oceli, ale spíš o cosi na způsob expozice Britského muzea. Mahagonové vitríny obsahovaly zaprášené knihy, zažloutlé svitky a omšelé artefakty ze všech období lidských dějin. Skleněné dómy na mramorových podstavcích chránily křehké sochy a zlaté poklady.

Robert se otočil ke Grayovi. „Uvnitř se nachází skutečné srdce Rodokmenu.“

37. kapitola

4. ČERVENCE, 14.07 VÝCHODNÍHO ČASU
POHOŘÍ BLUE RIDGE

Lisa se krčila v temné záchodové kabince. Seděla na zavřené záchodové míse s dítětem v klíně a v ruce držela amputační nůž.

Tuto zbraň, připomínající skalpel s deseticentimetrovým ostřím, našla v pitevně. Márnice, podobně jako většina zdejšího bludiště, se zdála být dlouhodobě opuštěná. Všechno pokrývala vrstva jemného prachu. Lisa věděla, že se nemůže schovat do jednoho ze zasouvacích boxů na těla. Na zaprášené podlaze byly jasně vidět její stopy.

Proto se držela při okrajích používaných laboratoří, byť to bylo nebezpečné. Už dvakrát ji málem objevili, ale zařízení naštěstí nabízelo dostatek úkrytů. Prošla i přes jednu chodbu, která podle všeho probíhala po celé délce komplexu a ztrácela se daleko ve tmě.

Během několika minut Lisa pochopila, že je v podzemí.

Nikde nebyla žádná okna.

Musím se dostat nahoru.

Jestli se jí podaří uniknout a sehnat pomoc, pomůže tím i Kat. Sama se ale o záchranu pokoušet nemohla. Pořád ji trápil kotník a s každým krokem se jí celou nohou šířilo ostré bodáni bolesti.

Ohrožen ostatně nebyl jen Katin život.

Dítě jí klidně spalo v náručí s bříškem plným mléka a patrně taky vyčerpané z přestálé imunitní reakce. Lisa se modlila, aby nezačalo plakat.

Na toaletu se schovala jen dočasně, aby si promyslela další postup. Zprvu utíkala víceméně bezhlavě, s jediným cílem: nenechat se chytit. Podařilo se jí setřást všechny pronásledovatele a dorazila do oblasti se žlutými stěnami. Vypadalo to, že celý komplex je rozdělený na barevně odlišená oddělení. Lisa se dostala z bílého přes oranžové do žlutého.

Vybavila si Katinu celu.

Ta měla červené stěny.

Před toaletou objevila evakuační plán komplexu, a právě ten ji přiměl zamyslet se nad tím, co podnikne dál. Musela si zvolit cestu.

Z evakuačního plánu poznala, že se nachází na prostředním ze tří podlaží, někde v severozápadním kvadrantu. Plán taky zachycoval nejkratší cestu k povrchu. Tou se nicméně neodvažovala vydat. Její únosci to budou očekávat a patrně podél trasy rozestaví stráže.

Budou předpokládat, že se Lisa vydá po schodech nahoru, a proto půjde naopak dolů. Všimla si, že červená zóna nedosahuje k třetímu podlaží, ale hlavní chodba procházela pod ní. Lisa se chodbou mohla dostat k opačnému konci komplexu, kde bude méně lidí, pokud vůbec nějací. A tam se nacházel další východ, v jakémsi malém výčnělku z jinak pravidelného půdorysu zařízení.

To byl její cíl.

Spustila bolavou nohu na podlahu. Chtěla se ještě jednou podívat na plán a pak vyběhnout k východu. Když se ale dotkla špičkou linolea, otevřely se dveře toalet a rozsvítilo se světlo, které ji po dlouhém pobytu v tmavých chodbách a místnostech oslepilo.

Příchozí si bezstarostně pískal.

To asi nebyl strážný.

Podle tónu hvízdání a těžkých kroků se jednalo o muže. Lisa se modlila, aby zamířil jen k mušli, ale pískání se místo toho přiblížilo ke kabinkám. Křečovitě sevřela nůž.

Tuhle ne. Vyber si jinou.

Její modlitby byly vyslyšeny – muž vstoupil do sousední kabinky, té nejblíž u dveří. Lisa se jí právě z toho důvodu raději vyhnula. Až její soused odejde, počká ještě minutu a pak vyrazí dál.

V tu chvíli se jí však začal chlapec vrtět v náručí. Možná ho probudilo pískání. Dítě natáhlo zavalitou, buclatou ručičku a tiše zívlo. Lisa ale věděla, že nezůstane zticha dlouho.

Musela odtud zmizet dřív, než se chlapec rozpláče a upozorní na ně muže v sousední kabince. Netušila, jak dlouho se její soused zdrží. Slyšela rozepnutí opasku a zipu i zašramocení spouštěných kalhot, následované dlouhým výdechem plným úlevy.

Znělo to, jako že tu ještě nějakou dobu pobude.

Znovu si začal pohvizdovat.

Lisa nemohla riskovat, že dítě začne plakat. Došlápla zdravou nohou na zem, sevřela nůž v zubech a opatrně přenesla váhu na poraněný kotník. Novorozence vybalancovala v ohbí lokte jedné ruky – naštěstí často hlídala Katiny děti a uměla je nosit.

Kabinka nebyla zamčená – proč by ji zamykala? Pomalu vzala za kliku, otevřela dveře a vyklouzla ven.

Dokážu to.

Vtom dítě nespokojeně zakňouralo.

Lisa ztuhla a hvízdání ustalo. U vedlejší kabinky cvakl odemykaný zámek.

Lisa si začala odříkávat novou mantru.

CBDK?

Co by dělala Kat?

Vší silou kopla do otvíraných dveří, které udeřily vycházejícího muže do obličeje. Muž se zhroutil dozadu a Lisa s nožem v ruce skočila za ním. Když k ní vzhlédl, ohnala se ostřím proti jeho obnaženému krku. Amputační nůž byl určený k přetínání tvrdých chrupavek a tuhých šlach, takže pro něj mužovo hrdlo nepředstavovalo žádný problém. Ostří proťalo kůži, svaly i průdušnici, a zarazilo tak jakýkoliv případný výkřik hned v zárodku. Z přerušené krční tepny vystříkla krev. Muž vydal bublavý zvuk a s vytřeštěnýma očima se svezl z mísy na zem. Rukama si ještě sáhl ke krku, ale už byl mrtvý, jen si to ještě neuvědomoval.

Tohle by udělala Kat.

Lisa se odvrátila a překročila zvětšující se kaluž krve, aby nenechala stopy. Zavřela kabinku, přešla ke dveřím na chodbu a zhasla světla. Mrtvého někdo zřejmě začne brzy postrádat. Do té doby potřebovala být co nejdál.

Vyhlédla do chodby. Nikde nikdo. Když ale vykročila ven, celým zařízením se rozlehlo její jméno.

Přikrčila se.

Z reproduktorů se linul mužský hlas, tentokrát bez digitálního maskování. Lisa v něm neslyšela jižanský přízvuk Roberta Ganta ani britský přízvuk Edwarda Blakea.

Byl to někdo nový.

„DOKTORKO LISO CUMMINGSOVÁ! TOTO JE PRVNÍ A POSLEDNÍ VAROVÁNÍ! VYDEJTE SE I S TÍM DÍTĚTEM DO RUKOU NEJBLIŽŠÍHO ZAMĚSTNANCE, JINAK UVRHNETE SVOJI PŘÍTELKYNI DO SMRTELNÉHO NEBEZPEČÍ.“

Na chodbě se rozzářily monitory. Dotyčný zjevně vysílal do celého komplexu.

Lisa se přesunula o kus dál, aby na jeden z nich viděla. Kamera zachycovala neznámého muže v bílém plášti a s chirurgickou rouškou posunutou do čela. V pozadí za ním si Lisa všimla doktora Blakea. Záběr se náhle změnil a objevila se Kat, držená na mušce u zavřených kovových dveří. Vypadalo to, že jí dali kus trubky a nějaký malý štít.

„JAKO TREST A ZÁROVEŇ SEZNÁMENÍ S HROZBOU, JÍŽ VAŠE PŘÍTELKYNĚ ČELÍ, JSME PRO VÁS PŘIPRAVILI MENŠÍ UKÁZKU.“

Dveře se otevřely a optiku kamery oslnilo jasné sluneční světlo. Záběr se opět změnil – tentokrát zachycoval z výšky malý bunkr a okolní travnatou louku, v dálce ohraničenou řadou dubů. Kdosi neurvale vystrčil Kat ven. Kat se zapotácela a zastínila si oči štítem.

„OKAMŽITĚ SE VZDEJTE, JINAK SE JEJÍ OSUD BUDE ZHORŠOVAT. TOHLE JE JENOM VAROVÁNÍ.“

Tentokrát Lisa nepotřebovala čas na přemýšlení.

CBDK?

Dobře věděla, co by po ní Kat chtěla.

Odspěchala chodbou – nikoliv aby se vzdala, ale aby utekla, dokud se většina zaměstnanců soustředí na monitory a bude si užívat nadcházející krvavou zábavu, ať už se jedná o cokoliv. Podle té trubky a štítu Lisa usuzovala, že půjde o nějaký gladiátorský zápas.

Dítě prozatím zase ztichlo – patrně ho ukolébalo, jak jím při běhu rytmicky pohupovala.

Na útěku zahlédla několik letmých záběrů. Kat vykročila na louku a brodila se vysokou trávou. Lisa jí v duchu vyslala krátký vzkaz.

Buď opatrná.

14.18

Kat se plížila trávou, která jí dosahovala až po stehna. K předloktí měla připevněný štít z tvrdé oceli o ploše přibližně čtvrt čtverečního metru a v druhé ruce nesla skoro metrovou trubku. Dýchala zhluboka, aby napumpoval kyslík do svalů, a napínala všechny smysly. Připravovala se na útok.

Svěže zelená vysoká tráva voněla létem, o to víc, jak Kat drtila stébla pod trepkami. Cípy šatů se jí zachytávaly na bodlinatých rostlinách. Slyšela cvrlikavý ptačí zpěv, ale odsunula ho do pozadí spolu se vzdáleným hukotem padající vody, který k ní doléhal ze severozápadu, a šelestem vánku v listoví.

Věděla, že se brzy objeví lovci.

Vyslechla rozhovor těch dvou vědců – Fieldinga a Blakea –, když se rozhodovali, jaké zbraně vyzkoušejí.

Bitevní pole je nejdůležitějším dějištěm darwinovského přírodního výběru, vysvětloval Fielding svému kolegovi. Hlavním motorem evoluce je přežití. A u našich robotů je to stejné. Pokud se mají učit, musíme je otestovat v terénu a zocelit je bojem. S každou výzvou se v jejich kybernetických mozcích vytvoří nové spoje. Musíme jim ale předkládat čím dál obtížnější výzvy.

Kat ty roboty – nebo šestinožce, jak je Fielding nazýval – viděla. Byly to zabijácké stroje připomínající kraby, vybavené nohama ostrýma jako břitva, různými dýkami a vrtáky. Na pracovním stole ležely další varianty. Nejhorší vypadala jako obrovské nafouklé klíště, s končetinami tenkými jako sekáčky na led.

Za pracovním stolem hlouběji v laboratoři čekali rozmontovaní roboti o velikosti malých medvědů baribalů.

Kat za chůze potěžkala štít a zkusmo se rozmáchla trubkou.

V minulosti už jsme šestinožce vyslali proti neozbrojeným protivníkům, pokračoval Fielding. Dnes postoupíme se zkouškami na vyšší úroveň: roboti se budou muset vypořádat s tupými zbraněmi a štíty. Budeme vysílat vlnu za vlnou v čím dál větším počtu, dokud se nepřizpůsobí a nenaučí se zneškodňovat protivníka.

Zleva zaslechla jakýsi šustot. Otočila se a spustila štít níž. Tráva se pohupovala v rychle postupující brázdě, jako když vodní hladinu prořezává žraločí ploutev. Kat viděla čtyři další brázdy, které postupovaly v širších obloucích kolem ní, aby ji obklíčily.

Očividně dokázali koordinovat postup.

To bylo dobré vědět.

Šestinožci se pohybovali loukou rychlostí loveckých psů. Kat by v žádném případě nestihla doběhnout ke stromům, a tak se o to ani nepokoušela. Bude se bránit tady a využije první vlnu robotů – pokud ji přežije –, aby se jim naučila lépe vzdorovat.

Šestinožci nebyli jediní, kdo se uměli zdokonalovat a přizpůsobovat.

Především se potřebovala dostat z vysoké trávy, aby viděla do větší dálky. Ve zbývajících vteřinách proto začala štítem tisknout stébla trávy kolem sebe k zemi. Ohýbala je směrem ven, aby vytvořila jakousi hustší přírodní palisádu. Jedno místo na obvodu nechala otevřené jako vstup do svého hnízda.

První šestinožec narazil do palisády a na okamžik se zapletl do hustších stébel. Kat si všimla lesku titanového krunýře a vší silou se proti němu ohnala trubkou. Krunýř povolil. Úder robota nezabil, ale zneškodnil jeho čidla, takže šestinožec vyběhl naslepo po nepravidelné, spirálovité dráze pryč.

K ostatním čtyřem se patrně donesla informace o osudu prvního z nich a zbytek lovců upustil od přímého útoku. Místo toho začali kolem Kat kroužit. Po chvíli se jeden oddělil od skupiny a vyrazil k otvoru v palisádě – považoval bránu za slabé místo obrany, zatímco ve skutečnosti šlo o past.

Robot vletěl do hnízda, ale Kat byla připravená a rozmáchla se trubkou jako golfovou holí. Úder zasáhl šestinožce do čelních čidel, rozdrtil jeho elektronické obvody a odpálkoval ho vysokým obloukem daleko do trávy. Robot dopadl na záda a znehybněl.

To je jejich slabina.

Ostatní tři dál kroužili a zjevně probírali další postup. Náhle se všichni tři vrhli k bráně, aby Kat udolali prostou přesilou.

Promiňte, ale pro dnešek zavíráme.

Zarazila štít do měkké půdy a uzavřela s ním vchod do hnízda. První šestinožec do něj s hlasitým břinknutím narazil a Kat do robota okamžitě začala bodat trubkou. Brzy mu rozdrtila většinu končetin a ochromila ho.

Zbylí dva se vzdálili, aby se dohodli na dalším tahu.

Kat nečekala. Našla kámen o velikosti pěsti a spodním obloukem ho hodila do trávy. Jeden šestinožec se za kamenem vrhl, přilákaný pohybem, ale nechal se zmást jen na pár vteřin. Jakmile se kámen přestal hýbat, robot o něj ztratil zájem.

Chápal, že kámen není živý.

Test potvrdil, že šestinožci mají pohybová čidla, ale navíc museli být vybaveni senzory v oboru infračerveného záření, kterými snímali tělesné teplo jakožto znak živých organismů. Vzhledem k tomu, že se robot vrhl za kamenem, Kat pochybovala, že by měl nějak přehnaně ostrý zrak. Dají se oklamat.

A co zvuky a pachy?

Šestinožci jí nedali šanci, aby o nich zjišťovala něco víc, a vyřítili se k ní z opačných směrů. Jeden zamířil ke štítu, druhý k přírodní palisádě.

Kat vytrhla štít ze země, aby hnízdo opět otevřela, a nechala prvního robota vběhnout dovnitř. Druhý se zpozdil, když se prodíral hustou trávou – k tomuto účelu zapnul jakési bzučící ostří.

První se okamžitě otočil a vrhl se ke Kat. Ta na něj skočila – štít přitom použila jako gilotinu, kterou mu rozdrtila přední část těla a zarazila ji do měkké půdy.

Další robot se konečně s rotujícím zubatým kotoučem prodral palisádou.

Kat uskočila a dívala se, jak druhý robot naráží do prvního a dokončuje její práci diamantovým ostřím, které prvnímu šestinožci rozpáralo břišní stranu. Ten odpověděl smrtícím obranným reflexem: zaryl ostré nohy do štěrbin v krunýři svého souputníka, otevřel krunýř a vytrhl mu z těla mozek ve skleněném válci.

Během pár vteřin se roboti navzájem zneškodnili.

Kat se k nim sklonila, aby prozkoumala jejich zbraně a prohlédla si arzenál ukrytý pod jejich krunýři. Všimla si malého zařízení ve tvaru šipky, z boku označeného M99.

Etorfin hydrochlorid.

Silný uspávací prostředek používaný při lovu zvířat.

Ke znehybnění člověka stačí jediná kapka.

Narovnala se a podívala se k malému bunkru, jímž ji vystrčili ven. Věděla, že ji pozorují.

Uvidíme, co máte dalšího.

Otočila se a sprintem vyběhla k linii stromů.

14.28

„Vede si dobře,“ poznamenal Emmet Fielding s pohledem na řadu monitorů a propojil si konečky prstů před rty. „Je velice zdatná.“

Edward seděl vedle něj u pultu s počítači a jemně si ohmatal obvázaný nos, který mu zlomila Lisa při nenadálém útoku. Sledoval, jak ta žena utíká z jednoho záběru do druhého. Momentálně prchala lesem mezi kmeny dubů, borovic a smrků.

„Nevadí vám, že se tak snadno vypořádala s vašimi stroji?“ zeptal se Fieldinga.

Fielding jen mávl rukou. „Nemůžete udělat omeletu, aniž byste přitom rozbil pár vajec. Porsche zničilo v testovací laboratoři a při terénních zkouškách spousty sporťáků, aby jejich výrobky nakonec byly nejlepší ze všech. Ani já se nespokojím s ničím druhořadým.“

Edward postřehl, jak Fieldingovi během boje zrychleně pulzuje krční tepna. Tušil, že takové zkoušky jsou pro Fieldinga i adrenalinovým sportem, nikoliv pouze vědou. Ale to nebyl jeho problém.

Po téhle ukázce se Lisa určitě vzdá.

„Ozval se někdo?“ zeptal se Edward.

Fielding cosi zabručel – zjevně ho to nezajímalo. Ať už se Lisa vzdá nebo ne, hodlal pokračovat v experimentu, dokud z té ženy na monitoru nezůstanou jen krvavé cucky.

Edward se podíval na hodinky. Petra se vydala hledat Lisu na vlastní pěst. Poté, co se nechala překvapit a omráčit úderem do hlavy, vyrazila na lov se stejným chladnokrevným odhodláním jako ti oceloví roboti.

Fielding se u počítače protáhl. „Myslím, že můžeme začít s druhým kolem.“

„Kolik jich pošlete tentokrát?“

„Asi rovnou dvacet. Ale ta žena prokázala skutečně pozoruhodný talent, takže přeskočíme k další úrovni. Přidáme nový prvek.“

Fielding se ohlédl do zadní části laboratoře, k větším robotům, jejichž čtyři nohy končily dlouhými zahnutými drápy jako u lenochodů, dokonalými nástroji k párání obětí. Edward viděl, jak rychle se čtvernožci pohybují. Z toho pohledu mu doteď přebíhal mráz po zádech.

„Pošlu dva,“ rozhodl Fielding a ťukl do klávesnice.

Blake hleděl na prchající ženu.

Měla by doufat, že si to Lisa rozmyslí a vzdá se i s tím dítětem – ačkoliv nakonec v tom nebude žádný rozdíl.

Ani pro jednu z nich.

14.29

Lisa utíkala dlouhou šerou chodbou s dítětem na jedné ruce a nožem v druhé. Několikrát zahlédla, jak Kat úspěšně bojuje s těmi kovovými tvory – ale nepochybovala, že ji brzy čeká další kolo.

Zvedla oči ke stropu.

Teď už bych měla být pod červenou zónou.

Ze záběrů na monitorech odhadovala, že bohužel prchá opačným směrem než Kat. Nemohla své přítelkyni nijak pomoct – jen tím, že sama přežije.

Pokračovala obrovským podzemním komplexem přes zónu označenou černě. Tato oblast se zdála být prázdná, ale nikoliv opuštěná. Ve vzduchu se vznášelo takřka hmatatelné očekávání jako před bouří. Konečně se několik metrů před ní objevil zdroj tohoto pocitu. Napravo se otvíralo rozsáhlé skladiště, velké jako letištní hangár, a schody vedoucí dolů do spodního patra.

Lisa měla shora dobrý přehled po celém prostoru. Skladiště bylo plné dalších kovových robotů, vyrovnaných v policích, nebo – v případě největších z nich – přímo na podlaze. Čtyřnohým robotům vedly ze zad kabely k dobíjecím bateriím. Uprostřed místnosti stálo zjevně nehotové monstrum o velikosti tanku Pershing jako dřímající obr čekající na probuzení.

Místností se neslo tiché hučení a elektrická vůně ozónu.

Ze statické elektřiny se Lise zježily chloupky na krku.

S mrazením v zádech proběhla kolem.

Konečně dospěla ke schodům na konci chodby. V duchu si představila plán komplexu. Schody vedly k zadnímu východu a Lisa doufala, že se ocitne na nějakém odlehlém, nestřeženém místě, odkud bude moci uniknout i pěšky. Pomalu, opatrně stoupala a podvědomě očekávala, že se každou chvíli ozve výkřik. Už minula prostřední patro.

Když došla k poslednímu schodu vedoucímu ke svobodě, ozval se hlas.

„DOKTORKO CUMMINGSOVÁ, JSME PŘIPRAVENI NA DRUHÉ KOLO!“

Lisa v hrůze pospíchala dál.

Nechci to vidět.

Ale před zvuky uniknout nemohla. Zdola se ozval strojový pohyb: kvílení hydrauliky doprovázené náhlým zvýšením elektrického náboje ve vzduchu.

Proti Kat se mobilizovaly další síly.

Lisa doběhla na vrchol schodiště, ke dveřím s tyčovou klikou. Bála se jimi vyběhnout, aby nespustila poplach a neupozornila pronásledovatele na to, kde ji mají hledat, ale neměla jinou možnost. Jestli zůstane v podzemí, bude jen otázkou času, než ji někdo objeví.

Radši zkusím štěstí venku než zůstat v pasti tady.

Zatlačila do tyče v obavách, že dveře nepovolí – ale povolily. Zalila ji jasná sluneční záře, která probudila i chlapce v jejím náručí. Novorozenec zamával sevřenou pěstičkou.

Současně se světlem je zavalil ohlušující řev.

Lisa vykročila z bunkru. Ocitla se vedle desetimetrového vodopádu, který se řítil do řeky pod ní. Pomalu se otočila kolem své osy. Stála na úzké plošině ohraničené padající vodou a strmými útesy.

Nemohla nahoru ani dolů.

Byla ve slepé uličce.

Dítě začalo plakat a jeho zprvu tiché kňourání nabývalo na síle.

Lisa mu to nemohla vyčítat.

Jsme v pasti.

38. kapitola

4. ČERVENCE, 14.25 VÝCHODNÍHO ČASU
POHOŘÍ BLUE RIDGE

Uvnitř se nachází skutečné srdce Rodokmenu.

Gray stál na prahu uzavřeného muzejního prostoru a uvažoval nad Robertovými slovy.

„Poprvé mě sem přivedli jako chlapce,“ vzpomínal Robert. „Byl jsem příliš naivní, než abych pochopil skutečnou hodnotu shromážděných vědomostí, krví stvrzené smlouvy, kterou po mně budou vyžadovat, i ztrát, jež budu muset vydržet.“

Z obou stran neprodyšně uzavřených dveří byly do skla vyleptány dva symboly. Napravo kříž ozdobený šroubovici DNA. Gray už tento znak viděl a věděl, že Robert o důležitosti téhle místnosti nelže. Vlevo se nacházel tentýž kříž, s tím rozdílem, že ho zdobili propletení hadi.

Robert postřehl, co si Gray prohlíží, a dotkl se kříže s hady. „Tohle byla naše minulost. Druhý představuje naši budoucnost.“

Bez dalšího vysvětlení otevřel vzduchotěsně uzavřené dveře a zavedl Graye dovnitř. Rozzářila se světla a Gray si všiml sousední místnosti s řadami počítačů, ale Robert ho odváděl dál.

Graye přesto počítačová místnost lákala ze všeho nejvíc.

Co asi obsahují zdejší harddisky?

Takové otázky však zjevně musely počkat.

Jejich cíl se nacházel úplně vzadu. Vysoká vitrína s jediným obyčejným předmětem: dřevěnou holí.

Gray se zvědavě předklonil, s rukama dosud spoutanýma za zády. Na první pohled viděl, že je hůl velice stará. Po celé délce do ní byli vyřezáni tři hadi, složitě propletení jeden do druhého.

„Co to je?“ zeptal se Gray a znovu se narovnal.

„Artefakt, který objevil jeden z mých předků během křížových výprav v tvrzi na jedné galilejské hoře. Nazývá se Bachal Isu a jde o hůl, kterou nosil svatý Patrik.“

Gray se k němu otočil. „Ten světec, který vyhnal z Irska hady?“

„Přesně tak, ale znáte historii té hole? Víte, jak k ní svatý Patrik přišel?“

Gray zavrtěl hlavou.

„Patrik se prý při návratu z Říma do Irska zastavil na ostrově nedaleko Janova a tam se setkal s mladíkem, který tvrdil, že tu hůl dostal od poutníka líbezné a vznešené tváře a že mu bylo řečeno, aby ji opatroval, dokud si tu neodpočine můj služebník Patrik cestou do Erinnu, aby obrátil svoje lidi na víru. Vlož mu ji do rukou, až bude odcházet. Mladík kromě toho tvrdil, že když opatroval hůl, přestal stárnout. Prý na Patrika čekal víc než sto let.“

Gray se se skeptickým výrazem podíval na letitý předmět. „Hůl, která zaručuje nesmrtelnost?“

„Podle bájí, které se vážou ke svatému Patrikovi, tím poutníkem byl Ježíš Kristus.“

Gray hleděl na hůl se směsicí posvátné úcty a nevíry. „A vy tomu věříte?“

„Nevím. Ale existují další příběhy, podle kterých je ta hůl mnohem starší. Údajně patřila králi Davidovi a před ním Mojžíšovi.“

Tomu říkám aristokratický původ, pomyslel si Gray, ale nahlas nepronesl ani slovo. Nechtěl Roberta urazit a přerušovat jeho výklad. Čím déle bude Robert povídat, tím víc času bude Painter mít na vyluštění hádanky, kterou mu Gray připravil ve Washingtonu.

Navíc ho zaujala Robertova předchozí slova.

Můžete posloužit mým plánům.

Znělo to spíš jako výhrůžka než jako nabídka.

Proto nechal svého společníka mluvit.

„Nikdo neví, jestli je něco z toho pravda,“ připustil Robert. „Objevila ji dávná příslušnice mého rodu, která byla jedním z prvních devíti templářských rytířů. Odtud ten kříž v našem symbolu. Hůl prý měl u sebe strážce, který tvrdil, že je víc než pět set let starý. Má předkyně ji ukradla, zabila toho strážného a…“

„Moment. Žena jako templářský rytíř?“

„Ano, a jak jsem říkal, byla dokonce jedním z původních devíti, ačkoliv její jméno bylo po tomto objevu vymazáno z historických pramenů. Jednalo se o největší triumf a zároveň nejtrpčí selhání mých předků. Ale to předbíhám.“

„Pokračujte.“

„Když se vrátila do Francie s ukradenou holí, vyšlo najevo – byť to trvalo roky –, že hůl nevykazuje žádné zázračné vlastnosti.“

„Takže se v ní neskrývalo tajemství nesmrtelnosti.“

Robert se na něj podíval. „Skrývalo, ale zabralo nám stovky let, než jsme odhalili pravdu. Zázračná totiž nebyla hůl jako taková, ale vědomosti, které do ní byly vyryté.“

Gray si znovu prohlédl předmět za vitrínou. „Ti tři hadi?“

Robert ho odvedl ke staré iluminované Bibli otevřené na vedlejším podstavci, s dosud sytými barvami.

„Hadi jsou běžný náboženský námět,“ pokračoval ve výkladu. „Patrik je vyhnal z Irska. Mojžíš proměnil svou hůl v hada. Ale k pravdě ukazuje nejranější příběh s hadem z knihy Genesis. V rajské zahradě rostly dva stromy. Strom života, který dával plody nesmrtelnosti, a strom poznání. Bůh vyhnal Adama a Evu poté, co pojedli ze stromu poznání, protože se obával, že je ono poznání dovede i ke stromu života, že ochutnají jeho plody a budou žít věčně.“

„Ale strom života je jenom symbol.“

„Mýlíte se. Ten strom existuje – nebo přinejmenším existoval.“

„O čem to mluvíte?“

„V Bibli je plno zmínek o lidech, kteří se dožívali neuvěřitelného věku. Nejznámější je Metuzalém, který žil 969 let, ale byli i další. A nejen v Bibli. Hliněné tabulky Babylonců a Sumerů uvádějí, že jejich králové žili řadu staletí.“

„To jsou jenom alegorie, ne doslovná pravda.“

„Možná. Jenže mýty o rostlině, která prodlužuje život, se neomezují jenom na Bibli. Ve starověkém eposu o Gilgamešovi hrdina hledá rostlinu života, rostlinu, která zaručuje nesmrtelnost.“

Robert ukázal k další vitríně se starými knihami. „Ve starých védských textech hinduisté popisují rostlinu nazývanou soma, která měla stejné vlastnosti. Vypili jsme lektvar ze somy a vyrostli jsme do nesmrtelnosti.“

Přesunul se k desce s egyptským uměním, na které byl zachycen bůh se sokolí hlavou, otrhávající listy z vysoké rostliny. „Tady je zobrazení stromu života v egyptské mytologii.“

Robert opsal rukou široký oblouk. „Je tu mnoho dalších příkladů, ale na všech je nezvyklý jeden detail. V Bibli je poslední osobou, která se dožila tak vysokého věku, Noe. V eposu o Gilgamešovi hrdina zjistí, že rostlina, kterou hledá, byla odplavena. V obou těchto příbězích, stejně jako v mnoha dalších, zázračnou rostlinu zlikvidovala velká povodeň.“

Obrátil se zpátky ke Grayovi. „Možná je to jenom shoda okolností, ale možná je na těch příbězích zrnko pravdy. A z toho zrnka můžeme vypěstovat nový strom života. Tomu aspoň věří Rodokmen. Po staletí hledali význam těch tří hadů. Cítili, že je na nich něco důležitého a že souvisejí s nesmrtelností. Byli si tím natolik jistí, že je přidali do svého symbolu.“

Robert ukázal zpátky k proskleným dveřím.

„A nejen do našeho znaku. Nechávali jsme tuto stopu všude, v naději, že přilákáme pozornost lidí s tajnými vědomostmi. Moji předkové tomu věřili tak pevně, že vložili tento symbol do řady tajných společností, za kterými se ukrývali.“

Odvedl Graye k otevřené knize zednářských rituálů, k obrázku tří mužů držících se za ruce v podobném propleteném vzoru jako tři hadi na holi. A aby nebylo pochyb, k čemu obrázek odkazuje, v rozích byli namalováni hadi se třemi hlavami.

„Takže vidíte, jak neochvějně jsme tomu věřili,“ řekl Robert. „A nakonec se ukázalo, že oprávněně.“

„Jak to?“

„Vyřezávaný vzor na holi byl zašifrovaným vzkazem pro budoucí generace. Genetickým vzkazem.“ Robert ukázal k druhému symbolu u dveří. „Tehdy jsme změnili znak a nahradili jsme hady tím, co ve skutečnosti reprezentovali: vlákny DNA.“

„Chcete říct, že dávní lidé věděli o DNA a zobrazili ji na holi jako hady?“

„Možná. V šedesátých letech vědec jménem Hayflick zjistil, že přirozený věk lidí nemůže přesáhnout sto dvacet let. K tomu číslu došel na základě toho, kolikrát se tělní buňky dokážou rozdělit.“

„Já Hayflickův limit znám,“ řekl Gray, který mimo jiné vystudoval i biofyziku.

„Je tedy pouhou náhodou, že kniha Genesis dospěla ke stejnému závěru, pokud jde o limity lidského života? Abych citoval Bibli: Ať je jeho dnů sto dvacet let. Stejná hodnota jako u Hayflicka. Jak to věděli?“

„Dobře, uznávám, že to je zvláštní, ale pořád je hodně velký skok tvrdit, že hadi na holi představují vlákna DNA. Jsou tam přece tři hadi, ale DNA má vlákna jenom dvě.“

„V tom je právě ten vtip. Tajemství nesmrtelnosti nespočívá ve dvou vláknech, ale ve třech, v trojité šroubovici. To je vzkaz na té holi. Trvalo až do současnosti, než se nám s pomocí analýzy DNA podařilo tohle tajemství odhalit.“

„Jak jste to dokázali?“

„Když naše předkyně kradla hůl, zabila jejího předchozího majitele – patrně posledního svého druhu. Prolila jeho krev a ta se dochovala na holi. Zjistili jsme, že jeho bílé krvinky obsahují trojšroubovici DNA.“

Gray zpozorněl. „Trojšroubovici DNA?“

Začínal si uvědomovat důležitost toho, co mu Robert vypráví.

Robert přikývl. „Jakmile genetika pokročila natolik, aby nám umožnila dešifrovat třetí vlákno, odhalili jsme, že se ve skutečnosti jedná o virový protein, a to z rostlinného viru. Protein byl přírodní formou peptidonukleové kyseliny, PNA, a infikoval lidské buňky poté, co daný člověk zkonzumoval nakaženou rostlinu. Vedlejším účinkem infekce byla stabilizace buněk, odvrácení buněčné degenerace a prodloužení života nakažených.“

Gray si vzpomněl na rajskou zahradu. „Jako u toho bájného stromu života.“

„Který možná nakonec není tak bájný.“

„Ale říkal jste přece, že ty rostliny odplavila povodeň. Jak se k nim majitel hole dostal?“

„Někdo byl zřejmě natolik prozíravý, že si část rostlin nasušil a schoval jako čajové lístky. Rytířka, která ukradla tu hůl, na smrtelné posteli popisovala, že v kryptě galilejské tvrze viděla řadu egyptských sarkofágů naplněných křehkými lístky a stonky. Jenže se soustředila na svůj bezprostřední úkol a nechala všechno spálit.“

Gray nad tou ironií zavrtěl hlavou. „Takže ta vaše rytířka ukradla strom poznání jako Eva a přinesla vám záhadné vodítko k nesmrtelnosti, ale strom života nechala na místě.“

„Vypadá to tak. Snažili jsme se tu virovou PNA analyzovat, ale nikam to nevedlo. Byla příliš poškozená. Museli jsme začít od nuly – navrhli jsme vlastní PNA a pustili se do jejího testování.“

Gray si představil, k jakým hrůzám a zvěrstvům muselo při takovém výzkumu docházet.

Zdálo se, že ani Robert není na tento směr bádání pyšný. „Postupem času jsme se vypracovali natolik, že se nám podařilo přivést na svět první stabilní dítě.“

„Amandina syna.“

Robert přikývl. „Ale ukázalo se, že stabilita je pouze dočasná. A přitom jsme zaplatili tak vysokou cenu. Nejdřív přišla o život Amanda, teď můj bratr.“ Ukázal za sebe. „A brzy zemře i můj prasynovec. Už je toho na mě moc. Musím udělat, co se dá, abych zachránil zbytek rodiny.“

Vykročili zpátky přes síň.

Na Roberta opět dolehl smutek. „Byl jsem ještě mladík, když jsem uzavřel smlouvu s Rodokmenem. Myslel jsem si, že to, co děláme, je významnější než život jednotlivce.“

Než začali umírat jeho nejbližší.

Královská koruna někdy tíží jako cent.

A tato tíha a provinilost ještě narostou, až Robert zaujme bratrovo místo v Bílém domě a Rodokmen získá větší moc, než jakou měl, když Robert mohl pouze jednat potají bratrovi za zády.

„Proč mi to všechno říkáte?“ zeptal se Gray. „Proč jste mě přivedl sem dolů?“

„Abyste pochopil, jak může naivní mladík podlehnout pokušení a podílet se na takových krutostech. Starý muž ale nechce zažít další ztrátu.“ Robert se k němu otočil. „Přivedl jsem vás sem, abyste o tom řekl světu.“

Gray udiveně otevřel ústa. Bratrova smrt zřejmě byla příslovečnou poslední kapkou.

Ale copak atentát nenařídil Robert? Byl snad taky jen loutkou, podobně jako prezident Gant?

Prozatím Gray položil důležitější otázku: „Proč to všem nesdělíte sám?“

„Už jsem vytrpěl dost. Vezmu svoje nejbližší a zmizím někam, kde mě Rodokmen nikdy nenajde.“ Robert vykročil pryč. „Zbytek nechám na vás.“

Gray ho následoval kolem počítačové místnosti. Jestli chce Robert zveřejnit pravdu, Gray z něj hodlal vyždímat co nejvíc informací.

„Co je v těch počítačích?“ zeptal se. Tušil, že se na jejich harddiscích musí skrývat něco důležitého.

Robert se lhostejně podíval do místnosti. „Jestliže je tahle síň naše srdce, počítačová místnost ztělesňuje náš mozek a naši paměť. Obsahuje údaje o našem rodu, nejen z doby, kdy už jsme nosili příjmení Gant, ale i předky, kteří se jinak ztratili v závějích času. Až k našim údajným počátkům.“

Gray chtěl slyšet víc. „K jakým počátkům?“

„K srpku a hvězdě. To byl náš první symbol. Naše první záznamy dávají tyto dva znaky do souvislosti s kanaanským bohem, kterému se nabízely lidské oběti.“

To rozhodně odpovídá.

„Ten bůh se jmenoval Moloch a symbolizovaly ho kravské rohy nebo rohy měsíčního srpku. Úzce s ním souvisel bůh Remfan, symbolizovaný hvězdou. Někteří naši historikové se domnívají, že naše kořeny sahají k Mojžíšovým časům a že nás Mojžíš vyhnal, protože jsme uctívali srpek a hvězdu.“ Ohlédl se na hůl. „V biblické Knize skutků najdete následující verš: Byl to Moloch, jehož stánek jste s sebou nosili, a hvězdu boha Remfana, obrazy, které jste si udělali pro svou modloslužbu. Proto vás přestěhuji do vyhnanství, až do končin babylónských.“

„A vy tvrdíte, že jste potomci těch dávno vyhoštěných modloslužebníků?“

„Nevím. Ale Rodokmen je hodně starý a pořád se v něm uchovávají některé staré židovské tradice, jako třeba…“

Za prosklenou stěnou se otevřely dveře výtahu. Oba se k ní podívali. Z kabiny vykročila povědomá plavovlasá postava a jediným ledově chladným pohledem zhodnotila situaci.

Robert překvapeně vykoktal: „Petro? Proč… jak jste se sem dostala?“

Petra zvenku přistoupila ke dveřím a naťukala kód. Před dveřmi sjely silné ocelové tyče.

Robert zalomcoval klikou. Marně.

Někdo se dozvěděl o jeho chystané zradě.

Robertovi zřejmě došla pravda, protože přestal cloumat klikou a zavolal přes prosklené dveře na Petru. „Vy jste taky z Rodokmenu? Proč mi to nikdo neřekl?“

„Je nás mnohem víc,“ odpověděla. „A ne všichni jsou spokojení s vaším vedením. Když jsme přišli o to dítě – vlastně úplně bezcenné –, spojila jsem se se svými nadřízenými a nahlásila jsem jim, co jsem tu zjistila. Že se necháváte ovlivňovat smutkem a nedbáte o to, co je nezbytné. Bezprostředním příbuzným dáváte přednost před Rodokmenem. Narušujete systém, který přečkal tisíce let. To dneškem skončilo. Rodokmen pro vás už nemá využití.“

„Ale tolik let jsem vás přece vedl.“

Petra se nad jeho tvrzením ušklíbla. „Když je tělo silné, lze mu uříznout hlavu. Vyroste nám nový, silnější vůdce. Už vás nepotřebujeme. Vaše rodinná větev bude odříznuta včetně všech plodů, které na ní vyrostly. Zbavíme se starého, abychom měli místo pro nové. Bez lítosti a smilování. Je to nutné pro dosažení našeho cíle.“

Robert spustil ruku ze dveří.

„Očista začne tady. Za deset minut. Ve tři hodiny, což je mocné číslo, vhodné pro tuto významnou příležitost. Aktivovala jsem bezpečnostní pojistku v laboratořích i v téhle staré kryptě. Dnes Rodokmen odvrhne svou minulost a upře pozornost výhradně k budoucnosti. Nesmrtelnost máme na dosah. Brzy získáme absolutní moc.“

Nečekaně se uklonila, jako kdyby Robertovi vzdávala hold. „Ti, které milujete, nebudou trpět,“ řekla a zadívala se Robertovi do očí. „Ani ti, o kterých si myslíte, že nevíme.“

Robert se vrhl proti dveřím a zabušil pěstí do skla. „Nedělejte to!“ Zlomil se mu hlas.

Petra se vrátila do výtahu a otočila se k nim čelem. Dívala se však jinam – Robert a Gray už pro ni nic neznamenali.

Gray počkal, až se výtah zavře, a obrátil se k Robertovi. „Vypadá to, že jste právě dostal padáka.“ Pozvedl k němu spoutané ruce. „Co kdybyste mi to sundal?“

V Robertově výrazu se svářila zlost se smutkem.

To znám, pomyslel si Gray.

Jakmile mu Robert sejmul pouta, Gray mu položil další otázku, i když se obával, že na ni zná odpověď. „O jaké bezpečnostní pojistce to mluvila?“

Robert svěsil hlavu. „O termobarické bombě, která spálí celou kryptu. Ale v laboratoři…“ Zavrtěl hlavou. Zdálo se, že se mu dělá nevolno.

„Co se stane v laboratoři?“

14.51

Po celém komplexu zněla evakuační siréna a blikala červená výstražná světla.

„Propadneme se,“ vysvětloval Fielding, zatímco cpal stohy papírů do kufříku.

„Cože?“ zeptal se Edward. Ostatní zaměstnanci pobíhali kolem a brali všechno, co jim padlo pod ruku.

„Většina laboratoří leží nad vyschlým podzemním jezerem. Objevili ho horníci na přelomu století a zjistili, že ho napájí podzemní řeka. Inženýři později tu řeku svedli jinam a postavili lešení, které komplex podpírá. Nejsme v podzemní laboratoři.“ Zaklapl kufřík. „Jsme na obrovském visutém mostě nad hlubokou propastí. A ten most se právě chystají odpálit.“

Přešel k počítači.

„Vznikne jáma o ploše dvaceti akrů, která se postupně naplní vodou. Jestli odtud včas neutečeme, zemřeme a nad našimi hroby se utvoří nové jezero.“

„Tak honem pryč,“ pobídl ho Edward.

„Nehodlám přijít o všechny výsledky svého výzkumu.“ Fielding poklepal na monitor, který nabízel pohled do obřího hangáru s vyrovnanými bojovými stroji. „Tohle bude jejich nejtěžší zkouška.“

„Co to děláte?“

„Dávám jim šanci.“ V řadách robotů se rozzářila zelená světla a Fielding se naklonil k mikrofonu. Vydal jediný rozkaz, odvysílaný celé jeho armádě. „PŘEŽIJTE.“

Podlaha se rozechvěla hlubokým hučením. Edward začal ustupovat ke dveřím. Co si Fielding myslí, že dělá? Teď na ně vypustí tu svoji smečku?

„To se jenom spouštějí generátory,“ uklidnil ho Fielding a zvedl kufřík. „Nabití a aktivace zabere osm minut. Do té doby budeme daleko odtud.“

Edward přesto přidal do kroku. U dveří se otočil – přesně v okamžiku, kdy z pracovního stolu cosi skočilo Fieldingovi na záda. Byl to jeden z nových šestinožců, na kterém jeho konstruktér před chvílí něco upravoval. Fielding ve spěchu zapomněl, že ho aktivoval už dřív a nechal ho stát jen v režimu spánku.

Tvůrce robotů zaječel a pokoušel se na šestinožce dosáhnout, ale ten se mu zaryl končetinami vyostřenými do podoby chirurgických jehel hluboko do masa mezi lopatkami.

Edward se přitiskl zády ke dveřím. Fielding mu popsal, jak tento nový robot – přezdívaný jikrnáč – funguje. V jeho baňatém těle se ukrývalo hejno menších strojů.

Fielding couval k Edwardovi. „Sundejte ho ze mě! Sundejte ho!“

Edward se nehýbal a hypnotizovaně přihlížel. Vtom robot vychrlil z objemného břicha záplavu menších tvorů, kteří se rozlezli po Fieldingově těle jako roj bojovných mravenců – zaplavili mu záda, krk, ramena, hruď i končetiny.

„Ne, ne, ne…,“ ječel Fielding. Dobře věděl, co přijde.

Pak, jako na jakýsi neslyšitelný pokyn, se armáda miniaturních robotů zastavila – a začala se svému tvůrci zavrtávat do těla.

Fieldingův zvířecí skřek konečně vytrhl Edwarda ze šoku. Edward věděl, o co se roboti snaží. Větší stroje byly vyladěny na tělesné teplo. Tyhle menší přitahoval zvuk tlukoucího srdce.

Budou vrtat tak dlouho, dokud se tlukot nezastaví.

Podle nekonečného řevu, který pronásledoval Edwarda, když vyběhl chodbou pryč, to trvalo hodně dlouho.

14.52

Minuty ubíhaly. Gray ležel na boku a mnul si pohmožděná zápěstí, zatímco mu ministr zahraničí Robert Gant klečel nad hlavou a vytahoval mu z ucha nálož C-4. Na pomoc si z jedné vitríny vzal tři tisíce let starý kus kosti jakéhosi Egypťana.

„Zdá se, že většina je venku,“ oznámil Robert.

To je dobře.

Gray se tu nechtěl zdržovat až do výbuchu. Exploze termobarických bomb vytvářely tlakové vlny, jež si nezadaly s tlakovými vlnami bomb jaderných, a dosahovaly teploty několika tisíc stupňů.

Gray se překulil na záda a začal si pinzetou dobývat z ucha vysílačku s rozbuškou. Když konečně uspěl, měl pocit, jako kdyby si z ucha vytáhl vlašský ořech. Ještě chvíli slyšel hučení.

„Mám to.“

Rychle všechno náležitě propojil a přeběhl ke dveřím. Sklo bylo příliš silné, než aby ho rozbili čímkoliv v místnosti. Připevnil nálož ke skleněné stěně vlevo od vzduchotěsných dveří, přímo doprostřed vyleptaného symbolu genetického kříže.

„Ustupte,“ varoval Roberta.

Společně se schovali za vitrínou a Gray stiskl tlačítko vysílače. V uzavřeném prostoru se rozlehla rána. Grayovi připadalo, že mu ze strany do hlavy narazily dvě kovadliny. Po místnosti se vyvalil dým páchnoucí spáleným asfaltem. Gray se rozkašlal, ale postavil se a zvedl i Roberta. Ze skleněné stěny zbývala hromada namodrale bílých střípků.

Výbuch Graye ohlušil, takže musel křičet, aby se slyšel.

„Rychle pryč!“

Vrhl poslední lítostivý pohled na historickou sbírku nevyčíslitelné ceny, která bude brzy zničena. Zadíval se na Kristovu hůl, ale ta byla za neprůstřelným sklem. Neměl čas ani prostředky k její záchraně.

S těžkým srdcem ji tu musel nechat.

Robert otřeseně stál vedle něj, zpola omráčený explozí, ale nechal se odvést k výtahu. K přivolání kabiny byl třeba otisk jeho dlaně a kód. Zatímco čekali, Robert se ohlédl k muzeu, ve kterém se převaloval kouř.

„Možná bych měl radši zemřít,“ řekl. „Po tom, co jsem udělal…“

Gray ho potřeboval přesvědčit k další spolupráci. „Roberte, něco vám povím. O vašem bratru Jimmym a jeho dceři Amandě.“

„Co je s nimi?“ zeptal se Robert zajíkavě.

„Oba žijí.“

Robert sebou trhl a prudce se ke Grayovi otočil. „Cože?“

Otevřely se dveře výtahu a oba nastoupili. Gray mu v hrubých rysech vylíčil všechno, co sám věděl. „A musíme myslet na Amandina syna,“ dodal nakonec. „Říkal jste, že je tady.“

Robert zasmušile zavrtěl hlavou. „Byl tu, ale zase ho někdo unesl.“

Tentokrát sebou překvapeně trhl Gray.

Robert vysvětlil: „Unesla ho jiná zajatkyně. Lékařka, která prošetřovala naši kliniku v Jižní Karolíně.“

Gray ho chytil za ramena a zahleděl se mu do očí. „Lisa Cummingsová?“

„Vy ji znáte?“

„Nebyla s ní ještě nějaká žena?“

„Ano. Obě jsme převezli do laboratorního komplexu s mým prasynovcem, ale komplex je šestnáct kilometrů odtud. Nestihneme je ani varovat.“

Gray zaklel a přitiskl Roberta ke stěně stoupající kabiny, tvrději, než zamýšlel. „A co ta žena, kterou jste zajali se mnou? Seichan? Tu jste taky zavřeli v té zatracené laboratoři?“

Robert se nad Grayovou reakcí zamračil. „Ne,“ odpověděl pomalu. „Já… zavřel jsem ji tady.“

Výtah se zastavil, ale těžkým trezorovým dveřím trvalo věčnost, než se otevřely. Gray měl co dělat, aby do nich nezačal vztekle bušit pěstí. Bál se o Seichan a trápilo ho, že nedokáže nijak pomoct Lise a Kat.

Dveře se konečně pootevřely natolik, aby Gray s Robertem vylezli z obrovského vinného sudu do sklepa. Gray pospíchal – netušil, jestli ta termobarická bomba není dost silná, aby spálila i sklepy. Nezničí dokonce celý hrad?

Robert taky nevěděl.

Gray se tu nehodlal zdržovat, aby si to ověřil na vlastní kůži.

„Kde je Seichan?“ zeptal se, připravený vyběhnout napřed.

„Zabloudíte.“ Robert utíkal vedle něj. „Zavedu vás tam. Ale…“

„Ale co?“

Robert se tvářil vyděšeně a zároveň omluvně. „Když nás Petra zavřela… myslím, že ji šla zabít.“

39. kapitola

4. ČERVENCE, 14.52
VE VZDUCHU NAD POHOŘÍM BLUE RIDGE

„Zbývá sedm minut,“ oznámil pilot z kokpitu.

Painter čekal v nákladovém prostoru středně velkého stroje letectva Spojených států amerických C-41A. Z Washingtonu vyrazili vojenskou stíhačkou, ale pak se přesunuli do tohoto menšího stroje, aby se v něm nenápadně přiblížili k bezletové zóně a seskočili s padáky. Letadlo se v podstatě skládalo jen z kokpitu a nákladového prostoru.

A náklad tvořil Painterův tým.

Tucker už připravil Kaina na tandemový seskok. Kowalski s Monkem si navzájem zkontrolovali vybavení. Painter seděl nad otevřeným laptopem, kam mu z ústředí Sigmy posílali satelitní záběry sídla Gantů. Kromě toho monitorovali pohyb na okolních pozemcích.

Ve sluchátku se ozval Jason Carter: „Řediteli, posílám nové záběry. Zhruba šestnáct kilometrů od sídla jsme zaznamenali pohyb. Dřív jsme si ho nevšimli, protože jsme se zaměřovali hlavně na Srub, ale tohle byste měl vidět.“

Obraz na monitoru se přesunul od hradu k drsnějšímu terénu u kontinentálního zlomu.

Kdo je tak daleko?

Vedle vodopádu stála drobná postava s nějakým balíčkem… ne, dítětem v ruce. Záběr se zaostřil. Nemohlo být žádných pochyb.

„Lisa…,“ vydechl Painter.

„A myslím, že ta druhá je Kat, pane. Přibližně tři sta metrů na jihovýchod.“

Obraz se znovu přesunul a Painter mávl na Monka, aby se k němu připojil. „Na tohle se pojďte podívat.“

Objevil se rozmazaný záběr na nějakou ženu běžící lesem. Podrobnosti se nedaly mezi stromy rozeznat, ale bylo jasné, že žena míří přímo ke strmému skalnímu srázu.

„To je moje manželka,“ řekl Monk. V hlase mu zněl strach, ale ovládal se. „Nikdy se nedívá, kam se žene.“

Jason dodal: „Vidím za ní nějaký pohyb, ale zatím nedokážu rozeznat nic bližšího.“

Pilot zavolal: „K bezletové zóně zbývají dvě minuty. Začínám se stáčet podél jejích hranic.“

Painter předal laptop Monkovi a přešel ke kokpitu. „Změna plánu,“ řekl. „Poletíme pořád rovně.“

„Nemáme potřebná povolení, pane.“

„To si vyřiďte s prezidentem, až se vrátíme,“ odpověděl Painter. „Snižte letovou hladinu a neuhýbejte z kurzu. Dopravte nás ke kontinentálnímu zlomu. Až pronikneme do bezletové zóny, otevřete zadní rampu, abychom mohli vyskočit.“

Otočil se zpátky do nákladového prostoru.

Monk povytáhl obočí. „Jak to, že moje žena nemá vlasy?“

Z Painterova sluchátka znovu promluvil Jason, tentokrát podstatně naléhavěji. „Za jak dlouho budete na zemi?“

„Vyskočíme za šest minut. Na zemi budeme za sedm nebo za osm.“

„To je moc pozdě.“

14.53
POHOŘÍ BLUE RIDGE

Kat sprintovala k cílové čáře.

Za běhu ztratila trepky a prsty se jí zarývaly do měkké půdy a vrstvy opadaného smrkového jehličí. Do chodidel ji tlačily kameny, šišky a žaludy, ale nedbala na bolest, přeskakovala překážky a v duchu děkovala za každý zřícený kmen nebo skalní výstupek, které zpomalovaly její pronásledovatele.

První roboty měla pouhých sto metrů za zády. Tří už se zbavila, ale zbývalo jich nejméně dvanáct a evidentě spolu koordinovali postup. Proti tak velkému počtu byly trubka i štít zbytečné, zejména vzhledem k tomu, že všichni pronásledovatelé nevypadali stejně. Kat mezi nimi rozeznala přinejmenším čtyři typy, každý se specializovanými funkcemi: lezce, s nimiž přišla do styku v rámci první vlny, skokany, kteří skákali jako žáby, jakmile se k ní dostali dost blízko, a když už se jednou něčeho chytili, dalo se jich jen obtížně zbavit, vířníky, kteří dokázali na krátkou vzdálenost vyvinout obrovskou rychlost a v tu chvíli připomínali létající kotouče cirkulárky; o čtvrté skupině toho zatím mnoho nevěděla – tihle roboti se drželi vzadu, protože byli pomalejší než ostatní. Podle toho, co z nich zahlédla, připomínali ocelové přilby s nohama.

Z dosavadních střetů nevyšla bez zranění. První vířník ji překvapil, a než stačila zareagovat, způsobil jí řeznou ránu na lýtku, ze které jí dosud ke kotníku stékala krev. Na druhého už byla připravená a odpálila ho trubkou jako baseballovou pálkou. Robot se zasekl do kmene dubu, odkud se nedokázal vyprostit.

Stromy před ní prořídly.

Kat se vynořila na slunečním světle, ale zjistila, že les končí skalním srázem.

Rozhlédla se. Po levici spatřila to, co potřebovala, a bez váhání zahnula vlevo.

Vtom ji varovalo známé hlasité zakvílení. Kat se ohnala štítem a odrazila útok skokana. Robot s uspokojivým břinknutím odletěl pryč.

Přidala do kroku. I pronásledovatelé zrychlili, ale přece jen získala malý náskok. Za běhu si uvolnila ramínka šatů a odhodila trubku i štít k javoru, který rostl kousek před ní. Oba předměty po dopadu hlasitě zazvonily.

Pár metrů před okrajem srázu si stáhla šaty přes hlavu, i když na jeden strašidelný okamžik neviděla pod nohy. Vzápětí sbalila propocené, zahřáté šaty do koule, těsně u srázu vyskočila a hodila oblečení přes okraj. Chytila se nízké větve, zatímco několik pronásledovatelů se pod ní zřítilo do hloubky tří pater: byli mezi nimi skokani, lezci a jeden osamělý vířník, který se z útesu vrhl efektním obloukem s cílem zasáhnout Katiny zmačkané šaty.

Nezbavila se zdaleka všech, ale ve zbývající polovině robotů zavládl zmatek.

Kat seskočila na zem jen na tak dlouho, aby si znovu nasadila na předloktí štít. Trubku si zastrčila za kalhotky jako meč, vyšvihla se zpátky na větev a posadila se na ni.

Pronásledovatelé se hemžili dole a promýšleli svůj další tah.

Její pozornost přilákal výkřik, sotva slyšitelný přes řev vodopádu dvě stě metrů po její pravici. Kat se rozhlédla a v místě, kde říčka přepadávala přes okraj skály a v oblacích vodní tříště se řítila dolů, spatřila štíhlou postavu. Postava na ni mávala jednou volnou rukou.

Na skalním výběžku u vodopádu stála Lisa, sevřená v pasti mezi příkrými útesy a řekou.

A nebyla tam sama.

V náručí držela dítě.

Kat jí taky zamávala – a ztuhla.

Lisa na sebe výkřikem upozornila ještě něco dalšího. Na vrcholu skály se ve slunečních paprscích leskl tvor o velikosti menšího lva a nakláněl se přes okraj jako ocelový chrlič.

„Kat!“ křičela Lisa s rukou nad hlavou.

„Liso! Přestaň se hýbat!“ zavolala na ni Kat v odpověď.

Lisa zavrtěla hlavou a přiložila si dlaň k uchu. Přes burácení vodopádu v těsné blízkosti zřejmě nic neslyšela.

Kat přemýšlela, jak své kamarádce co nejlíp naznačit, co má udělat.

V pantomimě jsem vždycky stála za houby.

Než mohla začít, tvor začal slézat po skalní stěně dolů.

14.55

Lisa stála na špičkách a dívala se na svou přítelkyni. Byla hrozně ráda, že ji vidí. Před chvílí se Kat objevila za vpravdě dramatických okolností: takřka bez šatů skočila na strom těsně vedle srázu a do propasti se zřítilo několik jejích stříbřitých pronásledovatelů.

Řev vodopádu přehlušil Katino volání, ale Kat to zřejmě došlo, protože začala horečně gestikulovat. Ukázala k vodopádu a pantomimicky naznačila sprchování.

Lisa nechápavě zavrtěla hlavou. Dítě v jejím náručí bylo čím dál neklidnější, nejspíš kvůli neustálému burácení vody.

Od skalní římsy, která se stala jejím vězením, se odrazil kamínek.

Kat zopakovala svůj němý výstup, ale s menší úpravou. Ukázala k vodopádu a zamávala si prsty před obličejem.

Lisa se ohlédla – všimla si, že římsa pokračuje kousek za vodní stěnu. Nad římsou se však převalovala vodní tříšť a občas na ni poryv větru zaháněl proudy vody.

Nakonec Kat ukázala paží přímo nahoru.

Na římsu dopadl další kamínek.

Lise náhle přeběhl mráz po zádech. Vycítila, že ji něco pozoruje.

Otočila se a zvedla hlavu.

V polovině skály viselo ocelové monstrum s drápy ostrými jako břitva a titanovými tesáky.

Lisa zaječela a o několik kroků couvla, div nespadla z římsy do divoké řeky.

Robot otočil hlavu jejím směrem a přímo na Lisu se upřely fasetové oči, nebo spíš čidla.

Lisa znehybněla a ztuhla. Bylo jí jasné, že to monstrum láká hluk.

Vtom se hlasitě rozplakalo dítě v jejím náručí.

14.56

Kat bezmocně přihlížela, jak ocelová obluda slézá pořád níž a níž. Tvor zatínal drápy do puklin ve skále a spouštěl jednu končetinu po druhé, s nevyhnutelností natažených hodinek.

No tak, Liso. Vzpomeň si, co jsem ti právě ukázala.

Cvakání a bzukot u úpatí javoru jí připomněly vlastní potíže. Pět přilbovitých robotů zaujalo pozice kolem kmene a otevřelo klenutá záda. V každém se objevily čtyři menší stroje, ploché a ve tvaru čtverce, s miniaturními vrtulemi v každém rohu.

Celá letka se koordinovaně zvedla a ve strašidelné formaci se vznesla vzhůru. Žiletkovité, vířící dýky robotů drásaly listy a drobné větvičky jako smrtící tornádo.

Kat zvedla štít a trubku.

Od vodopádu se ozvala hlasitá kovová rána a Kat se na vteřinu podívala Lisiným směrem. Robot zřejmě ztratil rovnováhu a zřítil se. Ihned po dopadu se nicméně zvedl a zaryl ostré drápy do římsy. Lisa zmizela.

14.57

Z náhlé ledové sprchy se Lise málem zastavil dech.

Hrbila se nad vřískajícím dítětem a snažila se ho co nejvíc chránit. Tiskla si ho k hrudi, aby ho aspoň trochu zahřívala svým tělem, a ustupovala za vodopád, jak nejdál to šlo, aniž by ji proud srazil z římsy.

Po prvotním šoku pochopila, co se jí Kat snažila sdělit. Nakonec její pantomimě porozuměla díky pohledu do černých očí ocelového netvora – studených, neosobních čidel snímajících okolní svět.

Vodní stěna nabízela možnost, jak je oklamat a oslepit.

Proudící voda představovala výzvu pro jakékoliv pohybové detektory, chladná řeka zakryje tělesné teplo a burácení vodopádu ohluší a zmate jeho sluchové senzory.

Proto Lisa riskovala podchlazení – jež pro dítě bohužel představovalo větší hrozbu než pro ni –, aby se mohli schovat.

Ale bude to fungovat?

Ve čtvrtině srázu netvor spadl nebo skočil. Dopadl tvrdě, protože jeho ocelový trup musel být hodně těžký, ale okamžitě se zase zvedl a s nepopiratelnou ladností vykročil k Lisinu úkrytu. Jistě viděl, že zamířila sem, ale dokázal rozeznat, že tu ještě je?

Došlapoval na zahnuté dýky připomínající drápy lenochoda tříprstého. Z každého kroku vyzařovala inteligentní vypočítavost a odhodlání jako z domácí kočky pronásledující myš.

Lisa se přesunula ještě hlouběji, i když na ni dopadaly proudy vody. Dítě pořád plakalo, ale burácení vodopádu jeho kvílení přehlušovalo.

Robot vstoupil pod vodopád, natočil svou masivní hlavu ke straně a otevřel obrovské ocelové čelisti s řadami smrtících titanových zubů. Jeho černé oči hleděly přes vodní clonu přímo na Lisu. Vypadalo to, že ji vidí, ale kdo mohl tušit, co netvor skutečně vnímá?

V každém případě znovu vykročil směrem k ní.

14.58
VE VZDUCHU NAD POHOŘÍM BLUE RIDGE

Painter v nákladovém prostoru letadla nespouštěl oči ze záběrů na laptopu. Vedle něj je s nemenší pozorností sledoval i Monk. Obě jejich partnerky byly v nebezpečí – a momentálně ani jeden z nich nemohl dělat nic jiného než přihlížet.

Zadní rampa letounu už byla otevřená, aby mohli seskočit.

Ještě ale nebyli na místě.

„Jak je to daleko?“ zavolal Painter.

„Dvě minuty,“ odpověděl pilot. I on musel křičet, aby přehlušil hučení větru z otevřené rampy.

Painter hypnotizoval monitor. Věděl, že ho čekají nejdelší dvě minuty jeho života.

40. kapitola

4. ČERVENCE, 14.58 VÝCHODNÍHO ČASU
POHOŘÍ BLUE RIDGE

Seichan stála uprostřed své přepychové cely. Před minutou k ní z chodby dolehl jakýsi šramot a nyní slyšela, jak někdo zápasí s dveřmi. Dotyčný patrně neznal kód elektronického zámku.

To ji přimělo vstát z křesla u okna.

Byly potíže neznámého se zámkem dobrým nebo špatným znamením? A znamenaly vůbec něco?

Přistoupila ještě blíž, když tu polovina dveří a kus zdi vybuchly a tlaková vlna Seichan srazila na záda.

Překulila se po starožitném tureckém koberci k noze postele. Za převalujícím se dýmem viděla horní část těla strážného. Muž ležel na podlaze chodby s vyvráceným krkem – takové zranění nemohla způsobit exploze. Někdo ho vyřídil ještě předtím.

S ušima zalehlýma výbuchem sledovala, jak do místnosti vstupuje původce zkázy. Dveřním otvorem cílevědomě prošla žena s pistolí v ruce.

To nevypadalo dobře.

Potřebovala se té zbraně nějak zmocnit.

Přikrčila se.

Tu ženu znala. Byla to společnice toho lékaře v Dubaji, Petra. Ta, která injekcí omámila Graye.

Seichan se postupně vracel sluch, ale první Petřina slova jí unikla.

„… tak slibná,“ řekla Petra. „Jsi z Rodokmenu, z naší krve. Připravovali jsme tě na velké věci.“

Seichan příliš nechápala, o čem to mluví. Už na té lodi u Dubaje ji napadlo, že Petru vychovali podobně jako ji: bylo to vidět na ladné jistotě jejích pohybů, na tvrdém lesku jejích očí, které ani na okamžik neztrácely ostražitost, i na chladné vypočítavosti jejího chování.

Jeden netvor vždycky pozná druhého.

V duchu si zopakovala její slova.

Připravovali jsme tě na velké věci.

Stalo by se z ní snad tohle?

Na povrch vypluly ještě horší obavy.

Nebo už taková jsem?

Seichan zůstávala skrčená, ale levou nohu přesunula o dva centimetry kupředu, aby získala lepší rovnováhu a mohla se líp odrazit.

Petře to však neuniklo a uhnula ke straně, na místo, kde na ni Seichan nemohla pořádně zaútočit.

Dívaly se jedna na druhou.

„Když jsi nás zradila,“ pokračovala Petra, „stala se z tebe vadná, porušená nádoba. Opustila jsi čistotu Rodokmenu. A kvůli čemu? Kvůli lásce nějakého muže?“

Seichan ztuhla. Ta slova ťala do živého.

Petra zřejmě její reakci postřehla, protože opovržlivě dodala: „Taková škoda. Bude lepší, když zemřeš jako pes, než abys tak žila.“

Stiskla spoušť, ale Seichan viděla, jak se na předloktí její protivnice zatínají svaly, aby vzdorovaly zpětnému rázu zbraně, a o zlomek vteřiny před výstřelem se stočila ke straně. I když tak představovala menší terč, kulka ji bolestivě škrábla do boku. Vrazila Petře ramenem do holení a podtrhla jí nohy. Překulila se, připravená sáhnout po Petřině zbrani.

Petra ji však ani na okamžik nepustila z prstů. Dopadla na koleno, čelem stále obrácená k Seichan a s pistolí namířenou na její obličej.

V tu chvíli si Seichan uvědomila dvě věci.

Je horší člověk než já.

A tím pádem lepší zabiják.

Zavřela oči a představila si jedinou tvář, jedinou věc, které momentálně litovala. Z pistole proti ní práskly dva výstřely.

Seichan ovanul přízračný vánek.

Robert Gant se vrhl před Seichan, aby ji zaštítil svým širokým tělem jako zeď květinu. Kulky se mu zaryly do hrudi, bolest ale byla nepodstatná ve srovnání s tím, co by ztratil, kdyby to neudělal.

Pak se objevil Gray – vklouzl do místnosti s automatickou puškou od mrtvého strážného a vyprázdnil do Petry celý zásobník. Až potom se otočil.

„Seichan…“ Přiklekl k ní.

Robert věděl, že ji ten muž miluje. Viděl mu to v očích.

Kdysi tak miloval jednu ženu. Setkal se s ní jako mladý velvyslanec v jihovýchodní Asii. Vybavil si její jemnou tvář, ozářenou měsíčním svitem v zahradě vonící třešňovými květy, i její rty, měkké jako tiché písně drozdů ve větvích, podbarvující zurčení fontány.

Nejvíc se ale vracel k jejím smaragdovým očím, k vášni, jež se v nich odrážela, aniž by někdy vybledla. Zářila v nich láska, odraz jeho vlastní, navždy zmrazená v nefritu.

Hladil ji palcem po lícní kosti. Nestyděl se za svůj cit. V tu chvíli se vrátil do přítomnosti, ale oči zůstávaly stále stejné.

Neuvědomoval si ani, že padl do Seichanina náručí. Zvedl ruku a jemně se dotkl jejího obličeje – konečně prožil dotyk, jenž mu byl kdysi odepřen.

Bylo správné, že zemře právě takhle.

V náručí své dcery.

Seichan ho nechápavě držela, zmatená nenadálými slzami, které se mu leskly v očích. Kulky ho srazily přímo na ni. Chytila ho, muže, který pro ni obětoval život, a zároveň muže, který ji uvěznil.

Proč?

Očima se jí mlčky vpíjel do obličeje a dokonce zvedl ruku, aby ji pohladil po líci. Ještě divnější bylo, že ho nechala, protože v jeho očích viděla něco, co nemohla popřít.

Přiklekl k ní Gray.

Vražedkyně byla mrtvá.

Měla jméno, ale těch pět písmen nic neznamenalo.

Byla jen anonymním pěšákem, který plnil svůj úkol.

Seichan chvíli hleděla na její krvavé tělo, ale pak se zase odvrátila. Najednou si připadala svobodnější.

Nikdy nebudu jako ty.

A proto jsem silnější.

Gray ji objal paží kolem ramen. „Seichan…“

Tím se jí dostalo jednoduchého potvrzení. Měla jméno, jímž ji oslovoval člověk, který mu dával váhu, hloubku a význam.

V tu chvíli ale Seichan zjistila, že měla ještě jiné jméno, navždy zapomenuté. Muž, který jí umíral v náručí, jí ho řekl. Rychle slábl a dýchal stále mělčeji. Ruka mu klesla na zem.

„Máš oči jako tvoje matka…“

Chvějícími se prsty nahmatal její ruku. Možná vnímal její ohromení.

„Snažil jsem se tě chránit a schovat tě… před nimi.“ Ani na vteřinu z ní nespouštěl oči. „Ale když odvlekli tvoji matku… trvalo dlouho, než jsem tě našel. A když se mi to podařilo, nedokázal jsem tě nechat odejít… Byl jsem sobec… Ale přihlásit se k tobě by tě stálo život. A tak jsem tě schoval všem na očích v řadách Bratrstva, blízko, ale zároveň nepřekonatelně daleko. Byl jsem naivní a slepý vůči krutostem, kterých se na tobě dopustí a které od tebe později budou požadovat… Je mi to líto…“

Seichan nevěděla, jak by měla odpovědět. Zavalily ji vzpomínky na minulost, na tu noc, kdy se vyděšeně schovávala pod postelí, zatímco odvlékali její matku.

Jeho prsty se naposledy sevřely kolem jejích.

Seichan sklopila oči a podívala se na svého otce.

„Tvoje matka…,“ zašeptal naléhavě. Na poslední chvíli jí chtěl sdělit ještě něco důležitého. „Unikla… přežila… nevím kde…“

Poklesla mu hruď a celý se uvolnil. Unikal z něj život. Zavřel oči.

„Žádný otec by neměl ztratit dceru…“

S těmito posledními, nečekaně zřetelnými a smutnými slovy na rtech zemřel.

Gray objal Seichan ještě pevněji a přitáhl ji k sobě, zatímco ona stále držela v náručí svého otce.

Vtom se svět zachvěl a hradem se rozlehlo dunění jako při bouři seslané samotnými bohy.

41. kapitola

4. ČERVENCE, 15.00 VÝCHODNÍHO ČASU
POHOŘÍ BLUE RIDGE

Painter se vznášel vysoko ve vzduchu, když tu náhle svět pod ním v jediném okamžiku explodoval.

Před několika vteřinami se mu rozevřel padák a Painterův pád k zemi se změnil v pozvolné plachtění – teď se celá pláň pod ním s hlubokým duněním podzemních bomb nadzvedla, jako kdyby po něm chtěla sáhnout.

Jeho společníci se snášeli kousek od něj. Monk a Kowalski mířili ke Kat na okraji útesu. Tucker už byl o pár metrů níž a klouzal k Lisině římse u vodopádu. K hrudi měl v popruzích pro tandemový seskok připoutaného Kaina.

Krajina pod Painterovýma nohama se roztříštila a zmizela v burácející jámě vířících kamenů, plamenů a páry. Do pekelné tlamy se hroutily celé velké úseky lesa. Painterovu skupinu pohltil oblak vyvrženého dýmu a prachu a zmítaly s nimi tepelné víry. Painterův padák se divoce zhoupl a vystoupal na sloupci horkého vzduchu o něco výš.

Painter v dusivém prachu zatajil dech, zakryl si tvář paží, aby si ochránil oči, a snažil se vyrovnat svůj let.

Ostatní mu zmizeli z dohledu. Takovou zkázu už jednou zažil. Poznal účinky termobarických náloží, i když ještě neviděl, že by jich někdo použil tolik, aby dokázaly nadzvednout takový kus zemské kůry.

Prvotní oblak dýmu se vznesl výš a vítr ho odvál ke straně, takže se Painterovi opět nabídl výhled na probíhající destrukci. Pod ním se otevřela brána pekel: dýmající jáma vydechující oheň a pach síry.

Na jejích okrajích podléhaly zkáze další části krajiny. Svahy kopců sjížděly dolů a strhávaly s sebou stromy i balvany. Do černého chřtánu proudily říčky a potoky, jen aby je nestvůrná tlama opět vyvrhovala v podobě vodní páry. Zdola však jámu zaplavovala mnohem větší povodeň, která vše měnila ve vroucí toxickou polévku.

Painter konečně srovnal svůj sestup. Pod sebou zahlédl pokroucené ocelové nosníky a plástvovitou betonovou strukturu – jasné známky lidmi vytvořeného podzemního komplexu.

Bratrstvo tu mělo základnu.

I tyto struktury však pomalu mizely v bublajícím bahně na dně jámy. Painter odtrhl pohled od země a podíval se po svých společnících. Všichni tři byli o něco níž – zvládli termální proudy líp než on. Skalní stěna, ke které mířili, zůstala stát, jen byla vyšší, protože se tyčila nad dýmající propadlinou.

„Jdu pro Kat,“ hlásil Monk.

„Dělám si do kalhot.“ To byl Kowalski.

Oba rychle klesali ke Kat, navzdory nepředvídatelným tepelným proudům. Jestli ten skalní útes minou, snesou se do zaplavované jámy vstříc jisté smrti.

Painter se ohlédl na Tuckera a Kaina, kteří mířili k Lise.

I její skalní římsa zůstávala nepoškozená, což se však nedalo říct skoro o ničem jiném v okolí.

Ze skály se nadále řítil vodopád, jenže už pod ním nebyla žádná řeka. Voda padala do stometrové propasti, jejíž dno halil černý kouř. O kousek dál se odlomil obrovský kus skály jako tající ledovec a sjel do hlubin.

Vypadalo to, že i Lisina římsa může každou chvíli povolit. Na několika místech se drolila a objevovaly se na ní pukliny.

To však momentálně nepředstavovalo největší nebezpečí.

Pozměněný tok vodopádu Lisu odkryl – a vystavil ji pohledu obludy, která se krčila na opačném konci římsy.

„Přistanu u ní!“ odvysílal Tucker.

„Kapitáne Wayne, přistaňte nahoře na skále a spusťte dolů lano.“

„To nejde. Už jsem moc hluboko, tam nemám šanci doletět. Můžu dosednout jedině na té římse.“

Možná lhal a hrál si na hrdinu, ale Painter byl opravdu výš a někdo musel připevnit lana, která by dosáhla až k Lise.

„Rozumím,“ odpověděl Painter, ačkoliv nesnášel pomyšlení, že nemůže zamířit rovnou na římsu. „Přistanu nahoře.“

Zpocenou rukou zatáhl za poutko a stočil se doprava. Věděl, že jim dochází čas. Při otočce zahlédl v dálce Srub, zahalený dýmem a žhnoucí rudým ohněm.

Výstřel z pistole přitáhl jeho pozornost zpátky dolů.

Tucker se rychle snášel k římse a pálil z pistole na kovového netvora. V další chvíli však Painter přeletěl okraj skály a bitva mezi člověkem a strojem mu zmizela z očí.

15.03

Tucker potřeboval prostor.

Římsa měla rozměry basketbalového hřiště, přičemž Lisa stála na jednom konci a stroj o velikosti medvěda na druhém. Robot zpozoroval jejich přílet – zvedl k nim svoje obrovské, obsidiánové oči a postavil se jim do cesty.

Tucker vystřelil, ale kulka se neškodně odrazila od kovového pancíře.

Aspoň tím tu obludu zahnal ke straně na dost dlouho, aby stihl zatáhnout za poutka a hladce, i když tvrdě přistát. Nejdřív se skály dotkl patami, vzápětí i špičkami a nakonec se překulil na kolena. Současně zatáhl za dvě pojistky.

První uvolnila padák, který i s provazy a postrojem pleskl o skalní stěnu a odplachtil pryč.

Druhým osvobodil Kaina. Jeho partner doskočil na nohy a se zježenou srstí se obrátil proti robotovi.

Tucker vytáhl druhou pistoli a naznačil Lise, aby zůstala na místě. Stroj se nehybně krčil kousek od něj a studoval novou kořist – to však nepotrvá dlouho.

Lisa měla oči vytřeštěné hrůzou, ale nebála se o sebe. „To dítě upadá do šoku,“ zašeptala.

Tucker se k ní opatrně přesunul a pokynul Kainovi, aby hlídal.

Pes a stroj zůstali ostražitě stát jeden proti druhému.

Lisa byla celá promočená, stejně jako peřinka dítěte. Chlapec už neplakal a jeho pleť získávala namodralý odstín.

Tucker v duchu zaklel.

Podruhé už o něj nepřijdu.

Ozval se šramot – netvor zaútočil. Od zahnutých drápů mu při každém kroku odletovaly jiskry. Řítil se přímo na ně. Tucker pozvedl pistoli, i když si uvědomoval zbytečnost svého počínání. Věděl, že robota nic nezastaví, ale byl připraven nasadit za Amandino dítě vlastní život.

Nebyl sám.

Kain nehybně sleduje, jak se k němu blíží. Páchne po oleji, mazivu a blescích, ale poznává v něm lovce. Protože sám je taky lovec. Vnímá svět stejně jako jeho protivník.

Nabírá vzduch a zkoumá pachy…

Otáčí se po zvuku hlasu a kroků…

Jeho černé oči sledují třepot látky a spletených provazů…

A taky přemýšlí – dává se do pohybu, až když je připravený a je mu jasné, který z oponentů je nejslabší.

Jako teď.

Řítí se na něj – protože je ještě mladý, nový na tomto světě. Je to ještě štěně.

Kain reaguje na útok štěknutím a uhýbá ke straně. Protivník se otáčí a vyráží za ním. Je rychlý a silný, ale zároveň je pořád nezkušený.

Na rozdíl od Kaina.

Nechává se pronásledovat. Jeho tlapy už běhaly po horkém písku, tvrdém asfaltu, prašném sněhu, štěrkových cestách i kluzkém ledu.

Má svého protivníka přečteného; viděl, jak mu při skluzu po římse odlétají od drápů jiskry.

„Kaine!“ volá jeho partner.

Ale Kain v partnerově hlase slyší strach, nikoliv rozkaz.

A tak běží přímo k okraji římsy, pod kterou se otvírá hluboká propast s ostrými skalami. Protivník se valí za ním, s břinkáním kovu o kámen. Kain dorazí k okraji a smykem se zastavuje, i když si přitom bolestně odírá polštářky tlap. Ví, že to dokáže.

Není mladý.

A tohle je kamenný povrch.

Uhýbá ke straně.

Protivník je mladý. Kámen je jeho led.

To se ještě nenaučil.

Kain uskakuje a sleduje, jak tvor klouže kolem něj, nechává za sebou stopy z jisker – a vzápětí přepadává přes okraj.

Protože se nestihl nic naučit.

A teď už se ani nikdy nic nenaučí.

Tucker si klekl a hrdě objal Kaina, který k němu přiběhl. Věděl, že je pes zachránil. Kulky by útok ocelového robota nezastavily. Netvor by je všechny zmasakroval. A Tucker ani Lisa nebyli dostatečně prohnaní, aby obrátili základní instinkty robota proti němu samotnému, ani dostatečně mrštní, aby ho dokázali vylákat na smrt.

Pes přesto strčil Tuckerovi hlavu mezi kolena – žádal o útěchu.

„To je dobré, ty můj kluku. Vedl sis skvěle.“

Kainův ocas však zůstával svěšený.

Tucker věděl, že psi vedou stejně emocionální životy jako většina lidí, v mnoha směrech odlišné, ale o nic méně reálné. A chápal, co Kain cítí. Znali se a nekomunikovali spolu jen gesty a slovními pokyny.

Výčitky svědomí a lítost.

Kain nebyl šťastný, že toho tvora poslal na smrt.

„Musel jsi to udělat,“ řekl Tucker.

To Kain věděl také.

Ale přesto nechával ocas svěšený.

15.06

Služby zdejší železnice se Edwardu Blakeovi ani trochu nezamlouvaly.

Seděl na lavičce v uzavřeném vagónu spolu s tuctem dalších zaměstnanců a strážných z podzemního komplexu. Ujížděli tmavým tunelem, osvětlovaným jen nouzovými lampami napájenými z baterií. Vzdálené dunění výbuchu už dávno odeznělo.

Nebezpečí ale hrozilo nadále.

Zároveň s explozí se přerušila dodávka elektřiny a vlak se zastavil. Jeden z cestujících v uniformě ostrahy zkontroloval tachometr. Urazili něco přes čtrnáct kilometrů. Ke Srubu zbývaly necelé dva.

Edward zavřel oči a promnul si spánky.

„Měli bychom pokračovat pěšky,“ navrhl někdo.

„Co když se zase zapne proud?“

„Tak nebudeme šlapat na koleje.“

„Tady jsme ve větším bezpečí.“

Zavřete už sakra zobáky!

„Ticho!“ vykřikl někdo ze zadní části vagónu. Přesně tím vyjádřil Edwardovy pocity.

Konečně někdo rozumný.

„Poslouchejte,“ dodal tentýž muž.

Vtom to zaslechl i Edward. Tiché, ale neustále zesilující hučení, jako kdyby se za nimi chodbou řítil další vlak. Pak se přidalo i bublání, které okamžitě odhalilo původce zvuku.

Voda.

Edward vstal, stejně jako všichni ostatní, přešel k zadnímu oknu a vyhlédl do tmavé chodby. V pravidelných padesátimetrových rozestupech svítily červené nouzové lampy.

Pak všichni spatřili, jak monstrum daleko vzadu pohlcuje jedno světlo po druhém. Valila se na ně povodeň. Většina lidí začala ječet. Jeden muž se vrhl ke dveřím, s úmyslem utéct.

Blázen.

Edward se chytil rukou za krk a klesl zpátky na lavici. Nechtěl se dívat. Po deseti letech práce v podmořské laboratoři u Dubaje se utopí tady, uprostřed zatracených hor, několik tisíc metrů nad mořem.

I když neviděl, jak příval polyká jednu lampu po druhé a odkrajuje poslední vteřiny jeho života, slyšel blížící se smrt. Dva muži si klekli na zem a modlili se.

To jsou ještě větší blázni.

Po všem, co prováděli ve zdejší laboratoři, Bůh rozhodně jejich prosby nevyslyší.

Hukot zesílil v dunivé burácení a vodní stěna narazila do vagónu. Náraz všechny smetl k zemi, ale zároveň postrčil vlak správným směrem. Jeli trhaně a pomalu, ale pohybovali se!

Lidé se zvedali a chytali se madel.

Štěrbinami v zadní stěně dovnitř stříkala voda, ale uzavřený vagón nabíral rychlost jako kulka v hlavni pušky.

Nikdo nemluvil. Všichni se báli vyjádřit svoji naději nahlas.

I modlitby ztichly. Prosebníci už zase na Boha zapomněli.

Zepředu někdo vykřikl, aby byl slyšet přes řev monstra, které je pohánělo kupředu: „Před námi je sklep! Vidím světlo!“

Tajné depo.

Jeli příliš rychle.

„Je tady ruční brzda?“ zavolal Edward.

Strážný vyběhl do přední části vozu. „Ano!“

Edward se k němu připojil a díval se, jak se řítí ke konci tunelu. Viděl, že před nimi skutečně planou světla, ale jejich zdrojem byla ohnivá výheň.

Strážný pustil brzdu a sedl si.

Edward ho napodobil.

O pár vteřin později vagón vletěl do žhavého inferna. Podzemní labyrint zalévala voda a s řevem se měnila v páru. Všude kolem hučely plameny. Jejich malá vzduchová kapsa stačila jen k tomu, aby se mohli nadechnout ke křiku. A všichni opravdu křičeli, zatímco se pomalu škvařili k smrti.

15.08

Kat objímala kolem krku manžela, který ji nesl lesem pryč od strmého srázu.

Z řady drobných tržných ran, mělkých i hlubokých, se jí řinula krev. Zranění byla živou připomínkou její bitvy s rojem létajících strojů z těch přilbovitých robotů.

Odrážela jejich útoky, když tu se objevili Monk s Kowalským a přiběhli jí na pomoc. Kat zpola seskočila, zpola spadla ze stromu do Monkovy náruče. Posledních několik letounů Monk chytil ze vzduchu do své protézy a rozdrtil je v kovových prstech.

Taková ruka by se Kat taky hodila, jak mu hned řekla.

V uších jí dosud zněla jeho odpověď: To ještě nic nebylo.

Teď prchali před desítkami robotů všech možných typů. Ztráta krve spolu s vyčerpávající bitvou proměnila Katin svět v sérii zamlžených, na okrajích potemnělých výjevů.

Kowalski za nimi pálil po nejdotěrnějších strojích, ale robotů bylo příliš mnoho. Vyrojili se ze zanikající základny jako mravenci ze zaplavovaného hnízda.

„Támhle!“ zavolal Monk na Kowalského, když vyběhli na širokou louku.

Zamířili k příkrému skalnímu výstupku, který nabízel vhodné místo k obraně.

Kat z Monkova náručí sledovala, jak se z lesa přímo k nim valí stovky pronásledovatelů.

Monk s Kowalským ještě zrychlili.

Doběhli ke skále, vysadili na ni Kat a vyšvihli se za ní.

Vzápětí k jejich kamennému ostrůvku dorazil příval kovových oblud, které lezly jedna přes druhou, aby se po zádech svých kolegů dostaly ke kořisti.

Schylovalo se i k dalšímu vzdušnému útoku. Z trávy se vznesla oblaka létajících robotů jako hejno vyplašených vran – pohybovali se v organizované, krásné spirále a čekali, až jich bude dost k finálnímu útoku.

Učí se rychle.

Zdola se k nim vymrštil jeden vířník a zasáhl skálu těsně u Kowalského nohy. Kowalski uskočil, div se nezřítil z druhé strany ostrůvku do masy smrtící oceli.

„Asi už nemá cenu čekat,“ zabručel Kowalski.

Na co?

„Udržíš se na nohou?“ zeptal se jí Monk.

„Ano,“ odpověděla s větší jistotou, než jakou ve skutečnosti cítila.

Spustil ji vedle sebe.

„Drž se mě,“ přikázal jí.

Nikdy se tě nepustím.

Monk uvolnil protézu z pahýlu zápěstí. Jeden prst se dosud vrtěl.

Kat se zamračila. „Co to…?“

Vtom Monk vyhodil ruku vysoko do vzduchu. Kat se podívala za ní, ale Monk jí obrátil hlavu k sobě a přitáhl si ji k polibku. Jejich rty se střetly a splynuly.

Nad hlavou jim práskla hlasitá rána, až z ní Kat zalehly uši.

Monk se odtáhl a usmál se na ni. „Boží ruka, zlato.“

Kat se rozhlédla po louce.

Kolem nich se nic nehýbalo.

Létající roboti těžce popadali na zem jako ocelový déšť.

„Miniaturní EMP,“ vysvětlil Monk. „S účinným dosahem sta metrů.“

Elektromagnetický pulz… využívaný k vyřazování elektroniky.

„Painter mi ho přidal do výbavy po bezpečnostních opatřeních Bratrstva v Dubaji. Napadlo ho, že bychom se ve Srubu mohli setkat s něčím podobným, a chtěl, abychom byli připravení.“

Kowalski se zamračeně poklepal po kapsách a vytáhl doutník. „S takovou robotickou apokalypsou ale určitě nepočítal.“

Kat znovu objala svého manžela kolem krku, zčásti proto, že se ho potřebovala držet, zčásti proto, že chtěla. „Co teď?“

Monk se podíval na hodinky. „No, hlídání dětí mám zařízené na celý večer. Na co bys měla chuť?“

„Na stehy.“

Laškovně povytáhl obočí. „Takže si chceš hrát na doktora, miláčku?“

Kowalski ztěžka dosedl na kámen. „Nechte si to, až budete sami.“

Monk zvedl ruku a sáhl si na ucho – zřejmě něco slyšel z vysílačky, izolované před účinky elektromagnetického pulzu. Široce se usmál. „Blíží se společnost.“

15.25

Gray se odlepil s vrtulníkem od země. Vrtule rozvířily stébla trávy, pod nimiž se leskla smrtící ocel.

Cestou sem už se zastavil pro Painterovu skupinu na skalní římse. Lisa ošetřovala Katina zranění, zatímco Amandino dítě, suché a zabalené do teplé deky, se s křikem dožadovalo dalšího jídla.

Painter se spojil s Národní gardou a objednal několik elektromagnetických bomb, aby vojáci s jejich pomocí zlikvidovali případné zatoulané roboty. Nejdřív ale zavolal prezidentovi a oznámil mu, že se podařilo zachránit jeho vnuka Williama. Bylo taky třeba nějak vysvětlit poslední události v horách, což naštěstí s asistencí prezidentovy vlády nepředstavovalo takový problém.

Některé záležitosti se ale nedaly vyřešit tak snadno.

Seichan tiše seděla na místě druhého pilota a v duchu si pořád přehrávala Robertova slova. Ještě se nevzpamatovala ze šoku způsobeného odhalením identity jejího otce.

Gray k ní natáhl otevřenou dlaň.

Stiskla ji ve své.

Po výbuchu v kryptách pod Srubem utekli z hradu a v panujícím zmatku obsadili vrtulník – ten, kterým sem dopravili Graye. Gray se spojil s velitelstvím Sigmy a jejich prostřednictvím s Painterem. Tak se dozvěděl, že je ředitel tady, jen kousek od něj.

Gray okamžitě zamířil s vrtulníkem nad dýmající propast, která se rychle plnila vodou. Přímo před očima jim vznikalo nové jezero. Při přeletu nad ním si všiml, jak z chodby v polovině srázu vylézá cosi o velikosti tanku. Robot za sebou táhl kabely a chyběly mu rozsáhlé části krunýře – zjevně nebyl dokončen, ale poháněl ho pud přežití.

Stroj se vynořil na slunci jako nestvůrný pavouk opouštějící hnízdo a chvíli se vyhříval v teplých paprscích.

Pak mu však podjely nohy a robot se zřítil do bublající bažiny.

42. kapitola

4. ČERVENCE, 16.10 VÝCHODNÍHO ČASU
NA PALUBĚ LETADLA

Vraceli se do Washingtonu.

Gray seděl stranou od ostatních. Už si navzájem stručně sdělili, co prožili a co zjistili o tomto komplikovaném příběhu, ve kterém figurovala lidská nesmrtelnost, prastaré rody a moderní zbraně. Čím víc podrobností slyšel, tím víc si však Gray připadal nesvůj.

Přisedla si k němu Seichan. Vypadala už zase normálně, i když Gray – patrně jako jediný – dosud viděl kolem jejích očí přepadlé stíny. Postřehl, že se před chvílí v souvislosti s odhalením otcovy totožnosti vůbec nezmínila o jedné podstatné věci: totiž o tom, že její matka možná pořád žije.

Prozatím si chtěla tuto informaci nechat pro sebe a Gray proti tomu nic nenamítal.

„Co se děje?“ zeptala se ho tiše.

„Mám dojem, že nám něco uniká.“ Zavrtěl hlavou a pokoušel se najít správná slova. „Celkový obraz mi připadá… neúplný.“

„Ty na to přijdeš. To je přece tvoje práce. Přiřazovat k sobě údaje, které spolu zdánlivě nesouvisejí, ale ve skutečnosti ano.“

To se snadněji řekne, než udělá.

A tentokrát spolu jednotlivé střípky možná opravdu nesouvisejí.

Zavřel oči, s hlubokým povzdechem se opřel a Seichan si mu položila hlavu na rameno. Jeho ruka se nějak opět ocitla v její. Gray ji jemně hladil palcem po zápěstí. Nikdy si neřekli slova, která by je dovedla až sem, ale oběma to takhle připadalo správné.

Tyhle střípky k sobě bezpochyby patří.

Uvolnil se. Poprvé za několik měsíců se cítil spokojeně – a v tu chvíli v jeho mysli zapadlo všechno na svoje místo.

Prudce se posadil.

Seichan k němu vzhlédla. „Co je?“

„Židovská tradice. Robert to vlastně říkal. Celou dobu jsme se mýlili. Nejde o Ganty… a nikdy o ně nešlo.“

Vstal a spolu se Seichan rychle přešel k Painterovi, který pracoval na svém laptopu.

Sedl si vedle ředitele. „Mohl byste mi ještě jednou ukázat rodokmen Gantů? A budu potřebovat, aby ho Jason Carter zkusil ještě trochu upravit.“

Painter přikývl. Neptal se proč – bylo mu jasné, že Gray na něco přišel.

Ostatní je zvědavě obklopili.

Za pár vteřin se na monitoru znovu otevřelo schéma rozvětveného rodokmenu Gantů s detailními údaji o každé větvi, větvičce i výhonku. Nejhustší nahromadění dat uprostřed představovalo osoby, které nesly příjmení Gant.

O ty se ale Gray nezajímal.

Painter řekl: „Máme spojení s Jasonem.“

Z reproduktorů laptopu se ozval hlas mladého analytika: „Jak vám můžu pomoct, veliteli Pierci?“

„Potřeboval bych přiblížit vnější okraje rodokmenu.“

„Rozumím.“

Schéma se zvětšilo a posunulo tak, že se do středu monitoru dostala vnější galaktická ramena tvořená mlžným oparem genetických vazeb, které se oddělovaly a opět vracely k hlavnímu kmenu, zas a zase, a které se na periférii klanu Gantů splétaly do složitého vzoru. Každý výhonek reprezentoval člena rodiny, který se odtrhl od svých příbuzných a přijal jiné jméno, ale některý z jeho budoucích potomků se po několika generacích opět sňatkem vrátil do rodiny.

„Co konkrétně hledáte?“ zeptal se Painter Graye.

„Zmínil jste se o tom, že tady tušíte přítomnost nějakého vzoru, který nedokážete postihnout.“

„Ano, ale proč na tom záleží právě teď? Robert je mrtvý. S očistou můžeme začít od něj.“

„Robert není problém a nikdy jím nebyl. Považoval se za krále, nebo přinejmenším za vysoce postaveného důstojníka, ale ve skutečnosti byl stejnou loutkou jako všichni ostatní. Rodokmen ho využíval, dokud pro něj měl uplatnění, a pak ho nemilosrdně odstřihl.“

V tu chvíli Grayovi došlo ještě něco dalšího. Poslední kousky skládačky zapadly na místo. „Myslím, že se Robert proti těm neviditelným zákulisním hráčům bouřil už nějakou dobu. To on podle mě varoval Amandu, aby utekla.“

Vzpomněl si na Robertova poslední slova.

Žádný otec by neměl přijít o dceru…

Nemluvil jen o sobě, ale taky o prezidentovi. Robert dobře věděl, jakým peklem člověk prochází, pokud ztratí dceru. Nechtěl, aby jeho bratr trpěl stejně, a tak se pokusil Amandu ochránit.

„Kam tedy tím vším míříte?“ zeptal se Painter.

Gray ukázal na monitor. „Měl jste pravdu. Je tady určitý vzor, ale všichni jsme se na něj dívali s předsudky, z patriarchálního hlediska, ve kterém je rod určován mužskými potomky, protože ti nesou jména svých otců. Právě to je tu zmapováno.“

„A dál?“

„Jenže na genetické kořeny rodiny se můžeme dívat z opačného hlediska. Robert říkal, že Rodokmen údajně sahá ke klanům, které zapudil Mojžíš. Ať je to pravda nebo ne, podle něj prý Rodokmen zachovává jisté židovské tradice.“

Gray se otočil k Lise. „Říkala jsi, že trojšroubovice se předávají potomkům jedině v ženské linii. Z vajíčka do vajíčka, protože se PNA při buněčném dělení přesune do cytoplazmy, a ta se dědí vždycky po matce.“

Lisa přikývla.

„Proto se Rodokmen soustředil výhradně na tuto cestu k nesmrtelnosti a přestal se zabývat ostatními přístupy. Tahle metoda jednak přímo souvisí s rytinami na Kristově holi, ale zároveň se taky hodí pro dosažení jejich cíle.“

„Kterým je?“ zeptal se Painter.

Gray ukázal na monitor. „Zrcadlovým obrazem patriarchálního pohledu na dědičnost je pohled matriarchální. Podle Mišny, nejstarší kodifikace židovských tradic, jste považován za Žida, pokud jste se narodil židovské matce. Na otci nezáleží. Židovství se dědí výhradně v ženských liniích.“

Potřeboval ale důkaz. „Jasone, mohl byste na tom schématu označit zvlášť muže a ženy?“

„Jistě. Údaje už jsou v databázi… Jenom změním algoritmus.“ O pár vteřin později se znovu ozval: „Takhle vypadají mužské linie.“

Na monitoru prozářily celou galaxii modré linky. Objevil se však jasný vzor: většina modré barvy se držela v galaktickém jádru, jen pár výhonků se oddělovalo do mlhoviny okolí.

„A teď ženské linie,“ řekl Gray.

Modré linky zmizely a nahradily je linky červené. Okraje galaxie se rozjasnily růžovou září, která obklopovala Gantův klan jako nějaký oblak.

Painter vydechl. „Skoro všechny vnější linie tvořily ženy.“

Gray se naklonil k monitoru a přejel po jedné lince prstem. „Žena opustí Gantův klan a po několika generacích se její ženský potomek opět vrátí. U mužů k tomu dochází jenom výjimečně.“ Napadlo ho něco dalšího. „Jasone, mohl byste se zaměřit jen na ty vnější větve a podívat se, nakolik se mísí s hlavním klanem Gantů?“

„Okamžik strpení… hotovo. Tady to máte.“

Na monitoru zmizelo vše kromě červené mlhoviny na okrajích. Jasně se ukázal další vzor. Jen pár červených linií se nořilo hlouběji mezi Ganty. Většinou se zdržely na jednu či dvě generace – a opět se vzdálily.

Painter si toho všiml taky. „Jako kdyby čas od času namáčely palec do genetického rybníku a zase odcházely.“ Otočil se ke Grayovi. „Nebo jako kdyby na Gantových parazitovaly. Drží se u rodinného bohatství a moci a pravidelně se na něm přiživují, ale po většinu času žijí samostatně.“ Ukázal na monitor. „Tohle není náhoda. Dělají to schválně a vědomě. Jako plemenný program určený k udržení ženské linie.“

„Ale proč?“ zeptala se Lisa.

Odpověděl Gray: „Nejspíš jde o jediný způsob, jak mohou takovou linii udržet a zabránit jejímu rozmělnění ve světě, kde se jmění předává nejstaršímu synovi a kde většinu moci mají v rukách muži. Přizpůsobily se a začaly parazitovat na konkrétních rodinách. Nezapomeňte, že k Rodokmenu kdysi nepatřili jenom Gantové. Stejně se chovaly k pěti nebo šesti zámožným evropským rodům. S největší pravděpodobností mezi nimi pendlovaly sem a tam, aby se líp zamaskovaly.“

„Nechtěly všechno vsázet na jednu kartu,“ dodal Monk.

Gray souhlasil. „Jenže během let ostatní rodiny vymřely a zůstali jen Gantové. Víme, že se Rodokmen v minulosti snažil přibrat další rody, ale v moderní době, kdy se nikdo nemůže tak snadno schovat a kdy se bohatství často během pár generací rozplyne, se setkávaly se samými nezdary.“

Painter se opřel. Byl o poznání bledší než před chvílí. „Takže se musely spokojit s Ganty.“

„Jenže to k zachování linie nestačí. Patrně vědí, že jejich situace je do budoucna neudržitelná. Myslím, že právě to je smyslem těch experimentů. Hledají způsob, jak uchovat svoji linii, jak ji posílit a jak nakonec dosáhnout nesmrtelnosti.“

Lisa šokovaně vydechla: „Proto se rozhodly pro trojšroubovici. Trojitá šroubovice se předává pouze z matek. A málem uspěly.“

„Myslím, že blízkost úspěchu – spolu s tlakem Sigmy – je přiměly zahájit mistrnou koncovku, která by jim zajistila ještě větší moc.“

„Atentát na prezidenta,“ řekl Painter.

„A zavraždění ministra zahraničí. Rodokmen už měl dost toho uždibování okrajů. Chtěly pohltit rod Gantů jako celek, převzít kontrolu nad rodinou a získat neomezený přístup k celému jmění i moci.“

„Jenže selhaly.“

„Proto bychom se měli bát,“ odtušil Gray pochmurně. „Jejich linie přežila staletí, vysávala jednu rodinu za druhou a ve své honbě za přežitím odvrhla veškerou lidskost.“

„A jsou v tom dobré,“ dodala Seichan, která si patrně vzpomněla na Petru. „Jen tak se nevzdají. Radši za sebou nechají spálenou zemi. Ne z pomstychtivosti – na to jsou příliš chladnokrevné a vypočítavé, ale kvůli tomu, že chaos jim z dlouhodobého hlediska pomůže. A zakryje jejich stopy.“

„Ale jak je najdeme?“ zeptal se Painter.

Gray kývl na červené linky. „Nevědí, že máme zmapovaný jejich rodokmen. Začneme tahat za jednotlivé nitky – a musíme doufat, že některé povolí a zbytek se rozplete sám.“

„Možná vím, jak najít nitky, které půjdou nejsnadněji rozmotat.“ Painter se sklonil k mikrofonu laptopu. „Jasone, dá se z těch vnějších linií určit, které vedou nejdál do minulosti? Jinými slovy, které mají nejbohatší genetické kořeny?“

„To zabere trochu víc času.“

Painter se podíval na Graye. „Podle obrovských databází, které jste viděl ve Srubu, je pro ně minulost důležitá. Co když Rodokmen spojuje moc s genetickým stářím? Čím máte rozvětvenější kořeny, tím větší autoritou disponujete. Jestli se nám podaří vystopovat…“

„Hotovo,“ ohlásil Jason. „Měli byste vidět, jak se některé linie zvýrazňují. To jsou ty s bohatším genetickým zázemím.“

Na monitoru se jednolité červené linky proměnily: některé zeslábly, jiné naopak vystoupily do popředí.

Painter požádal Jasona, aby vybral nejsilnější z nich a vysledoval je k přítomnosti. Takhle se jim snad podaří odhalit nejvlivnější členy současné generace.

Ve schématu vyskočil malý kurzor, který proběhl po nejsilnější linii a zastavil se u jediného jména.

„A do prdele,“ ulevil si Kowalski. Přesně tím vyjádřil pocity všech.

Gray si vzpomněl na digitálně upravený hlas, který mu přikazoval spáchat atentát na prezidenta. Teď měl před sebou osobu, která celou dobu tahala za nitky. Rodokmen neplánoval, že smutek národa využije k prezidentské kandidatuře Robert. Bude to jiná osoba.

A její jméno právě svítilo na monitoru.

Teresa Melody Gantová

Přízeň žalem sklíčeného národa by si získala truchlící vdova. A ta by také převzala funkci po svém zesnulém manželovi.

To ale nebyla ta nejhorší zpráva.

„Řediteli,“ vykoktal Jason, „ona je tady. První dáma dorazila před pěti minutami s vlastním oddílem tajné služby.“

„Cože?“

„Prezident jí zavolal. Za hodinu by se měly na veřejnost dostat zprávy o tom, že přežil atentát, a chtěl, aby se jeho manželka dozvěděla pravdu jako první, přímo od něj. A taky se s ní chtěl podělit o radost z přežití Amandy a toho dítěte.“

„Kde je první dáma teď?“

„Teď je u nich dole, pane. A její agenti… jsou to samé ženy. Měl bych…“

Jeho slova přerušily vzdálené výstřely.

16.55
WASHINGTON, D. C.

Prezident James T. Gant objal svou manželku u nohou dceřina lůžka. Svářela se v něm radost se smutkem – truchlil nad ztrátou bratra, ale ulevilo se mu, že vnuk ve zdraví přežil.

Při zvuku výstřelů z chodby sebou trhl a ohlédl se ke dveřím.

Co se tam sakra děje?

Momentálně byl v místnosti sám s Teresou a spící Amandou. Poslal svého bodyguarda na chodbu, aby rodina měla trochu soukromí.

Uvědomil si, že se dopustil chyby, když spatřil černý sig sauer, kterým mu první dáma mířila na hruď.

„Tereso…?“

Podíval se jí do obličeje a v tu chvíli pochopil, že žena, která před ním stojí, není jeho manželka. Vypadala stejně, ale nebyla to tatáž osoba. Spadla jí maska, pod kterou se objevily tvrdé, studené oči. Zdálo se, že i její rysy se lehce změnily, jako kdyby se díval na voskový odlitek srdečné dívky, která si kdysi získala jeho srdce. Musela to být skvělá herečka.

Stála u nohou Amandiny postele, jako kdyby ji chtěla chránit. „Jimmy,“ řekla. Její hlas byl nyní monotónní, prostý jakékoliv emoce. „Všechno jsi zkazil.“

V tu chvíli mu došla celá pravda. „Patříš k Rodokmenu. Stejně jako k němu patřil můj bratr.“

„Robert byl nula, jen užitečný nástroj, za který jsme se mohly schovat. Nic víc. Nevěděl ani o mé účasti. Naše linie přežije jako vždycky. Máme na to právo. Naše předky vyhnali na poušť – a přesto přežíváme.“

Gant na ni ohromeně hleděl.

„Všechno není ztraceno. Dal jsi nám Amandu. Je svéhlavá a nevypočitatelná, takže se pro Rodokmen nehodí, nicméně i tak je výjimečná. S prvním dítětem jsme neuspěly, ale ona nám jich porodí víc, dokud nenajdeme dívku, která nás opět vyvede z pustin, mocnější než kdykoliv předtím.“

Gant vykročil ke své ženě. Uvědomil si, že hodlají odvézt Amandu, a představil si ženská těla vznášející se v nádržích.

Teresa naopak ustoupila k pelesti postele. Ani na okamžik neztrácela ostražitost. „Ale k tomu, abychom si otevřely cestu do pustiny, kde se budeme moci schovat…“ Namířila mu pistoli do obličeje. „Potřebujeme chaos.“

Například mrtvého prezidenta.

„Sbohem, Jimmy.“

„Sbohem, Tereso.“

Zničehonic se Amanda – která se před chvilkou na posteli za Teresou nepozorovaně posadila – ohnala stojanem od infuze a zasáhla svou matku těžkým podstavcem do hlavy.

Ozvalo se prasknutí kosti a Terese se spustila krev z nosu.

Po tváři se jí na okamžik rozlil nechápavý výraz a vzápětí se zhroutila k zemi.

Jimmy si uvědomil, že přestřelka venku skončila, a vrhl se po zbrani. Než ji ale stačil zvednout, rozletěly se dveře.

Otočil se. V duchu se modlil, aby to byli jeho agenti, kteří odrazili útok Teresiny skupiny.

Dnes neměl svůj den.

Dovnitř vpadly dvě ženy v uniformách a s pozvednutými pistolemi.

Teresiny osobní strážkyně.

Obě ztuhly, když na zemi spatřily nehybně ležící Teresu.

Zakrvavenou chodbou před otevřenými dveřmi proklouzala po kolenou drobná postava. V ruce držela pistoli.

Práskly dva výstřely.

Kulky našly svůj cíl: týly obou agentek.

Vzápětí postava zmizela z dohledu.

Amanda dosud držela stojan od infuze. „Kdo to byl?“

Jimmy si vybavil tvář toho mladého analytika. Nevzpomínal si na jeho jméno, ale jednou věcí si byl jistý.

„Můj nový nejlepší kamarád.“

43. kapitola

12. ČERVENCE, 10.10 VÝCHODNÍHO ČASU
WASHINGTON, D. C.

Painter stál u nohou Amandiny postele v Univerzitní nemocnici George Washingtona a jednou rukou objímal Lisu, která právě studovala výsledky Amandiných vyšetření. Matka se synem tu byli hospitalizováni celý týden – převezli je sem krátce po oznámení prezidentova zázračného uzdravení.

James Gant byl ve stejné nemocnici, jen o dvě patra výš, ve vlastním křídle, kde se naoko zotavoval po náročné operaci. Přístup k němu měli pouze lidé, kteří znali pravdu. Totožnost střelce zůstávala neznámá, což podněcovalo řadu spekulací a konspiračních teorií.

Zkázu Gantova sídla v Jižní Karolíně se podařilo utajit – napomáhala tomu i bezletová zóna nad širokým okolím. Podle oficiální zprávy v horách došlo k přirozenému propadu terénu, který způsobil otřes půdy a následný únik a explozi plynu ve Srubu. Zpráva o hrdinské smrti Roberta Ganta – který údajně uhořel, když se pokoušel zachraňovat životy ostatních – pomohla odvrátit pozornost od pravdy. Pečlivě vybraný oddíl Národní gardy, jehož členové museli závazně slíbit mlčenlivost, pokračoval v odklízení mrtvých robotů z okolní krajiny.

Lisa konečně spustila ruku s lékařskou dokumentací.

„Spokojená?“ zeptal se Painter.

„Všechno se zdá být v pořádku.“

Lise se nechtělo přenechávat péči o dítě někomu jinému – cítila za ně osobní odpovědnost, i když ho teď ošetřoval tým genetiků, alergologů a dětských lékařů. Mladý organismus se zbavoval zbytků PNA, takže se z novorozence stával normální chlapec. Případné další alergické reakce budou pečlivě sledovány a hned v zárodku potlačeny.

Kromě Lisy chlapce nechtěl opouštět ještě někdo další.

„Kdy odjíždíte?“ zeptala se Amanda, která právě kolébala spícího syna v náručí.

U postele seděl Tucker s velkým plyšovým psem – dárkem pro dítě. „Zítra ráno. Jedeme s Kainem do Ruska.“

Kain k němu natočil jedno ucho, ale nezvedl hlavu z přikrývky na posteli, odkud sledoval každý záchvěv v obličeji spícího dítěte a občas zavětřil směrem k jeho dupačkám.

„Jestli se někdy dostanete do Charlestonu, nezapomeňte nás navštívit.“

„Spolehněte se.“ Tucker vstal, políbil si špičky prstů a jemně se jimi dotkl chlapcovy hlavičky.

Amanda si přesunula dítě na jednu ruku a druhou paži zvedla k Tuckerovi. Tucker jí vyšel vstříc, ale objal ji jen krátce – nebo to tak aspoň chtěl udělat. Amanda ho u sebe s tvrdohlavostí všech Gantů podržela podstatně déle. Nakonec ho políbila na tvář. „Děkuji.“

Narovnal se a viditelně zrozpačitěl.

Painter s Lisou se taky rozloučili a Lisa si odešla promluvit s lékaři.

Painter se ještě jednou pokusil Tuckera přemluvit. „Sigmě byste se oba hodili. Čeká nás spousta práce, než vykořeníme celý Rodokmen.“

To byla pravda, i když dělali velké pokroky. Z Jasonovy databáze získali mnoho konkrétních jmen a komplikované předivo vazeb splétané po tisíciletí se začínalo trhat. Gray měl pravdu, když poznamenal, že v současnosti je těžké někam se schovat. Bílá místa z map téměř zmizela a novodobé pustiny nabízely mnohem menší úkryt.

Painter si byl jistý, že Bratrstvo skončilo.

„A určitě přijdou nové krize,“ naléhal. „Potřebujeme někoho s vašimi schopnostmi.“

Tucker se pousmál. „Díky za nabídku, ale nechci. Nikdy jsem nebyl dobrý týmový hráč. Ale kdybyste mě někdy potřeboval, máte moje číslo.“ Otočil se a vykročil i s Kainem pryč.

Painter za nimi zavolal: „Moment! Nemám žádné číslo.“

Tucker se ohlédl a usmál se ještě víc. „Něco mi říká, řediteli, že pokud mě někdy budete potřebovat, najdete si mě.“

Měl pravdu.

Painter místo rozloučení zvedl ruku a Tucker vzápětí zašel za roh. Jako poslední zmizel Painterovi z očí Kainův ocas – pes jím radostně vrtěl, natěšený na příští dobrodružství.

Painter věděl, že je nevidí naposled.

Konečně se k němu připojila Lisa. „Jsi připravený?“

To si piš.

Ruku v ruce vyšli z nemocnice na jasné denní světlo. U chodníku čekal kočár tažený koňmi a ozdobený Lisinými oblíbenými chryzantémami s okvětními plátky barvy tmavého karmínu se zlatým lemováním.

Dostatečně velkou zásilku této vzácné odrůdy zařídil Jason, zatímco Kowalski dostal za úkol obstarat kočár. Celý týden odcházel z práce se stejným žertem: Jdu řešit ňáký koniny.

Lisa poznala svoje oblíbené květiny a okamžitě pochopila, že se něco děje.

„Paintere…?“ řekla varovně.

Doprovodil ji ke kočáru a pomohl jí nastoupit. Pak si klekl na schůdek a zvedl dlaň s malou sametovou krabičkou.

Lisa si zakryla ústa dlaní. „Ne!“

„Ještě jsem se ani nezeptal.“

Spustila ruku a rozzářila se. Do tváří se jí nahrnul ruměnec stejného odstínu jako květinová výzdoba. „V tom případě ano, ano, ano…“

Zvedla ho k sobě a přitiskla svá ústa na jeho. Chvíli se se smíchem líbali, ale za okamžik zvážněli a dlouze se objali. Mlčky, beze slov si slibovali, že už se nikdy neodloučí.

Ještě ale bylo třeba vyřídit jednu záležitost.

Lisa si sedla do kočáru, přitáhla Paintera vedle sebe a upřeně se na něj zadívala. „Chci děti… jen aby bylo jasno.“

„Já věděl, že tě nemám žádat o ruku těsně po návštěvě u Williama.“

„Myslím to vážně.“ Zvedla vztyčené prsty. „Aspoň dvě.“

Painter se jí podíval na ruku. „Uvědomuješ si, že máš zvednuté čtyři prsty?“

12.20

Kat ztěžka klesla na pohovku a sundala si sluneční brýle i tenký šátek, který zakrýval její holou hlavu. Stehy po celém těle ji svědily jako čert. Přivádělo ji to k šílenství.

Monk vešel do bytu o několik minut později. V náručí nesl Penelope, která spala jako dřevo.

„Co malá?“ zeptal se.

„Už je v postýlce. Donesl jsi kočárek?“

„Ten může zůstat v autě. Jestli někomu bude stát za to, aby kvůli němu rozbíjel okénko, ať si ho klidně vezme. Nádavkem si může odnést i balík pemprsek.“

Uložil Penelope do postele v dětském pokoji, vrátil se ke Kat a s hlasitým povzdechem si sedl vedle ní.

Kat si přejela dlaní po temenu a najednou jí do očí vhrkly slzy.

Monk si ji k sobě přitáhl. „Co se děje?“

„Jen se na mě podívej. Jsem samé stehy a strupy a nemám vlasy. Všiml sis, jak se na mě v parku dívali?“

Upřeně se jí zahleděl do očí. „Jsi krásná. A jestli ti vadí, jak teď vypadáš, vlasy ti zase narostou a plastický chirurg slíbil, že ti nezůstanou skoro žádné jizvy.“

Na podtržení svých slov ji jemně políbil na rty.

„A kromě toho, holá hlava je sexy,“ dodal a pohladil se po lysé lebce.

„U tebe ano,“ připustila Kat a otřela si slzy.

Několik dlouhých, poklidných minut si leželi v náručí.

„Slyšel jsem, že jsi mluvila s Painterem,“ řekl Monk. „Víš jistě, že mu to nevadí?“

Kat s hlavou přitisknutou k jeho hrudi přikývla a ospale zahučela: „M-hm.“

„A tobě?“

Jeho vážný tón ji přiměl k tomu, aby se na něj podívala. „Já vím, že jsem právě brečela kvůli svým zraněním, ale…“

Zahanbeně se odvrátila.

„Ale i tak se ti to líbilo,“ doplnil Monk. „Užívala sis, že můžeš pracovat v terénu.“

„Ano. Zvlášť s tebou. Byli jsme skvělý tým.“

Usmál se. „Tak to vypadá, že se vracím do Sigmy. Někdo tě přece musí tahat z bryndy.“

Oplatila mu úsměv.

„A když už mluvíme o věcech, ve kterých jsme skvělí…“ Přitáhl si ji na klín a Kat ho objala nohama kolem pasu. „Jestli chceš pádný důkaz toho, jak jsi krásná…“

Mírně se pohnul.

Kat povytáhla obočí. „Páni.“

15.30

Prezident James T. Gant seděl v kolečkovém křesle a nechal se tlačit zdravotní sestrou. Doprovázeli ho dva agenti tajné služby.

„Vaše manželka odpočívá a nic jí nechybí,“ ujistila ho sestra, když dospěli k soukromému pokoji, střeženému dalším agentem.

„Děkuji, Patti,“ poděkoval Gant. „Rád bych jel dovnitř sám, jestli vám to nevadí.“

„Jistě, pane prezidente. Kdybyste něco potřeboval, zazvoňte na sesternu.“

Strážný otevřel dveře a James vjel do místnosti. Všechny agenty nechal stát venku. Jakmile se za ním zavřely dveře, vstal a přistoupil k posteli.

Teresa měla za sebou dvě operace. Podle oficiální verze utrpěla zranění při automobilové nehodě. Lékaři jí vyspravili roztříštěnou lícní kost a otevřeli jí lebku, aby zastavili vnitřní krvácení. Před oběma zákroky ho varovali, že jeho manželka utrpěla těžké poškození mozku a že patrně zůstane ve vegetativním stavu, dost možná už navždy.

James však sehrál roli žalem zlomeného manžela, který udělá cokoliv, aby jeho žena přežila, a obě náročné, bolestivé operace si vymohl.

Teď se díval na její oholenou hlavu, na hadičky vystupující z každého tělního otvoru i na ztěžklá, přivřená víčka.

„Vypadáš hrozně, Tereso,“ řekl a sedl si na kraj postele. „Lékaři mi vysvětlili rozdíl mezi vegetativním stavem a kómatem. V kómatu je člověk v naprostém bezvědomí, zatímco ty máš vědomí částečně zachované. Prý je docela pravděpodobné, že mě slyšíš. Rozhodně v to doufám.“

Pohladil ji po ruce.

„O trvalém vegetativním stavu se mluví v případě, že stav zůstane beze změny víc než rok. Mohu tě ujistit, že se k tomuto milníku dostaneme. Vybral jsem pro tebe soukromou nemocnici v Charlestonu. Samozřejmě ji vlastní rodina Gantů. A tam se postarají o to, abys takhle zůstala navždy, i kdyby tě museli znovu operovat. Už nikdy se neprobudíš.“

Konejšivě jí stiskl ruku. „A pokud jde o ty projekty na prodloužení života, které jsi řídila, mám dojem, že tvůj zdrcený manžel použije všechny vaše výsledky, aby tě v tomhle stavu udržoval rok za rokem.“

Vzpomněl si na to, co slíbil Painteru Croweovi, pokud se zjistí, kdo ublížil jeho rodině: Nechci žádnou rychlou smrt. Nechám je trpět, jako ještě nikdo netrpěl. Změním jejich život v peklo na zemi.

James T. Gant uměl držet slovo.

Vstal, ale ještě se ke své ženě sklonil a políbil ji na čelo. Přitom si všiml, jak jí z koutku oka stéká velká slza. „Vítej v pekle, Tereso.“

21.30
TAKOMA PARK, MARYLAND

Gray domyl nádobí od večeře a vyhlédl z okna na zadní dvorek. V protějším koutě stál mezi přerostlými růžovými keři tmavý altán, schovaný ve stínu koruny třešně.

Všiml si, že se uvnitř cosi hýbe. Přeskupily se tam stíny a v nich se zaleskl ocelový zip bundy.

V altánu přecházela Seichan, neklidně, ale zároveň zamyšleně. Věděl, co ji trápí.

Slova umírajícího.

Uslyšel za sebou kroky. Po schodech z prvního patra sešla noční sestra Mary Benningová.

„Uložila jsem vašeho otce,“ oznámila. „Když jsem vycházela ze dveří, už pochrupoval.“

„Díky.“ Gray postavil poslední talíř na odkapávač. „Dnes večer se zdál být docela v pohodě.“

„Je klidnější,“ souhlasila Mary a usmála se. „Chyběl jste mu. Ale je moc tvrdohlavý, než aby to přiznal.“

O tom se s ní Gray nemohl hádat.

Přesto si vzpomněl na zvláštní událost, ke které došlo, když se vrátil z poslední akce. Vstupoval dovnitř připravený na nejhorší – přece jen byl pryč skoro týden. Jeho otec ale seděl v kuchyni a četl si sportovní rubriku v novinách. Když si všiml Graye, prohlédl si ho od hlavy k patě, jako kdyby něco hledal, a položil mu odměřenou, ale zároveň podivně bystrou otázku.

Dostals je?

Gray po pravdě odpověděl: Dostal, tati. Všechny.

Otec mohl mít na mysli různé věci a jeho otázka se dala vykládat všelijak, zvlášť vzhledem k postupující demenci.

V každém případě však vstal od stolu a objal Graye, jako kdyby mu mlčky děkoval za to, že vykonal pomstu, na niž starý pán už nestačil.

Dnes ráno jeli všichni společně, jako rodina, k matčinu hrobu a cestou domů jim otec vyprávěl příhody z manželství. Dokonce i Kenny se ke Grayovi začal chovat uvolněněji a kamarádštěji. Ještě překvapivější bylo, že se rozhodl prodloužit svůj pobyt o další dva měsíce. Prý bude vyřizovat pracovní záležitosti prostřednictvím videokonferencí.

K jeho rozhodnutí mohla přispět skutečnost, že se tu seznámil s nějakou dívkou.

Dnes večer s ní měl rande.

Mary ukázala k zadním dveřím. „Užijte si večer. Prý bude vidět meteorický roj. Jestli se váš otec vzbudí, mám pro něj nahraný baseballový zápas. To ho vždycky ukonejší. Pokud tedy nehrajou Yankees, to se potom nezná.“

Gray se usmál. „Díky, Mary.“

21.45

Seichan stála v temném altánu, ponořená do myšlenek, a čekala. Byla příjemně teplá noc, všude kolem cvrkali cvrčci a v křovinách i korunách stromů poblikávaly světlušky.

Dívala se na dům a uvažovala, kým by asi byla, kdyby vyrostla tady. Představila si šťastné dětství s vysvědčeními, rozbitými koleny a prvními polibky.

Budu někdy sama sebou?

Prsty si pohrávala se stříbrným dračím přívěskem na krku a připomínala si poslední slova Roberta Ganta.

Tvoje matka unikla… přežila…

Během uplynulého týdne jim postupně uvěřila.

I když ji to pomyšlení děsilo.

Ani otcova smrt pro ni nebyla ničím horším než mírnou, tupou bolestí. Neznala ho a vlastně ho ani nikdy poznat netoužila. Vychovala ji matka. Slovo otec pro ni v dětství nemělo žádný význam. A hluboko uvnitř v ní pořád plál vztek kvůli hrůzám, které musela přetrpět, aby z ní udělali zabijáka. Co za otce dopustí, aby se něco takového stalo s jeho dcerou?

Nakonec jí však Robert Gant věnoval mnohem významnější dar než otcovství: naději.

Nevěděla, jak s tímto darem naložit.

Zatím.

Ale časem na to přijde… když jí někdo pomůže.

V zadních dveřích se objevila Grayova silueta; rýsovala se na pozadí teplého kuchyňského světla. Ráda ho sledovala, když o tom nevěděl. Všímala si u něj občasných chlapeckých záblesků i rysů obou rodičů, kteří ho oba milovali, byť každý úplně jiným způsobem.

I on zabíjel – ale nebyl jako ona.

Ona byla stroj, on člověk.

Vzpomněla si na tu dívku v Burdž Abádí, kterou zlomili a proměnili v monstrum. I z Petry vychovali netvora.

Sama byla stejná jako ony.

Co na mně vidí, že mu to stojí za to?

Gray přešel přes dvorek. Cestou vyplašil několik světlušek a po temném nebi nad ním se mihla padající hvězda. Zastavil se před ní. Ve tmě byl pouhým stínem.

Zachvěla se.

Něco v ní viděl – a ona mu musela důvěřovat.

Natáhl k ní ruku.

Nabízel jí všechno.

A Seichan přijala.

Epilog

Krčí se na skále osvětlené slunečními paprsky a dobíjí solární baterie.

Poslouchá, jestli se neblíží nebezpečí, ale slyší jen hučení vody na kamenech a volání okřídlených tvorů. Sleduje, jestli se kolem něco nehýbá, ale vidí jen pohupování trávy a chvění listů. Rozhlíží se po tělesném teple, ale vnímá jen teplo zahřátých skal.

Prochází svoje vzpomínky a analyzuje je, zatímco v něm sluneční svit hasí hlad. Cítí, jak vteřinu za vteřinou sílí.

Byl napojený na ostatní a poslouchal, jak se jejich sborové volání vytratilo do nicoty.

To ticho ho ohlušuje.

A v něm se objevil nový vzorec.

KONEC.

Ví, že se musí pohybovat. Zastavit se je KONEC.

To nechce.

Zvedá se na silných pístech končetin zakončených zahnutými drápy a vrací se do hlubokého stínu lesů, kde si ho nikdo nevšimne.

Je sám.

Naučí se nové vzorce chování a přizpůsobí se.

Musí přežít.

Autorova poznámka pro čtenáře:
Pravda nebo fikce?

Dobrý hráč pokeru se snaží nikdy neodkrývat karty. Drží si je těsně u hrudi a ze všech sil tají, jestli mu přišla vítězná kombinace, nebo jen blufuje. Spisovatel se chová podobně: rozmlžuje hranici mezi realitou a fantazií. Na konci každé knihy ale obvykle činím výjimku, pokládám karty na stůl a ukazuji, co je pravda a co ne.

U této knihy udělám totéž, ale tentokrát si vezmu na pomoc řadu videí z internetových stránek, kde se čtenáři mohou podívat přímo na zdroje, jež inspirovaly události popisované v románě.

Musím ale začít varováním: jestli se vydáte po této cestě, zejména pokud jde o videa, je možné, že už nikdy nezapomenete na to, co jste viděli. Dál čtěte na vlastní odpovědnost.

Takže začínáme.

Psi. První popud k napsání knihy představují ruské pokusy ze 40. let 20. století prováděné na psech. Experimenty nakonec vedly k vývoji prvního umělého srdce a plicního ventilátoru, ale pro milovníky psů je obsah archivního videa krajně znepokojivý, takže si dobře rozmyslete, jestli se na ně podíváte. Ve videu uvidíte to co Amanda v dubajské laboratoři – jenže s člověkem.

http://www.archive.org/details/Experime1940

Když už mluvíme o psech, zaměřme se na skutečné hrdiny: vojenské psy. Vše v této knize, od vest po seskoky padákem se psy, je skutečnost. Vynikajícím zdrojem se mi stala kniha The Dogs of War Lisy Rogakové. Několik scén jsme sledovali z Kainova pohledu. I zde jsem se snažil o maximálně přesné zachycení toho, jak psi vnímají svět – k tomu mi pomohla fantastická kniha Alexandry Horowitzové Inside of a Dog.

Somálsko. Část románu se odehrává v Somálsku mezi piráty. Dějiny i současnost země vypadají tak, jak popisuji. Krátce poté, co jsem dokončil scény ze záchrany prezidentovy dcery společnou akcí Sigmy a SEALů, dokonce vyšlo najevo, že realita je ještě barvitější než beletrie. V lednu 2012 vysvobodil tým SEALů z rukou somálských pirátů jednu Američanku a jednoho Dána. Ačkoliv mám za to, že zachráněná žena nebyla dcerou prezidenta.

Román se rovněž zmiňuje o tématu dětských vojáků. Uváděné podrobnosti jsou bohužel pravdivé. Podstatná část informací je založena na knize A Long Way Gone: Memoirs of a Boy Soldier od Ishmaela Beaha, s nímž jsem se i setkal osobně a krátce jsme spolu hovořili.

Krátce po dokončení mé knihy se na internetu objevilo dojemné video věnované této problematice, s názvem KONY 2012:

http://www.kony2012.com/index.html

Dubaj. Zmiňuji se tu o mnoha turistických atrakcích a napadlo mě, že se s vámi podělím o několik videí, abyste mohli lépe ocenit popisované zázraky architektury.

V románu hrají důležitou roli Palmové ostrovy. Zde je odkaz na video, které zachycuje, jak je toto umělé souostroví vidět z vesmíru:

http://youtu.be/01Xclgws7n8

Zmíněno je i souostroví Svět:

http://youtu.be/7eUcRjo9Yv4

Pár dalších architektonických zázraků je dosud v časných stadiích výstavby: podmořský hotel Hydropolis (http://dai.ly/9qqx4S) a plovoucí ledová socha Blue Crystal (http://www.blue-crystal.de/bc_base_uk.html).

A co rotující div Burdž Abádí, Věž věčnosti? Je taková stavba technicky proveditelná? Je – jenže stojí na pevnině, nikoliv na ostrově. Tohle video je prostě úžasné:

http://youtu.be/q082y8In-ik

A Utopie? Návrh a technické provedení umělého hlubokomořského ostrova jsou založeny na reálných postupech a na skutečně existující ropné plošině Hibernia. Pokud se podíváte na její základnu určenou k lámání ledů, možná vám dojde, kde se vzal tvar Utopie. Podívejte se sem:

http://www.solarnavigator.net/oil_rigs.htm

A nakonec musím potvrdit, že Palazzo Versace opravdu nabízí chlazené pláže.

Robotika. DARPA i jiné laboratoře po celém světě vskutku postupují mílovými kroky na poli neurorobotiky. V tomto románu popisuji propojení neuronů z mozkové kůry s malými roboty. Jak daleko jsme v takových experimentech pokročili? Podívejte se na následující videa z různých světových univerzit a posuďte sami.

Na tomto řídí potkaní mozky malá vozidla:

http://io9.com/5288834/first-real-cyborg-a-robot-controlled-by-a-living-brain

A potkani nikdy nebudou spokojení, dokud nezačnou létat se stíhačkami, což taky činí:

http://youtu.be/nXncJZCMogO

Ještě znepokojivější jsou nicméně robotické roje, tedy skupiny robotů, kteří koordinují postup, aby dosáhli společného cíle. Jako například vyhlazení lidstva. První video zachycuje roj operující na zemi:

http://youtu.be/QUHnOrJ5cE

Další je naprosto fascinující a zároveň děsivé. Jde o létající robotický roj:

http://youtu.be/YQIMGV5vtd4

V knize představuji i několik nestvůrných robotických čtvernožců. Pokud se chcete podívat na takový stroj v rané fázi vývoje, mohu vám nabídnout projekt DARPY na konstrukci robotického geparda. Zhlédněte video až do konce, abyste viděli, jak rychle tihle roboti dokážou běhat, a zamyslete se nad výše uvedenými odkazy. Sladké sny!

http://bit.ly/HVXiSn

Rudý trh. Román věnuje značnou pozornost zločinům kolem obchodování s orgány, včetně věznění lidí, kterým jsou následně kvůli zisku odebírány poptávané tkáně. Podstatná část děsivých podrobností pochází ze čtivé a poučné knihy Scotta Carneyho The Red Market.

Věda a nesmrtelnost. Veškeré vědecké údaje o posledních teoriích dlouhověkosti jsou kupodivu založeny na faktech. Podstatnou část námětů pro román jsem získal z četby, poslechu a sledování Raymonda Kurzweila. Zadejte si jeho jméno do googlu a budete unešeni.

Za mnohé rovněž vděčím dílu Aubreyho de Greye a jeho knize (napsané s Michaelem Raem) Ending Aging: The Rejuvenation Breakthroughs That Can Reverse Human Aging in Our Lifetime. Téma sedmi smrtících poškození, k nimž při stárnutí dochází, je převzato právě z této práce.

Také se mi velice líbil pohled Jonathana Weinera, shrnutý v díle Long for This World.

Další vědec, o jehož práci se v románu zmiňuji, je Sebastian Seung a jeho výzkum na MIT, který se týká mapování synapsí v lidském mozku. Zde je odkaz na jeho internetovou stránku, kde najdete i několik skvělých videí:

http://connectomethebook.com/

Ve své knize jsem se dotkl i otázky vytváření virtuálního mozku neuron po neuronu. Tento projekt je skutečný, nazývá se Blue Brain Project a probíhá na Brain Mind Institute École Polytechnique ve švýcarském Lausanne (jestli jste si pustili první video robotického roje uvedené výše, víte, čeho už dosáhli).

A nakonec: je možné vytvořit trojitou šroubovici DNA? Ano, a týmu na Kodaňské univerzitě se to i podařilo. V časopise Scientific American najdete vynikající článek nazvaný „A New Molecule of Life“ (vyšel v prosinci 2008), který vysvětluje, jak mocným nástrojem se PNA může stát nejen při prodlužování života, ale i při proměně lidstva.

Dějiny nesmrtelnosti. Jedním z odrazových můstků tohoto románu je překvapivě přesný biblický odhad limitů lidského věku. V knize Genesis se píše zcela jasně, že se člověk může dožít maximálně 120 let. V roce 1961 dospěl doktor Leonard Hayflick k přesně stejnému číslu na základě studia genetiky, telomer a buněčného dělení. Je to jen náhoda? Nevím, ale z tohoto semínka vyrostl přinejmenším můj román – pokud ne přímo strom života.

Legenda o holi svatého Patrika a její souvislosti s nesmrtelností a Ježíšem Kristem skutečně existuje.

Zmínil jsem se o dalších historických/bájeslovných odkazech na strom života – od Bible přes epos o Gilgamešovi až po hinduistické védské prameny. Tyto příklady jsou všechny citovány přesně, stejně jako souvislosti s velkou potopou. Ve skutečnosti jsem se však tohoto fascinujícího tématu jen letmo dotkl. Více podrobností najdete v knize Waltera Parkse Immortal Again: Secrets of the Ancients. I zednářská kresba tří mužů držících se za ruce je skutečným obrázkem z archivů, ačkoliv pochybuji, že s ní má cokoliv do činění nějaký Rodokmen.

Tím jsme opsali celý kruh a vracíme se k ústřední otázce, kterou můj román klade: Kráčejí už dnes mezi námi nesmrtelní?

Podle mého názoru rozhodně ano.