Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2014

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2013 by James Czajkowski

All rights reserved.

Z anglického originálu The Eye of God

(Published by HarperCollins Publisher, New York)

přeložil © 2014 Zdík Dušek

Redakce textu: Zuzana Pokorná

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

Grafická úprava obálky © 2014 Bohumil Fencl

První elektronické vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7461-980-9 (ePub)

ISBN 978-80-7461-981-6 (mobi)

Tátovi,

který nám dal křídla… a celé nebe, abychom vzlétli

Rozdíl mezi minulostí, současností a budoucností je pouze

neústupně přetrvávající iluze.

– ALBERT EINSTEIN

PODĚKOVÁNÍ

Mohl bych popsat bezpočet stran, abych se pokusil vyjmenovat všechny způsoby, jimiž mi níže uvedení lidé pomohli při vzniku této knihy. Každé jméno si zasluhuje vlastní oslavné provolání, ne-li fanfáru celé žesťové sekce. Tak se do toho pusťme. Nejdřív musím poděkovat prvním čtenářům, editorům a některým z mých nejlepších přátel: Sally Barnesové, Chrisi Croweovi, Lee Garrettovi, Jane O’Rivaové, Dennymu Graysonovi, Leonardu Littleovi, Scottu Smithovi, Judy Preyové, Willu Murrayovi, Caroline Williamsové, Johnu Keesovi, Christianu Rileyovi a Amy Rogersové. A jako vždy patří zvláštní poděkování Steveu Preyovi za krásné mapy (teď i v minulosti)… a Cherei McCarterové za všechny ty úžasné chuťovky, které se objevují v mé e-mailové schránce. A Carolyn McCrayové, která rozdává inspiraci stejně dobře jako úkoly v souvislosti s různými detaily… Davidu Sylvianovi za to, že svede všechno, oč je požádán, a že zajišťuje, abych neustále předkládal to nejlepší digitální menu. Averymu a Josii Limovým děkuji za pomoc se všemi lingvistickými oříšky, Shawně Coronadové a všem ve Fermiho národní laboratoři (Fermilabu) za to, že mi umožnili prohlídku jejich úžasného zařízení, kde jsem se nechal inspirovat a směl jsem klást hloupé otázky. Všem v nakladatelství HarperCollins děkuji za to, že mě vždycky podrželi: Michaelu Morrisonovi, Liate Stehlikové, Danielle Bartlettové, Kaitlyn Kennedyové, Joshi Marvellovi, Lynn Gradyové, Richardu Aquanovi, Tomu Egnerovi, Shawnu Nichollsovi a Aně Marii Allessiové. Nakonec samozřejmě vyjadřuji zvláštní poděkování lidem, bez nichž by tato kniha nevznikla: mé editorce Lysse Keuschové a její kolegyni Amandě Bergeronové; Laurii McGeeové za pozorné redigování textu; a mým agentům Russu Galenovi a Dannymu Barorovi (a jeho dceři Heather Barorové). Jako vždy musím zdůraznit, že všechny případné chyby (jichž, jak doufám, není příliš mnoho) ve faktech i detailech v této knize padají výhradně na má bedra.

POZNÁMKY Z HISTORICKÝCH PRAMENŮ

Co je vlastně pravda? V případě minulosti jde o nečekaně obtížnou otázku. Winston Churchill kdysi prohlásil, že dějiny píší vítězové. Je-li tomu tak, jakému historickému dokumentu lze opravdu věřit? Písemné záznamy sahají jen nějakých šest tisíc let do minulosti, a týkají se tedy pouze těch nejposlednějších lidských kroků na této planetě. Navíc jsou plné mezer, které mění dějiny v roztřepený gobelín prožraný od molů. Nejpozoruhodnější je, že se v mezerách ztratila řada největších dějinných záhad, které čekají na znovuobjevení – včetně událostí kolem zásadních historických posunů, těch vzácných okamžiků, které mění celou civilizaci.

Jeden takový okamžik nastal v roce 452 n. l., když se severní Itálií prohnaly ničivé hordy hunského náčelníka Attily a nechávaly za sebou jen zkázu. Řím byl před touto barbarskou silou v podstatě bezbranný a čekal se jeho pád. Papež Lev I. vyjel z Říma a setkal se s Attilou na březích jezera Garda. Mluvili spolu v soukromí, bez jakéhokoliv písemného záznamu o jejich rozhovoru. Attila následně se svými barbary nechal Řím na pokoji a rychle opustil Itálii.

Proč? Co se na té schůzce odehrálo, že si Attila nechal mezi prsty proklouznout jisté vítězství? Historie nenabízí žádnou odpověď.

Pokračujte v četbě, chcete-li zjistit, jak blízko jsme se dostali k vlastnímu zničení a okamžiku, kdy osud západní civilizace balancoval na ostří Božího meče.

POZNÁMKY Z VĚDECKÝCH PRAMENŮ

Co je realita? Jde zároveň o tu nejjednodušší i nejsložitější otázku, která v průběhu let mátla filozofy i fyziky. Platón ve své Republice popisuje skutečný svět jako pouhý mihotavý odlesk na stěně jeskyně. Zvláštní je, že o tisíce let později vědci opsali celý kruh a vrátili se k podobnému závěru.

Stránka, na které jsou zapsána tato slova (nebo elektronická čtečka ve vašich rukách), se skládá z větší části z prázdna. Když nahlédnete do hlubin zdánlivě pevné hmoty, zjistíte, že se realita skládá z atomů a ty jsou zase složeny z malého kompaktního jádra, ve kterém jsou protony a neutrony a kolem něhož se rozkládají prázdné slupky s několika obíhajícími elektrony. I tyto částice však lze dále dělit: na kvarky, neutrina, bosony a tak dále. Pustíte-li se ještě hlouběji, vstoupíte do bizarního světa obývaného pouze vibrujícími strunami energie, které snad mohou být skutečným zdrojem ohně, jenž vrhá Platónovy mihotavé stíny.

Se stejnými podivnostmi se setkáte, jestliže se vydáte opačným směrem, k noční obloze, do prostoru, jehož rozlehlost je mimo jakoukoliv představivost, do neohraničené prázdnoty poseté miliardami galaxií. A i tento obrovský vesmír může být jen jedním z mnoha, který se rozpíná do multiverza. A co náš vlastní vesmír? Nejnovější hypotéza praví, že vše, co vnímáme, od nejtitěrnější vibrující struny energie po mohutnou galaxii rotující kolem černé díry, která trhá realitu na kusy, možná není nic jiného než trojrozměrný hologram a že všichni žijeme ve vytvořené iluzi.

Je to možné? Měl Platón celou dobu pravdu, že jsme slepí ke skutečné realitě a že známe jen mihotavý stín na stěně jeskyně?

Otočte další stránku (je-li to stránka) a nalezněte děsivou pravdu.

PROLOG

LÉTO 453 N. L.

STŘEDNÍ UHRY

Král ve své manželské posteli umíral až příliš pomalu.

Vražedkyně klečela nad ním. Dcera burgundského prince a králova sedmá žena Ildiko, od minulé noci svázaná s tímto barbarským vůdcem manželstvím a intrikami. Jméno Ildiko znamenalo v jejím rodném jazyce lítý bojovník. Nepřipadala si však nijak bojovně, když se chvěla nad umírajícím mužem, krvežíznivým tyranem, který si vysloužil přezdívku Flagellum Dei, Bič Boží, a stal se živoucí legendou, o níž se tvrdilo, že třímá meč používaný samotným skytským bohem války.

Už jen jeho jméno, Attila, otvíralo brány měst a ukončovalo obléhání – tolik se ho ostatní báli. Když ale teď nahý umíral, nevypadal o nic hrozivěji než jiní muži. Byl o něco vyšší než ona, ačkoliv jeho tělo zvětšovaly vypracované svaly a těžké kosti nomádského lidu. Attilovy široce posazené, zapadlé oči jí připomínaly oči prasete, zvlášť když na ni zíral během noční soulože, zrakem zakaleným a zarudlým od mnoha pohárů vína vypitých během svatební hostiny.

Teď byla řada na ní – shlížela na něj upřeným pohledem a hodnotila každé bublavé zasípání, aby se pokusila odhadnout, jak dlouho potrvá, než si pro něj přijde smrt. Už věděla, že jedem, který jí dal biskup z Valence, příliš šetřila. Biskup jej získal od vídeňského arcibiskupa a vše schválil burgundský král Gondioc. Ildiko se bála, že si tyran všimne v poháru od své nevěsty hořké chuti, a postupovala příliš opatrně.

Svírala poloprázdnou skleněnou ampuli a cítila v této intrice prsty někoho dalšího, dokonce ještě významnějšího než král Gondioc. Proklínala osud, že takové břímě vložil do jejích malých dlaní. Jak mohla budoucnost celého světa, bezprostřední i vzdálená, záviset na ní, na ženě, která prožila pouhých čtrnáct jar?

Nezbytnost tohoto drastického činu jí vysvětlila postava v plášti, která se před polovinou měsíčního cyklu objevila u otcových dveří. To už byla Ildiko zasnoubena barbarskému králi, ale té noci ji přivedli před cizince, na jehož levé ruce letmo zahlédla zlatý kardinálský prsten. Tehdy jí řekl o plenění a vraždění Attilových barbarských hord v severoitalských městech Padově a Miláně před necelým rokem. Attilovi vojáci masakrovali všechny obyvatele bez rozdílu: muže, ženy i děti. Zachránili se jen ti, kteří uprchli do hor nebo příbřežních močálů.

„Osud Říma byl zpečetěn – město mělo padnout jeho hříšným mečem,“ vysvětloval kardinál u vychladlého rodinného krbu. „Proto se Jeho Svatost papež Lev rozhodl opustit svůj pozemský trůn, aby se setkal s blížícím se tyranem na březích jezera Garda. Svou duchovní silou zahnal nelítostného Huna na ústup.“

Ildiko nicméně věděla, že barbary od původních plánů neodradila pouhá duchovní síla, ale taky pověrčivá hrůza jejich krále.

Sama se teď ustrašeně ohlédla k truhle na podstavci u nohou postele. Truhla byla toho dne papežovým darem a zároveň i hrozbou. Nebyla delší než Ildičino předloktí a ani o chlup vyšší, ale Ildiko věděla, že v ní spočívá osud světa. Bála se jí dotknout a otevřít ji – ale udělá to, jakmile její manžel doopravdy zemře.

Takové hrůzy dokázala zvládat jen postupně, jednu po druhé.

Vyděšenýma očima zaletěla k zavřeným dveřím královské svatební komnaty. Východní obloha za oknem bledla příslibem nového dne. Za úsvitu přijdou do ložnice královi muži. Do té doby musí být jejich vůdce mrtvý.

Sledovala, jak Attilovi s každým namáhavým výdechem vybublává z nosu krev, a poslouchala chraptivé klokotání, jež se mu ozývalo z hrudi. Při chabém zakašlání mu ze rtů vytekla další krev, která prýštila oběma stranami děleného plnovousu a hromadila se v důlku na hrdle. Na hladině tmavé kaluže bylo vidět slábnoucí tlukot srdce.

Modlila se, aby zemřel – a rychle.

Smaž se v pekelných plamenech, kam patříš…

Jako kdyby nebesa vyslyšela její prosbu, z králova krví zaplaveného hrdla se vydral poslední přerývaný výdech, jeho hrudní koš ochabl a už se nezvedl.

Ildiko tiše vzlykla úlevou a z očí se jí vyřinuly slzy. Úkol byl splněn. Bič Boží je konečně pryč a nemůže světu způsobit žádnou další zkázu. Úspěch přišel na poslední chvíli.

Kardinál ji v otcově domě seznámil s Attilovým úmyslem znovu vyrazit se svými jednotkami k Itálii. Ildiko zaslechla podobné narážky i na svatební hostině, hulvátské chvástání o nadcházejícím vyrabování Říma, o plánech Hunů srovnat město se zemí a všechny v něm povraždit. Hrozilo, že jasný maják civilizace pod meči barbarů navždy zhasne.

Jejím krvavým činem byla zachráněna přítomnost.

Ildiko ale ještě neskončila.

Budoucnost zůstávala v ohrožení.

Po nahých kolenou se přesunula z postele a přešla k truhlici. Bála se víc, než když přimíchávala manželovi do nápoje jed.

Vnější schránka byla z černého železa, ze všech stran plochá a s víkem na pantech. Jediné ozdoby představovaly dva vyryté symboly. Tohle písmo Ildiko neznala, ale kardinál jí popsal, co má očekávat. Údajně šlo o jazyk Attilových dávných předků, kočovných kmenů daleko na východě.

Dotkla se jednoho ze symbolů, tvořeného jednoduchými rovnými linkami.

„Strom,“ zašeptala si sama pro sebe, aby trochu načerpala sílu. Symbol dokonce strom trochu připomínal. S velkou úctou se dotkla i jeho souseda, druhého stromu.

Až poté našla odvahu sjet prsty po víku truhlice a zvednout ho. Uvnitř objevila druhou schránku – tentokrát z toho nejzářivějšího stříbra. Znak na horní straně byl podobně jednoduchý, ale autor ho zjevně zhotovil s velkou pečlivostí.

Tento symbol označoval rozkaz nebo pokyn.

Ildiko si uvědomovala, že jí dochází čas, a tak uklidnila rozechvělé prsty a zvedla stříbrné víko, aby pod ním našla třetí schránku, tentokrát ze zlata. Její povrch se ve světle pochodně mihotal jako hladina nějaké kapaliny. Symbol na ní vypadal jako kombinace dřívějších znaků, složených do nového slova.

Kardinál jí sdělil význam i tohoto posledního symbolu.

„Zakázané,“ zopakovala Ildiko bez dechu.

Velice opatrně otevřela poslední schránku. Věděla, co v ní najde, ale stejně se jí zježily chloupky na pažích.

Z nitra zlaté truhličky na ni zářily zažloutlé kosti lebky. Chyběla jí spodní čelist a prázdné oční důlky zíraly slepě vzhůru k nebi. Podobně jako schránky byla však i lebka ozdobena písmem. Z temene jí v husté spirále sestupovaly řádky textu. Nešlo o stejný jazyk jako na schránkách, ale o dávný jazyk Židů – to jí aspoň řekl kardinál. Vysvětlil jí i účel takové relikvie.

Byla to židovská zaklínací lebka používaná k tlumočení proseb o milost a spásu.

Papež Lev nabídl tento poklad Attilovi spolu s prosbou o spásu Říma. Navíc Attilu varoval, že mocný talisman je jen jedním z mnoha uschovaných v Římě pod boží ochranou, takže každý, kdo se odváží prolomit městské hradby, je odsouzen ke smrti. Na zdůraznění svých slov papež připomněl příběh vůdce Vizigótů, krále Alarika I., který vyplenil Řím před čtyřiceti lety a při odjezdu z města zemřel.

Attila nebral toto prokletí na lehkou váhu a raději i se svým drahocenným pokladem odtáhl z Itálie. Jak to ale v životě často chodí, obavy zmírnil čas a Hunova touha oblehnout Řím a vyzkoušet sílu vlastní legendy proti božímu hněvu opět zaplála.

Ildiko se zahleděla na ležící tělo.

Vypadalo to, že ve zkoušce neuspěl.

Ani mocní vůdcové nemohou vposledku uniknout smrti.

Věděla, co musí udělat, a sáhla pro lebku. I tak jí padl zrak na škrábance ve středu spirály. Lebka sloužila jako prosba o záchranu před hrozbou, která na ní byla popsaná.

Text označoval datum konce světa.

Klíč k tomuto osudu ležel pod lebkou, chráněný železem, stříbrem, zlatem a kostí. Jeho význam vyšel najevo až před měsícem, po příchodu nestoriánského kněze z Persie. Kněz se doslechl o daru Attilovi z církevních pokladnic, o daru, který kdysi Římu věnoval samotný konstantinopolský patriarcha Nestorius, a odhalil papeži Lvu pravdu, jež se skrývala uvnitř, pocházela z mnohem dálnějšího východu a kterou poslali do Věčného města do úschovy.

Nakonec prozradil papeži, v čem spočívá skutečná hodnota pokladu – i jméno muže, jemuž tato lebka kdysi za života patřila.

Ildiko se dotkla prsty relikvie a znovu se zachvěla. Měla pocit, že prázdné oči hledí přímo na ni a hodnotí ji; tytéž oči, které – hovořil-li ten nestorián pravdu – kdysi hleděly na živoucího Pána Ježíše Krista.

Než zvedla relikvii, ještě chvilku zaváhala, ale vzápětí ji za tuto zdráhavost stihl trest v podobě zaklepání na dveře komnaty. Následovalo hrdelní zavolání. Ildiko nerozuměla řeči Hunů, ale věděla, že bez Attilovy odpovědi jeho muži brzy vpadnou dovnitř.

Otálela příliš dlouho.

Rychle zvedla lebku, aby odkryla to, co mělo ležet pod ní, ale nic nenašla. Na dně schránky viděla pouze obtisk ve tvaru předmětu, který tu dříve spočíval. Mělo se jednat o dávný kříž, o němž se říkalo, že prý spadl na zem přímo z nebes.

Teď ale byl pryč. Někdo ho ukradl.

Ildiko se ohlédla na mrtvého manžela, muže známého krutostí i schopností obratně taktizovat. Taky se říkalo, že má uši pod každým stolem. Dozvěděl se král Hunů o mystériích, která popisoval nestoriánský kněz v Římě? Přivlastnil si nebeský kříž a schoval ho někde jinde? Byl to skutečný zdroj jeho náhle nově nalezené sebedůvěry, s níž se chtěl vydat proti Římu?

Volání za dveřmi se ozvalo hlasitěji a tentokrát ho doprovodilo naléhavé zabušení na dveře.

Ildiko zoufale vrátila lebku na místo a zavřela všechny tři schránky. Potom se zhroutila na kolena a zakryla si obličej. Tělem jí otřásaly vzlyky, zatímco Attilovi muži za ní rozlamovali dřevěné dveře.

Slzy ji dusily stejně jako předtím jejího manžela krev.

Do ložnice vpadli vojáci a při pohledu na krále ležícího na smrtelné posteli vykřikli. Výkřiky brzy nahradilo kvílení.

Nikdo si ale netroufl vztáhnout ruku na Ildiko, truchlící novomanželku, která se kolébala na kolenou v nohách postele. Domnívali se, že pláče za padlého manžela a mrtvého krále, ale mýlili se.

Ildiko plakala kvůli světu.

Světu, který byl nyní odsouzen k záhubě v plamenech.

SOUČASNOST

17. LISTOPADU, 16.33 STŘEDOEVROPSKÉHO ČASU

ŘÍM, ITÁLIE

Vypadalo to, že se proti němu spikly i samotné hvězdy.

Monsignor Vigor Verona, schoulený proti zimnímu chladu, prošel stíny Piazza della Pilotta. Chvěl se, ačkoliv měl na sobě silný vlněný svetr a kabát – nebylo to ani tak zimou, jako spíš rostoucími obavami, které pociťoval při pohledu na město.

Na soumračném nebi zářila kometa, která se vznášela přímo nad kupolí svatopetrské baziliky, nejvyššího bodu v Římě. Nebeský návštěvník, nejzářivější za několik staletí, svítil jasněji než vycházející měsíc. Třpytivý ohon komety se táhl daleko mezi hvězdy. Takové jevy dříve lidé vnímali jako posly neštěstí a zkázy.

Vigor se modlil, aby kometa tentokrát nic takového nezvěstovala.

Sevřel balíček, který nesl, o něco pevněji. Na cestu ho neobratně zabalil do původního papíru, jeho cíl však neležel daleko. Kousek před ním se tyčilo vysoké průčelí Gregoriánské univerzity s křídly a dalšími přístavbami. Vigor byl sice stále členem Papežského ústavu křesťanské archeologie, ale učil tu jen příležitostně jako host. Momentálně sloužil Svatému stolci jako prefekt Archivio Segretto Vaticano, Tajného vatikánského archivu. Břímě, které nyní nesl, se však k němu nedostalo jako k profesoru či archiváři, ale jako k příteli.

Dar od mrtvého kolegy.

Dospěl k hlavnímu vchodu a vykročil přes halu z bílého mramoru. Pořád si tu držel pracovnu, na niž měl ostatně taky nárok. Vlastně sem chodil docela často, aby katalogizoval a opatřoval odkazy velký univerzitní depozitář knih, který se svým více než milionem svazků včetně velkého množství starobylých textů a vzácných tisků vyrovnal i městské Národní knihovně a sídlil v sousední šestipatrové věži.

Žádný svazek zde ani ve vatikánském archivu nicméně nemohl soupeřit s Vigorovým – ani s tím, co svazek v balíčku doprovázelo. Proto Vigor požádal o pomoc jedinou osobu, které v Římě skutečně důvěřoval.

Cestou po schodištích a úzkých chodbách se mu začala ozývat kolena. Jako pětašedesátník byl po desetiletích archeologických terénních prací dosud ve velice dobré kondici, ale v posledních letech se až příliš často zavíral do archivů, uvězněný za stoly a stohy knih a vázaný odpovědností vůči papeži.

Stačím na tento úkol, Pane?

Musí na něj stačit.

Konečně Vigor došel do fakultního křídla univerzity a uviděl, jak se o dveře jeho pracovny opírá známá postava. Neteř sem dorazila rychleji než on. Určitě přijela rovnou z práce. Pořád na sobě měla karabiniérskou uniformu: tmavomodré kalhoty a sako, lemované jasně červenou barvou a se stříbrnými epoletami. Ještě nepřekročila třicítku, ale už měla hodnost poručíka u Comando Carabinieri Tutela Patrimonio Culturale, policejního oddělení pro kulturní dědictví, kde vyšetřovala obchodování s kradeným uměním a relikviemi.

Při pohledu na ni se Vigor hrdě usmál. Povolal ji sem nejen kvůli své náklonnosti k ní, ale taky kvůli jejím odborným znalostem. Nikomu nevěřil víc než jí.

„Strýčku Vigore.“ Rachel ho rychle objala, urovnala si tmavé vlasy za ucho a pronikavě se na něj zadívala karamelovýma očima. „Co bylo tak naléhavé?“

Vigor se rozhlédl po chodbě, ale v neděli vpodvečer tady nikdo nebyl a v žádné pracovně se nesvítilo. „Pojď ke mně. Vysvětlím ti to.“

Odemkl a pustil ji dál. Navzdory jeho význačnému postavení byla pracovna sotva něčím víc než stísněnou celou lemovanou vysokými knihovnami napěchovanými různými svazky a štosy časopisů. Stůl měl přiražený ke zdi pod oknem, úzkým jako hradní střílna. Stříbrné paprsky měsíčního svitu ozařovaly chaos, který tu panoval.

Teprve když oba vešli dovnitř a zavřeli za sebou dveře, troufl si Vigor rozsvítit lampičku. Ulehčeně vydechl – známé prostředí ho trochu uklidnilo.

„Pomoz mi udělat místo na stole.“

Jakmile vyklidili dostatečnou plochu, Vigor na ni položil balíček a rozhrnul hnědý papír, pod kterým se objevila dřevěná truhlička.

„Tohle mi dneska přišlo. Bez zpáteční adresy, jen se jménem odesílatele.“

Otočil roh balicího papíru, aby jí ho ukázal.

„Otec Josip Tarasco,“ přečetla Rachel nahlas. „Měla bych ho znát?“

„Ne.“ Pohlédl na ni. „Před více než deseti lety byl prohlášen za mrtvého.“

Rachel ztuhla a zamračila se. „Ten balíček vypadá příliš čistě, než aby se na tak dlouho ztratil na poště.“ Podívala se na svého strýce. „Mohl někdo použít jeho jméno v rámci nějakého krutého žertu?“

„Nevím, proč by to dělal. Vlastně bych řekl, že právě to je důvod, proč odesílatel napsal adresu rukou. Abych mohl potvrdit, že pochází od otce Tarasca. Byli jsme blízcí přátelé. Porovnal jsem písmo na balíčku se starými dopisy, které od něj pořád mám. Rukopis je stejný.“

„Jestli pořád žije, proč ho prohlásili za mrtvého?“

Vigor si vzdychl. „Otec Tarasco zmizel během vědecké výpravy do Maďarska. Připravoval podrobné pojednání o tamějších honech na čarodějnice z počátku osmnáctého století.“

„O honech na čarodějnice?“

Vigor přikývl. „Na začátku 18. století Uhry postihlo desetileté sucho doprovázené hladem a morem. Bylo třeba najít obětního beránka a během pěti let přišlo o život více než čtyři sta lidí obviněných z čarodějnictví.“

„A co se stalo s tvým přítelem?“

„Musíš si uvědomit, že když Josip odjel do Maďarska, země se teprve nedávno vymanila zpod sovětského vlivu. Pořád prožívala přechodné období, nebezpečné pro ty, kteří kladli příliš mnoho otázek. To platilo obzvlášť ve venkovských oblastech. Poslední zprávu od něj jsem našel na záznamníku. Prý narazil na něco znepokojivého v souvislosti se skupinou dvanácti čarodějnic, lépe řečeno šesti žen a šesti mužů, upálených v malém jihouherském městečku. Mluvil vyděšeně a zároveň vzrušeně. A pak už nic. Nikdo ho od té doby neviděl. Policie a interpol jeho zmizení vyšetřovaly celý rok a po dalších čtyřech letech ho úřady nakonec prohlásily za mrtvého.“

„Takže ve skutečnosti se začal skrývat. Ale proč? A hlavně: proč se o deset let později znovu objevil? Proč zrovna teď?“

Vigor se otočil k neteři zády, aby skryl hrdý úsměv oceňující Rachelinu schopnost proniknout tak rychle k jádru věci.

„Odpověď na tvou poslední otázku mi připadá jasná z toho, co poslal,“ řekl. „Podívej se.“

Zhluboka se nadechl, otevřel víko truhlice a opatrně vytáhl první z obou předmětů. Položil ho do ostrůvku měsíčního světla na stole.

Rachel mimoděk couvla. „To je lebka? Lidská lebka?“

„Ano.“

Rachel překonala prvotní úlek a přistoupila blíž. Hned si všimla klikyháků nějakého nápisu, který spirálovitě pokrýval celou mozkovnu, a přejela nad ním prstem, aniž by se ho dotkla.

„Co je to za písmo?“ zeptala se.

„Židovská aramejština. Myslím, že tato relikvie souvisí s časně talmudickou magií provozovanou babylonskými Židy.“

„S magií? Jako s čarodějnictvím?“

„Svým způsobem ano. Taková kouzla chránila před démony nebo žádala Boha o pomoc. Archeologové našli tisíce takových artefaktů – většinou zaklínacích misek, ale i několik podobných lebek. V berlínském muzeu jsou dvě z nich. Další vlastní soukromí sběratelé.“

„A tahle? Říkal jsi, že se otec Tarasco zajímal o čarodějnice, což lze patrně rozšířit na zájem o okultní předměty obecně.“

„Možná. Ale myslím, že tahle lebka není pravá. Praktikování talmudické magie začalo ve třetím a odumřelo v sedmém století.“ Vigor máchl nad lebkou rukou, jako kdyby sám kouzlil. „Mám podezření, že tenhle artefakt není tak starý. Pochází patrně nanejvýš z třináctého nebo čtrnáctého století. Poslal jsem do univerzitní laboratoře zub, aby můj odhad potvrdili.“

Rachel pomalu přikývla.

„Ale studoval jsem i ten nápis,“ pokračoval Vigor. „Tuhle formu aramejštiny dobře znám. Našel jsem tu řadu do očí bijících chyb – obrácená diakritika, špatné nebo chybějící přízvuky –, jako kdyby někdo vytvořil nekvalitní kopii originálního nápisu. Někdo, kdo tomu starému jazyku nerozuměl.“

„Takže ta lebka je padělek?“

„Mám dojem, že ruku jejího tvůrce nevedl zlý úmysl. Myslím, že nevznikla ani tak s cílem někoho oklamat, jako spíš s cílem něco zachránit. Někdo se obával, že se vědomosti zapsané na lebce ztratí, a tak vyrobil kopii s cílem zachovat je pro budoucnost.“

„Jaké vědomosti?“

„Hned se k tomu dostanu.“

Sáhl do bedny pro druhý předmět a položil ho vedle lebky. Jednalo se o starobylou knihu, širokou jako dlaň s prsty a dvakrát tak vysokou. Byla svázaná v hrubé kůži a stránky držely pohromadě primitivní stehy ze silného provázku.

„Jedná se o příklad antropodermické bibliopegie,“ řekl Vigor.

Rachel se zakabonila. „Což znamená…?“

„Že ta kniha je vázaná v lidské kůži a lidskými šlachami.“

Rachel znovu couvla a tentokrát už se ke stolu nevrátila. „Jak to můžeš vědět?“

„Ještě nemůžu, ale poslal jsem vzorek kůže do stejné laboratoře jako lebku, aby zjistili věk i obsah DNA.“ Vigor zvedl strašidelný svazek. „Jsem si nicméně jistý, že se nemýlím. Prozkoumal jsem ji pod mikroskopem. Lidské póry se velikostí i tvarem zřetelně liší od pórů na kůži prasečí nebo telecí. A když se podíváš zblízka, doprostřed přední desky…“

Objel nehtem hlubokou prasklinku.

„Pod dostatečným zvětšením se tady dají rozeznat míšky očních řas.“

Rachel zbledla. „Očních řas?“

„Na obálce knihy je lidské oko, sešité jemnějšími šlachami.“

Rachel viditelně polkla. „A co je to za knihu?“ zeptala se. „Nějaký okultní text?“

„Taky jsem si to myslel, zvlášť vzhledem k Josipově zájmu o uherské čarodějnice. Ale ne, nejde o žádné pojednání o démonech. Ačkoliv v jistých kruzích je ten text považován za rouhání.“

Otevřel knihu – opatrně, aby příliš nenapínal vazbu. Objevily se stránky popsané latinou. „Jde o gnostický doplněk Bible.“

Rachel naklonila hlavu ke straně. Latinsky uměla dobře, a tak přeložila úvodní slova: „Toto jsou tajná slova, která pronesl Ježíš…“ Podívala se na svého strýce. Ten začátek poznala. „Tomášovo evangelium.“

Vigor souhlasně přikývl. „Evangelium apoštola, který pochyboval o Kristově vzkříšení.“

„Ale proč je svázané v lidské kůži?“ zeptala se Rachel znechuceně. „Proč ti pohřešovaný kolega posílá takový morbidní předmět?“

„Jako varování.“

„Před čím?“

Vigor se podíval na lebku. „Ten nápis je prosbou k Bohu, aby zabránil konci světa.“

„Jakkoliv se k takové prosbě připojuji, není mi jasné…“

Vigor ji přerušil. „Na lebce je zapsané i datum, kdy má podle proroctví konec světa nastat. Přepočítal jsem ho ze starého židovského kalendáře.“ Dotkl se středu spirály. „Proto o sobě otec Josip dal vědět a poslal mi tyhle předměty.“

Rachel čekala, až její strýc vysvětlí zbytek.

Vigor vyhlédl z okna na kometu, která zářila na nočním nebi jako předzvěst zkázy a vedle jejíhož jasu bledla i záře měsíce. Srdce mu sevřela chladná jistota, až se celý zachvěl. „Svět podle proroctví skončí… za čtyři dny.“

1. ČÁST

HAVÁRIE

1. kapitola

17. LISTOPADU, 7.45 PACIFICKÉHO STANDARDNÍHO ČASU

LOS ANGELES, EDWARDSOVA LETECKÁ ZÁKLADNA

EL SEGUNDO, KALIFORNIE

V řídicí místnosti rostla panika.

Painter Crowe z pozorovatelské plošiny vnímal přibývající napětí, které se projevilo ustáváním planého klábosení mezi techniky. Po prostorách Střediska vesmírných a raketových systémů (SMC) se šířily nervózní pohledy a stoupaly řetězcem velení vzhůru. Takhle časně ráno byli přítomni jen nejvyšší důstojníci základny spolu s několika vedoucími výzkumných oddělení ministerstva obrany.

Místnost pod nimi připomínala zmenšenou verzi řídicího střediska NASA, s řadami počítačových stanic a satelitních monitorů před trojicí obřích LCD obrazovek na zadní stěně. Na prostřední obrazovce svítila mapa světa doplněná o zářící čáry, které představovaly dráhy dvojice vojenských družic a blízké komety.

Dvě postranní obrazovky přenášely záběry družicových kamer v reálném čase. Vlevo se na vesmírném pozadí pomalu zvedala křivka Země, zatímco pravou vyplňovala záře kometárního ohonu, který zastiňoval hvězdy za sebou.

„Něco je špatně,“ zašeptal Painter.

„Co tím myslíte?“ Vedle něj na plošině stál jeho nadřízený v kompletní vojenské uniformě, jak se slušelo na absolventa West Pointu. Padesátiletý Afroameričan generál Gregory Metcalf byl ředitelem Darpy, oddělení ministerstva obrany pro výzkum a vývoj.

Painter si naproti tomu vzal černý oblek, který doplnil o kovbojské boty, aby oblečení bylo ležérnější. Dostal je jako dárek od Lisy, jež už měsíc byla na vědecké výpravě v Novém Mexiku. Jako poloviční indián je Painter nejspíš nosit neměl, ale líbily se mu, zvlášť proto, že mu připomínaly nepřítomnou snoubenku.

„Něco je poplašilo,“ vysvětlil Painter a ukázal na technika ve druhé řadě počítačů.

Ke svému kolegovi se připojil i vrchní specialista této mise.

Metcalf mávl rukou. „Oni to zvládnou. Je to jejich práce. Vědí, co dělají.“ A rychle se vrátil k rozhovoru s velitelem 50. vesmírné letky z Colorado Springs.

Painter se však svých starostí tak docela nezbavil a nepřestával pozorovat rostoucí neklid dole. Pozvali ho sem, aby osobně sledoval tuto přísně tajnou vojenskou akci, nejen jako ředitele Sigmy operující pod záštitou Darpy, ale taky jako autora části hardwaru na palubě jedné ze dvou vojenských družic.

Dvojice satelitů, IoG-1 a IoG-2, odstartovala před čtyřmi měsíci. Jejich akronym byl zkratkou pro interpolaci geodetického efektu – název vymyslel armádní fyzik, který původně navrhl tento projekt s cílem provést gravitační studii spočívající v podrobné analýze zakřivení časoprostoru kolem Země. Analýza by napomohla přesnějším výpočtům drah satelitů a raket.

Jakkoliv už tak šlo o ambiciózní úkol, po příletu komety, kterou před dvěma lety jako první zpozorovali dva amatérští astronomové, se cíle projektu rychle upravily – zejména po zjištění odchylek v toku energie kolem kometárního jádra.

Painter vrhl pohled na svou sousedku zleva, výzkumnici Smithsonovské astrofyzikální observatoře.

Teprve třiadvacetiletá doktorka Jada Shawová měla vysokou, štíhlou postavu běžkyně, dokonalou pleť odstínu tmavé kávy moka a nakrátko ostříhané černé vlasy, které zvýrazňovaly dlouhou křivku její šíje. Byla oblečená do bílého laboratorního pláště a džínů, ruce držela zkřížené na prsou a nervózně si okusovala nehet na palci.

Mladou astrofyzičku sem přijali před sedmnácti měsíci přímo z Harvardu a zařadili ji do tohoto tajného vojenského projektu. Zjevně se pořád cítila nesvá, byť se to ze všech sil snažila skrývat.

Přitom neměla k nervozitě sebemenší důvod. Za svou práci si už získala uznání mezinárodní komunity. S použitím kvantových rovnic – výpočtů zdaleka převyšujících Painterovy znalosti – zformulovala originální teorii týkající se temné energie, tajemné síly, která tvoří tři čtvrtiny vesmíru a je odpovědná za jeho čím dál rychlejší rozpínání.

Svou bystrost prokázala i tím, že si jako jediná všimla drobných odchylek v příletové dráze tohoto kosmického návštěvníka zářícího na nočním nebi, komety označené jako IKON.

Před rokem a půl se doktorka Shawová napojila na digitální záznam nového Detektoru temné energie, sestavy o rozlišení 570 megapixelů navržené Fermilabem zde ve Státech a umístěné na horské observatoři v Chile, aby sledovala trajektorii komety. Právě tehdy si všimla odchylek, které podle ní představovaly důkaz, že kometa vyzařuje nebo za sebou nějak narušuje temnou energii.

Její práce byla záhy pod záminkou národní bezpečnosti označena za tajnou. Takový nový zdroj energie nabízel obrovský, dosud nevyužitý potenciál – ekonomický i vojenský.

Následně byl supertajný projekt IoG přepracován za jediným cílem: prostudovat potenciální temnou energii komety. Vědci hodlali proletět s družicí IoG-2 zářivým kometárním ohonem, kde se satelit pokusí vstřebat anomální energii pozorovanou doktorkou Shawovou a poslat ji sesterské družici na oběžné dráze kolem Země.

Naštěstí stačilo původní satelit jen lehce upravit. Už v prvotní verzi byla jeho součástí dokonalá křemenná koule, která se měla roztočit, jakmile se družice ocitne na oběžné dráze, a tím vytvořit gyroskopický efekt, využitelný pro zmapování křivosti časoprostoru kolem zemské hmoty. Pokud by experiment uspěl, paprsek temné energie z jedné družice k druhé by obvyklé zakřivení lehce narušil.

Jednalo se o troufalý pokus. I akronymu IoG se teď žertem přezdívalo Eye of God, Boží oko. Painterovi se tato nová přezdívka líbila – představoval si rotující kouli, která čeká, až nahlédne do tajemství vesmíru.

Vrchní specialista zavolal: „Vstup do ohonu za deset vteřin!“

Začalo konečné odpočítávání. Doktorka Shawová nespouštěla pohled z proudu dat na obří obrazovce.

„Doufám, že jste se předtím spletl, řediteli Crowe,“ poznamenala. „V tom, že je něco špatně. Teď není čas na chyby. Napojujeme se na energii související se zrodem našeho vesmíru.“

Ať je to jak chce, pomyslel si Painter, teď už nemůžeme couvnout.

7.55

Během šesti horečných minut se letová dráha IoG-2 pomalu nořila stále hlouběji do proudu ionizovaného plynu a prachu z komety. Na pravé obrazovce přenášející živé záběry z družicové kamery viděli jen zrnění. Letěli naslepo, takže zcela záviseli na telemetrických údajích.

Painter se snažil sledovat všechno najednou – vnímal vzrušení v místnosti a uvědomoval si historický význam tohoto okamžiku.

„Zaznamenávám nárůst energie z IoG-2!“ zavolal specialista na elektroniku od svého počítače.

Ozvalo se několik radostných výkřiků, ale tíha okamžiku je rychle zadusila. Údaj bylo ještě třeba ověřit.

Všechny oči se obrátily k technikovi, který monitoroval data z IoG-1. Ten zavrtěl hlavou. Zatím se neobjevil žádný náznak, že by se energie zachycená prvním satelitem přenesla na jeho dvojče obíhající kolem Země. Najednou se technik vymrštil na nohy.

„Něco mám!“ vykřikl.

Okamžitě k němu přiběhl velitel letu.

Zatímco všichni čekali na potvrzení, doktorka Shawová ukázala na mapu světa, u které naskakovaly stále nové údaje o poloze. „Zatím to vypadá slibně.“

Když to říkáte…

Pro Paintera byla přijímaná data nesrozumitelná a jejich proud se ještě zrychloval. Po další minutě napětí se míhala obrazovkou tak rychle, že skoro nebyla k přečtení.

Specialista na elektroniku, který stále sledoval průlet IoG-2 kometárním ohonem, se taky zvedl. Na jeho monitoru vyskočilo několik chybových hlášení. „Pane, hladina energie překročila rozsah měřicích přístrojů. Co chcete, abych udělal?“

„Vypněte to!“ přikázal velitel letu.

Specialista zůstal stát a bleskově něco naťukal do klávesnice. „Nejde to, pane! Navigace ani manévrovací systémy družice nereagují.“

Pravá obří obrazovka zčernala.

„Teď jsme ztratili spojení s kamerou,“ dodal specialista.

Painter si představil, jak IoG-2 odplouvá do hlubin kosmu jako chladný a temný kousek vesmírného smetí.

„Pane!“ Technik sledující IoG-1 přivolal velitele k sobě. „Přišla nová data. Na tohle byste se měl radši podívat.“

Doktorka Shawová přistoupila k zábradlí pozorovatelské plošiny – zjevně chtěla sama vidět, na co technik upozorňuje svého nadřízeného. Painter se k ní připojil spolu s většinou diváků na plošině.

„Geodetický efekt se mění,“ vysvětlil technik a ukázal na monitor. „Odchylka činí dvě desetiny procenta.“

„To by se nemělo dít,“ zamumlala doktorka Shawová vedle Paintera, „pokud se nezačíná trhat časoprostor kolem Země.“

„A podívejte!“ pokračoval technik. „Gyroskop Oka zrychluje mnohem víc než podle odhadů před vypuštěním. Vypadá to, že ho něco pohání!“

Doktorka Shawová křečovitě sevřela zábradlí, jako kdyby se přes něj chystala skočit dolů. „To není bez vnějšího zdroje energie možné.“

Painter poznal, že chtěla říct temné energie, ale odolala pokušení dělat ukvapené závěry.

Ozval se další hlas, tentokrát od počítačové stanice označené jako ŘÍZENÍ LETU. „IoG-1 se odchyluje ze stabilní oběžné dráhy!“

Painter se otočil k prostřední obrazovce s mapou světa a letovými trajektoriemi družic. Sinusoida dráhy IoG-1 se viditelně zplošťovala.

„Určitě ji vychylují gyroskopické síly uvnitř satelitu,“ pronesla doktorka Shawová hlasem, v němž zněla zároveň panika i vzrušení.

Na levé obrazovce se zvětšovala plocha Země, která postupně zaplňovala celé zorné pole a zastiňovala temnou vesmírnou prázdnotu. Družice klesala z oběžné dráhy a zahajovala pomalý pád zpátky do gravitační studně, z níž se vynořila.

Při vstupu satelitu do horních vrstev atmosféry záběry ztratily na ostrosti a některé objekty se dokonce rozdvojily či rozdělily na tři části.

Na obrazovce se míhaly světadíly, vířící mraky a jasně modrá rozloha oceánu.

O chvilku později zčernala i tato obrazovka.

V místnosti se rozhostilo tísnivé ticho.

Dráha satelitu se na mapě roztřepila s tím, jak se počítač pokoušel odhadnout různé kolizní trajektorie se započtením řady proměnných faktorů: vírů v horní atmosféře, úhlu vstupu a rychlosti, s níž se družice bude rozpadat.

„Vypadá to, že trosky dopadnou u východní hranice Mongolska!“ vyhrkl specialista na telemetrii. „Možná dokonce v Číně.“

Velitel 50. vesmírné letky tiše zabručel: „Můžete se vsadit, že něco takového Pekingu neunikne.“

Painter s ním souhlasil. Čína si rozhodně všimne planoucího kusu kosmického odpadu, který se zřítí nad jejím územím.

Generál Metcalf se na něj upřeně zadíval. Painter chápal, co chce jeho nadřízený tím pohledem říct. Nejmodernější vojenská technologie na palubě družice byla tajná. Nesměla padnout do cizích rukou.

Levá obrazovka ještě na zlomek vteřiny zablikala a pak definitivně pohasla – šlo o poslední škytnutí umírajícího satelitu.

„Je po všem!“ oznámil konečně velitel letu. „Veškeré spojení se přerušilo. Teď je z družice padající kámen.“

Telemetrické údaje na světové mapě zpomalily a po chvilce se zcela zastavily.

Doktorka Shawová sevřela Painterovo předloktí. „Ať znovu vyvolají poslední obraz,“ řekla. „Ten před úplným zánikem družice.“

Zřejmě si v těch datech všimla něčeho, co ji vyděsilo.

Metcalf ji slyšel taky.

Painter se zahleděl na svého šéfa. „Zařiďte, ať udělají, co doktorka Shawová chce.“

Příkaz byl předán řetězcem velení dolů a technici se pustili do práce. Po několika dlouhých minutách zpětné digitalizace, ostření a čištění se na obrazovce rozzářil poslední záběr družice.

Řada přítomných zalapala po dechu.

Metcalf se naklonil k Painterovi. „Jestli se zachoval třeba jen ždibec toho satelitu, musíme ho najít. V žádném případě nesmí padnout do rukou našim nepřátelům.“

Painter se nehádal – plně svého nadřízeného chápal. „V daném regionu už mám terénní agenty.“

Metcalf povytáhl obočí – mlčky se ptal, jak je to možné.

Obyčejná klika.

Painter ji nicméně hodlal využít a okamžitě zmobilizovat tým k vypátrání družice. Prozatím ale nedokázal odtrhnout zrak od obrazovky.

Svítil na ní satelitní záběr východního pobřeží Spojených států pořízený při průletu hořící družice atmosférou. Záběr byl dostatečně podrobný, aby se na něm dala rozeznat hlavní velkoměsta.

Boston, New York, Washington.

Ze všech zbývaly jen hořící trosky.

2. kapitola

17. LISTOPADU, 23.58 CENTRÁLNÍHO STANDARDNÍHO ČASU

MACAO, ČÍNSKÁ LIDOVÁ REPUBLIKA

Přejeli přes polovinu světa, aby lapili ducha.

Velitel Gray Pierce vystoupil s půlnočním davem z lodi na terminál trajektu. Rychlý katamarán překonal vzdálenost mezi Hongkongem a poloostrovem Macao za hodinu a něco. Gray si protáhl ztuhlá záda a zařadil se do fronty u pasové kontroly.

Na poloostrov v tuto dobu přijíždělo mnoho lidí, aby se zúčastnili speciálního Svátku vodní lucerny uspořádaného na počest komety. Tuto noc se konal velkolepý večírek, při kterém byly na jezera a řeky spouštěny lampičky jakožto dary duchům zemřelých. I ve vodě kolem terminálu se pohupovaly stovky světel jako roztroušené zářivé květy.

Kousek před Grayem stál seschlý stařec s rákosovou klecí, ve které nesl živou husu. Oba vypadali stejně nevlídně a jejich mrzuté výrazy přesně odrážely Grayovu náladu po sedmnáctihodinové cestě.

„Proč na mě ta kachna pořád vejrá?“ zeptal se Kowalski.

„Myslím, že nevejrá jenom ta kachna,“ odpověděl Gray.

Kowalski v džínech a dlouhém svetru o hlavu převyšoval Graye, což znamenalo, že se tyčil nad všemi lidmi na terminálu. Řada cestujících si ho fotografovala, jako kdyby se do jejich středu zatoulala Godzila s drsným obličejem a krátkým sestřihem.

Gray se otočil k třetímu členovi jejich výpravy. „Není moc pravděpodobné, že se od našeho zdejšího kontaktu něco dozvíme, to je ti jasné, viď?“

Seichan pokrčila rameny. Zdánlivě zachovávala ledový klid, ale Gray v jediné svislé vrásce mezi jejím obočím četl napětí. Vypravili se až sem, aby si s dotyčným promluvili osobně. Schůzka byla Seichaninou poslední nadějí, že odhalí osud své matky, která zmizela před dvaadvaceti lety, když ji neznámí ozbrojenci odvlekli z domova od devítileté dcery. Seichan předpokládala, že její matka je dávno po smrti, dokud se před čtyřmi měsíci neobjevila nová informace vypovídající o opaku. Museli nasadit všechny zdroje a kontakty Sigmy ve zpravodajských komunitách, aby se dostali takhle daleko.

Patrně šlo o slepou uličku, ale museli ji prozkoumat.

Fronta konečně postoupila a Seichan se zastavila u znuděného celníka. Měla na sobě černé džíny, turistické boty, volnou blůzu ze smaragdově zeleného hedvábí, které se hodilo k jejím očím, a kašmírovou vestu proti nočnímu chladu.

Dobře sem zapadala, protože devadesát procent zdejších obyvatel tvořili Asiaté. Seichan se svou příměsí evropské krve nicméně působila o něco exotičtěji. Její štíhlý obličej a vysoké lícní kosti vypadaly jako vytesané z bledého mramoru a oči tvaru mandle se leskly jako naleštěný jadeit. Tvrdý výraz změkčovala jen volná kaskáda vlasů odstínu havraních křídel.

Nic z toho celníkovi neušlo.

Obtloustlý muž s břichem napínajícím knoflíky uniformy se mimoděk narovnal. Seichan se mu podívala do očí, přiblížila se k němu s tygří elegancí, ze které sálala výhrůžná síla, a podala mu pas. Měla falešné dokumenty, stejně jako Gray a Kowalski, ale jejich pasy už prošly zatěžkávací zkouškou při přísnější kontrole v Hongkongu po příletu z Washingtonu.

Nikdo z nich nechtěl, aby čínská vláda znala jejich pravou totožnost. Gray a Kowalski byli agenti Sigmy Force, tajného oddílu Darpy sestaveného z bývalých příslušníků Speciálních sil vzdělaných v různých vědeckých oborech, aby mohli lépe bojovat proti celosvětovým hrozbám. Seichan bývala nájemná vražedkyně u mezinárodní zločinecké organizace, dokud se shodou okolností nestala spojenkyní Sigmy. Oficiálně k Sigmě nepatřila, ale zůstávala u ní jako temný stín.

Přinejmenším prozatím.

Poté, co pasovou kontrolou prošli i Gray s Kowalským, si před budovou terminálu mávli na taxík. Gray se zahleděl přes šíři poloostrova a k němu připojených ostrovů na lákavé moře neonů doprovázených hlasitou hudbou a šumem lidských hlasů.

Bývalá portugalská kolonie Macao se stala městem hříchu na jihočínském pobřeží, Mekkou hazardu, která obratem předčila Las Vegas. Jen pár kroků od trajektového terminálu se tyčila zlatá věž jednoho z největších kasin, Sands Macau. Říkalo se, že se investice do komplexu za tři sta milionů dolarů vrátila za necelý rok. Rostly tu ale i další hráčské ráje a pravidelně se zde otvírala nová kasina. Celkem jich bylo třicet tři, soustředěné do plochy šestkrát menší než D. C.

Přitažlivost Macaa však nespočívala jen v hazardu. Požitkářské rozkoše města – některé legální, ale většina nikoliv – sahaly mnohem dál než k herním automatům a pokerovým stolům. Platilo tu stejné staré rčení jako ve Vegas.

Co se stane v Macau, zůstane v Macau.

A Gray se ho hodlal držet. Nepřestával pozorně sledovat dav lidí, a když se ho někdo pokusil odstrčit ramenem, aby jim obsadil taxi, Gray se nepohnul ani o píď. Kowalski se poskládal na sedadlo vedle řidiče a Gray se Seichan usedli dozadu.

Seichan se předklonila a vychrlila na řidiče instrukce kantonskou čínštinou.

O chvíli později už mířili k cíli.

Seichan se zase opřela a vrátila Grayovi jeho peněženku.

Překvapeně na ni zůstal civět. „Kde jsi…?“

„Okradl tě kapesní zloděj. Tady si musíš dávat pozor.“

Kowalski na předním sedadle vyprskl smíchy.

Gray se ohlédl – vzpomněl si na muže, který se kolem něj chtěl protáhnout. Byl to jen trik na rozptýlení pozornosti, zatímco mu mužův kumpán vytahoval z kapsy peněženku. Seichan se naštěstí na ulicích, ne nepodobných těmto, taky leccos naučila.

Po matčině zmizení trávila dětství ve špinavých sirotčincích po celé jihovýchodní Asii, dokud ji nenaverbovali z ulice a nevycvičili k zabíjení. Při jejich prvním setkání ostatně střelila Graye do prsou, což nebylo zrovna nejvřelejší seznámení. Po zlikvidování zločineckého kartelu jejích bývalých zaměstnavatelů opět osiřela a pořád si nebyla jistá, jaké je vlastně její postavení v novém světě.

Byla vycvičený zabiják bez kořenů.

I Gray zpola očekával, že Seichan každou chvíli zmizí a už nikdy ji neuvidí. Během posledních čtyř měsíců se sice sblížili, když se společně snažili vypátrat osud její matky, ale Seichan si ho neustále držela od těla, byť přijímala jeho společnost, podporu a jednou s ním sdílela i postel. Ne že by se té noci něco stalo. Jednoduše pracovali dlouho do večera a šlo prostě o praktické uspořádání, nic víc. Gray však přesto neusnul, jen ležel vedle ní, poslouchal její dech a sledoval její jemné záškuby, které svědčily o tom, že se jí něco zdá.

Připomínala mu divoké zvíře, plaché, nezkrocené a obezřetné.

Kdyby se pohnul příliš rychle, nejspíš by se polekala a utekla by.

I teď seděla ztuhle a prkenně, napjatá jako struna violoncella. Gray se k ní naklonil, přejel jí po zádech dlaní a přitáhl ji k sobě. Cítil, jak se pod jeho dotykem pomalu uvolňuje a opírá se o něj. Jednou rukou si pohrávala s malým stříbrným přívěskem ve tvaru draka, který měla na krku, druhou sevřela jeho dlaň a prstem ho pohladila po jizvě na hřbetě palce.

Dokud Seichan nenajde v tomto novém světě svoje místo, Gray nemohl doufat v nic víc. Tušil také, co stálo za úporností jejího čtyřměsíčního pátrání po matce. Byla to pro ni šance znovu se ukotvit, spojit se s jedinou osobou, která ji milovala a chránila, a vybudovat ztracenou rodinu. Gray předpokládal, že teprve poté Seichan dokáže hodit minulost za hlavu a pohlédnout do budoucna.

Pomáhal jí, chtěl, aby uspěla, a udělal by cokoliv, aby k tomu nějak přispěl.

„Jestli ten člověk něco ví, dostaneme to z něj,“ slíbil nahlas.

0.32

„Jsou na cestě,“ oznámil volající. „K cíli by měli dorazit za pár minut.“

„Potvrdili jste jejich totožnost, Tomazi?“

Ju-lung Delgado přecházel před svým stolem z cejlonského saténového dřeva. Jednalo se o vzácný a nákladný materiál, což přesně popisovalo Ju-lungovy zájmy. Zbytek pracovny zabíraly různé starožitnosti, zčásti portugalského a zčásti čínského původu – stejně jako byl on sám.

„Pokusili jsme se ukrást dokumenty toho menšího muže,“ hlásil Tomaz, „ale ta žena zasáhla a nějak získala peněženku zpátky.“

Rozhodně byla šikovná.

Ju-lung se zastavil a dotkl se jedné ze tří fotografií na stole. V eurasijské ženě se mísily dvě kultury jako v něm, ale u ní podle všeho šlo o kulturu francouzskou a vietnamskou.

V tmavém počítačovém monitoru zachytil svůj odraz. Příjmení měl po otci, jehož rodina v Macau působila od opiových válek na začátku devatenáctého století. Křestní jméno pocházelo z matčiny větve. I zevnějšek zdědil po obou rodičích: po otci měl kulaté oči a husté vousy, které si pěstoval do podoby pečlivě upraveného plnovousu, po matce zase jemné rysy a hladkou pleť. Ačkoliv už oslavil čtyřicítku, většina lidí mu hádala méně. Řada z nich ho vzhledem k mladistvému zevnějšku mylně považovala za nezkušeného – a udělala tu nejhorší chybu ze všech, když se to snažila využít.

Takovou chybu nikdy nikdo neudělal dvakrát.

Znovu se podíval na ženinu fotografii. Jako na nájemnou vražedkyni jistého věhlasu byla na její dopadení vypsána odměna. Zatím největší částku nabízel izraelský Mossad, kvůli nějakým jejím minulým zločinům, se slibem, že bude zabita a umlčena dřív, než se kdokoliv dozví o Ju-lungově účasti.

V tom spočíval Ju-lungův největší talent: nenápadně, ze zákulisí tahat za nitky a vyhledávat příležitosti k zisku.

Zahleděl se na snímek vojáka, bývalého armádního rangera s dosněda opáleným obličejem, šedomodrýma očima, z jejichž koutků se šířily vějíře droboučkých vrásek, a silnou čelistí porostlou tmavým strništěm. Cena za tohoto muže pořád rostla, zejména v posledních dvanácti hodinách. Vypadalo to, že si nadělal mnoho nepřátel – nebo znal cenná tajemství. Na tom však nezáleželo. Ju-lung k úkolu přistupoval jako obchodník. Zatím nejvyšší nabídku učinil anonymní kupec ze Sýrie.

Třetí muž, s obličejem jako gorila, byl podle všeho pouhý bodyguard. Překážka, kterou je třeba smést, aby se Ju-lung dostal ke skutečnému pokladu.

Nejdřív ho ale musel zajistit.

Bylo by snadné unést je přímo z budovy terminálu, ale takové veřejné únosy by přilákaly nadměrnou pozornost. Poté, co vládu nad Macaem převzali v roce 1999 Číňané, musel Ju-lung postupovat nenápadněji. Tvrdý zákrok vlády nicméně aspoň zbavil poloostrov většiny válčících čínských triád, čímž vyřídil Ju-lungovu konkurenci a umožnil mu získat pevnější kontrolu nad svou organizací. Teď jako Macauský šéf, jak mu někteří přezdívali, měl prsty takřka ve všem a čínská vláda ho víceméně nechávala na pokoji, pokud se mu věci nevymykaly z rukou a zdejší představitelé dostávali týdenní podíl.

S tím, jak rostlo bohatství Macaa, bohatl i on.

„Jsou naši muži na svých místech v kasinu?“ zeptal se Tomaze. „Jsou připraveni je převzít?“ Nestál o žádné chyby.

„Sim, senhor.“

„Dobře. Jaký očekáváte odpor?“

„Nemají střelné zbraně. Předpokládáme, že u sebe můžou mít nože, ale to by nemělo vadit.“

Ju-lung s uspokojením přikývl.

Po ukončení hovoru se podíval na plazmovou obrazovku spočívající na starožitné portugalské lodní truhle. Už dřív nechal Tomaze uplatit jednoho z pracovníků ostrahy v kasinu Lisboa, aby získal přístup k záběrům jejich kamerového systému, zejména z místností pro VIP hosty mimo hlavní hernu. Takových místností bylo v Macau plno a sloužily k soukromým hrám s vysokými sázkami nebo k zábavě s některou z elitních prostitutek.

V téhle místnosti byl jediný člověk – seděl na pohovce potažené červeným hedvábím a čekal na hosty. V posledních několika dnech si nedával pozor na jazyk: chlubil se připravovanou půlnoční schůzkou a blížícím se výdělkem. A zprávy o tak velkých částkách, zejména ze zahraničí, se vždycky nakonec dostaly až k Ju-lungu Delgadovi, který rychle zjistil totožnost cizinců.

Kde tečou peníze, dá se vždycky najít příležitost k výdělku.

Ju-lung obešel stůl. Z rodinného sídla měl výhled na náměstí Leal Senado, historické koloniální centrum Macaa, kde po staletí pochodovaly portugalské jednotky a teď během svátků tančili čínští draci. I dnes v noci ze stromů visely lucerny a klece se zpěvnými ptáky. Na protější straně náměstí viděl svatyňky mrtvých s kameninovými miskami, v nichž se na vodní hladině pohupovaly zapálené svíčky, aby osvětlovaly cestu duchům zemřelých.

Největší světlo však přicházelo z oblohy, mihotavé a jasné: stříbrný oheň komety.

Ju-lung se spokojeně posadil a obrátil pozornost k plazmové obrazovce, aby si užil noční představení z kasina Lisboa.

0.55

Tohle nebylo Macao, jaké si pamatovala.

Seichan vystoupila z taxíku a rozhlédla se. Naposledy sem zavítala před více než patnácti lety. Cestou z přístavu sotva poznávala tmavé, ospalé portugalské město z minulých dob se spletí úzkých uliček, koloniálních sídel a barokních náměstí.

Historická čtvrť se nyní skrývala za vysokými stěnami s neony. Tenkrát i kasino Lisboa vypadalo podstatně ošuntěleji – vůbec nepřipomínalo dnešní narozeninový dort s neonovými světly, a to ještě nebylo nic ve srovnání s nejnovějším přírůstkem ve městě, Velkým Lisboa, tři sta metrů vysokou zlatou věží ve tvaru lotosového květu.

Macao se rozhodně změnilo.

Ospalejší časy připomínaly jen tisíce zářících luceren na sousedním jezeru Nam Van. Na březích hořelo i kadidlo a obohacovalo jemný mořský vánek vůněmi hřebíčku, badyánu a santalového dřeva. Tato tradice na uctění památky mrtvých sahala tisíce let do minulosti.

Seichan během let spustila na vodu mnoho podobných luceren.

To ale možná skončí.

Gray se podíval na hodinky a pobídl ji k rychlejší chůzi. „Zbývá pět minut. Přijdeme pozdě.“

Kráčel vepředu s Kowalským, zatímco Seichan se za nimi o krok opožďovala – ne jako pokorná manželka, ale aby jim hlídala záda. Macao se sice možná maskovalo za září neonů a blikajících světel, ale Seichan věděla, že kdekoliv se soustředí tolik bohatství na tak malém prostoru, zejména v oblasti, kde je podobné bohatství spíše vzácností, bují zároveň zločin a korupce. Bylo jí jasné, že ve stínech stále vzkvétá staré Macao – místo, kde probíhají války gangů, obchod s lidským masem a vraždy.

Všimla si hloučku thajských prostitutek postávajících nedaleko vchodu – šlo o symbol korupční sítě, která se roztahovala z Macaa po celém regionu. Jedna z nich vykročila ke Grayovi. Patrně ji přilákala jeho mužná tvář a příslib amerického bohatství, ale Seichan se upřeně zadívala do jejích nalíčených očí a prostitutka rychle zacouvala zpátky.

Nikým nerušeni prošli hlavním vchodem pod blikajícími neonovými stuhami kasina. Seichan okamžitě udeřil do nosu pronikavý pach cigaretového dýmu, který ji pálil v očích i krku. Ve vzduchu se vznášel kouřový opar a ještě prohluboval zlověstnou atmosféru hlavní místnosti před nimi.

Pokračovala za Grayem do centra temnoty.

Zde nebylo vidět nic z přehnané, oslnivé nádhery velkého lasvegaského kasina. Šlo o hernu ze staré školy, o připomínku éry Krysí smečky. Stropy tu byly nízké a světla tlumená. Ze sousední místnosti cinkaly a blikaly herní automaty, ale tady stály pouze stoly: na bakarat, poker pai gow, sic bo a fan tan. Kolem nich seděli poďobaní muži a rozmrzelé ženy, připalovali si jednu cigaretu od druhé a hnětli talismany pro štěstí. Uvěznily je tu stejnou měrou závislost a naděje. Nad hlavou jim viselo dvanáct stylizovaných draků držících zářící koule proměnlivých barev. Dvě z nich nesvítily, což jasně vypovídalo o nedostatečné údržbě.

Seichan se přesto přistihla při tom, že se trochu uvolnila a že si užívá zdejší vrahounskou atmosféru bez přetvářky. Cítila s tímto místem jakousi spřízněnost.

„Výtahy jsou támhle,“ řekl Gray a ukázal k řadě kabin v levé stěně.

Jejich cíl byl o něco výš, hlouběji ve stinných zákoutích komplexu, v bludišti VIP pokojů, kde protékalo skutečné bohatství. Počet stolů v soukromých místnostech převyšoval počet stolů v hlavním sále.

V kabině výtahu Gray stiskl tlačítko čtvrtého patra. VIP místnosti ve vyšších patrech provozovaly výhradně soukromé společnosti, které sem letecky dopravovaly boháče z čínské pevniny i odjinud, zahrnovaly svoje zákazníky veškerou extravagancí a plnily jim všechny tužby. I nákupní pasáž v podzemí kasina sloužila zároveň jako obchodní dům prostitutek, kde si zájemci mohli z chvilkového rozmaru objednat mladou ženu podle svého gusta.

Ve VIP místnostech podnikalo dvanáct různých společností, z nichž některé vlastnily syndikáty organizovaného zločinu a používaly je k praní špinavých peněz. Grayovým i Seichaniným záměrům taková anonymita a diskrétnost vyhovovaly. Přijeli sem v rolích hráčů, kteří mají zájem o vysoké sázky. Platbu informátorovi zařídí společnost pronajímající VIP pokoje. Jejich cílem jednoduše bylo získat informace, zaplatit za ně a odejít.

Kabina výtahu se otevřela do chodby vyzdobené v nepovedeném pokusu o přepych červenými a zlatými odstíny. Chodby lemovaly řady dveří – u mnohých stáli mohutní strážci.

Kowalski po nich loupal očima jako podrážděný býk.

„Tudy,“ řekla Seichan a vykročila.

Teď, když byl na dohled cíl cesty, mimoděk zrychlila. Tohle byla její poslední šance odhalit matčin osud; všechna ostatní vodítka selhala. Seichan se snažila nepropadat strachu. Poslední čtyři měsíce se spoléhala na svůj výcvik, zůstávala ve střehu a soustředila pozornost mimo vlastní svírající se útroby, v nichž se mísila naděje se zoufalstvím a obavami. Proto si držela Graye od těla, navzdory jeho zjevné chuti pustit se s ní do něčeho hlubšího.

Bála se uvolnit přísné sebeovládání.

Jejich VIP místnost se nacházela na konci chodby. U dveří stáli dva hromotluci s vyboulenými saky – bodyguardi dodaní společností, která si pokoj pronajala.

Seichan jim ukázala falešné doklady a Gray s Kowalským následovali jejího příkladu.

Teprve pak jeden z mužů zaklepal na dveře, a když jim otevřel, Seichan vstoupila jako první a rychle se rozhlédla. Stěny byly natřeny zlatou barvou a koberec utkaný do šarlatovo-černého vzoru. Po levici stál zelený stolek na bakarat, po pravici několik židlí a pohovka s potahy z červeného hedvábí. V místnosti čekal jediný člověk.

Doktor Hwan Pak.

Právě jeho přítomnost byla důvodem pro tolik bezpečnostních opatření. Pracoval jako vedoucí vědecký pracovník v Jongbjonském výzkumném centru pro jaderné vědy v Severní Koreji, kde se obohacoval uran pro atomový program země. Kromě toho Hwan Pak trpěl vážnou závislostí na hazardních hrách, ačkoliv to bylo známo jen několika zpravodajským agenturám.

Severokorejec típl cigaretu a zvedl se z pohovky. Měřil jen něco málo přes sto padesát centimetrů a byl hubený jako proutek. Na pozdrav se lehce uklonil, s očima upřenýma na Graye, jako kdyby předpokládal, že Gray je tu ten hlavní, a Seichan jako pouhou ženu nepovažoval za důležitou.

„Jdete pozdě,“ řekl zdvořile, ale pevně, se sotva patrným přízvukem, a vytáhl z kapsy mobil. „Koupili jste si hodinu mého času. Za osm set tisíc, jak jsme se dohodli.“

Seichan si založila ruce na prsou a nechala Graye, aby vyťukal domluvený převodový kód.

„Čtyři sta tisíc teď,“ řekl Gray. „Zbytek, pokud budu spokojený s vašimi informacemi.“

Částka byla v hongkongských dolarech a odpovídala přibližně osmdesáti tisícům dolarů amerických. Seichan by klidně zaplatila třeba desetinásobek, pokud ten muž opravdu něco věděl o její matce. A podle nádechu zoufalství v Pakových očích se dalo soudit, že by se vědec patrně spokojil i s mnohem menší nabídkou. Potřeboval vyrovnat vysoké dluhy u různých pochybných existencí – dluhy, jež zcela nesmaže ani tato transakce.

„Nebudete zklamaní,“ řekl Pak.

1.14

Ju-lung Delgado ve své kanceláři sledoval, jak Hwan Pak mávnutím ruky zve hosty k červené sedací soupravě. Bodyguard se držel zpátky; místo toho se opřel pozadím o bakaratový stolek a nepřítomně dloubal palcem do plstěného povrchu.

Dva cenné cíle – nájemná vražedkyně a bývalý voják – šli za Pakem a usadili se.

Ju-lung si přál, aby býval mohl jejich rozhovor odposlouchávat, ale bezpečnostní kamery kasina přenášely jen obraz.

Škoda.

Ale šlo jen o maličkost ve srovnání s nadcházející odměnou.

A jak Ju-lung dobře věděl, trpělivost přináší růže.

1.17

Seichan nechala Graye klást otázky, protože vycítila, že severokorejský vědec bude ochotněji odpovídat muži.

Šovinistický parchant…

„Takže znáte ženu, kterou hledáme?“ začal Gray.

„Je,“ přikývl Pak. Zapálil si novou cigaretu a vyfoukl pruh dýmu – zjevně byl nervózní. „Jmenuje se Kuan-jin, ačkoliv pochybuji, že je to její pravé jméno.“

Není, pomyslela si Seichan. Nebo přinejmenším nebylo.

Náhle se jí v mysli vynořila nechtěná a momentálně nevítaná vzpomínka. Jako malé děvče ležela Seichan na břiše vedle zahradního jezírka a dělala ve vodě prstem kroužky, aby přilákala zlatého karase – tehdy se vedle ní ve vodě odrážela matčina tvář a mihotala se na zvlněné hladině obklopená splývajícími okvětními plátky třešní.

Podle nich se matka jmenovala.

Třešňové květy.

Seichan zamrkala a soustředila se na přítomnost. Nepřekvapilo ji, že matka přijala nové jméno. Byla na útěku a potřebovala zůstat v anonymitě. A nové jméno umožňovalo nový život.

S využitím zdrojů Sigmy Seichan zjistila totožnost ozbrojenců, kteří matku odvlekli. Byli to příslušníci vietnamské tajné policie, eufemisticky označované jako Ministerstvo veřejné bezpečnosti. Dozvěděli se o matčině vztahu s americkým diplomatem, Seichaniným otcem, a o jejich vzájemné lásce. Chtěli od ní získat nějaká americká tajemství.

Následně ji drželi ve věznici u města Ho Či Min, ale Seichanina matka po roce při vzpouře vězňů uprchla. Na krátkou dobu byla kvůli úřednické chybě prohlášena za mrtvou – údajně zahynula během vzpoury. Šlo o šťastný omyl, protože jí poskytl náskok, aby mohla utéct z Vietnamu a zmizet ve světě.

Hledala mě? uvažovala Seichan. Nebo si myslela, že jsem mrtvá?

Hlavou se jí rojily tisíce nezodpovězených otázek.

„Kuan-jin,“ pokračoval Pak s náznakem výsměšného a hořkého úsměvu. „Takové jméno se k ní rozhodně nehodilo… přinejmenším před osmi lety, když jsem se s ní setkal.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Gray.

„Kuan-jin znamená milosrdná bohyně.“ Severokorejec zvedl levou ruku, aby jim ukázal, že na ní má jen čtyři prsty. „Tohle je přesná ukázka jejího milosrdenství.“

Seichan se předklonila a poprvé promluvila: „Jak jste ji poznal?“ zeptala se chladně.

Vědec se nejdřív tvářil, jako kdyby ji hodlal ignorovat, ale pak lehce přimhouřil oči a zahleděl se na Seichan pozorněji – nejspíš úplně poprvé. Z jeho výrazu se dalo vyčíst podezření.

„Zníte…,“ vykoktal. „Jako tehdy… ale to není možné.“

Gray zachytil Pakův pohled. „Je to drahá hodina, pane doktore. Odpovězte – jak jste poznal Kuan-jin? V jaké situaci?“

Severokorejec si urovnal klopy saka – viditelně potřeboval chvilku, aby se vzpamatoval. „Kdysi pronajímala přímo tuhle místnost,“ řekl nakonec a kývl kolem sebe. „Jako dračí velitelka gangu z Kowloonu, triády Tuan-č’.“

Seichan sebou trhla – nedokázala se ovládnout.

Gray povytáhl obočí. „Takže tvrdíte, že Kuan-jin byla šéfka čínské triády?“

„Je,“ potvrdil Pak ostře. „Je jediná žena, které se to kdy podařilo. K tomu, aby získala takové postavení, musela postupovat mimořádně bezohledně. Mělo mě napadnout, že si od ní nemám brát půjčku.“ Promnul si pahýl chybějícího prstu.

Grayovi jeho pohyb neušel. „Nechala vám useknout prst?“

„Anijo,“ zavrtěl Pak hlavou. „Usekla mi ho sama. Přišla s kladivem a dlátkem. Název její triády znamená Zlomená snítka a zároveň se jedná o její obvyklý způsob, jak si vynutit rychlé splacení dluhu.“

Gray se zašklebil – zjevně si živě představoval takové odsekávání prstu.

Pro Seichan nebyly Pakovy informace o nic stravitelnější. Přerývaně oddechovala a snažila se takový čin spojit s matkou, která kdysi ošetřovala hrdličku se zlomeným křídlem, dokud se pták neuzdravil. Věděla ale, že Pak nelže.

Gray si tak jistý nebyl. „Jak máme vědět, že ta šéfka triády je žena, kterou hledáme? Jaký nám nabízíte důkaz? Máte nějakou společnou fotku?“

K dotazům rozesílaným do ostatních zpravodajských agentur připojovala Sigma snímek Seichaniny matky, získaný ze záznamů vietnamské věznice. Zároveň s tím rozesílali i možná místa pobytu, která však bohužel zahrnovala velkou část jihovýchodní Asie, a počítačově upravený obrázek toho, jak by mohla vypadat nyní, o dvacet let později.

Doktor Pak byl jedinou slibnou rybou, která na tuto návnadu zabrala.

„Fotku?“ Severokorejský vědec zavrtěl hlavou a zapálil si další cigaretu. Očividně byl silný kuřák. „Na veřejnosti chodí zakrytá. Její obličej viděli jen vysoce postavení členové triády. Pokud ji zahlédne někdo jiný, nežije dost dlouho na to, aby o tom mluvil.“

„Tak jak jste…?“

Pak se dotkl hrdla. „Podle toho draka. Viděl jsem ho, když zvedala kladivo. Visel jí na krku – stříbrný, třpytivý a stejně nelítostný jako jeho majitelka.“

„Takovýhle?“ Seichan si sáhla za límec a vytáhla vlastní dračí přívěsek. Její šperk byl kopií jiného. Vzpomínka na originál zůstávala vrytá do její paměti a často se vynořovala ve snech.

Vzpomínka na to, jak se choulí v matčině náručí v postýlce pod otevřeným oknem, kterým se dovnitř line zpěv nočních ptáků, a měsíční svit se odráží od stříbrného draka na matčině hrdle, pohupujícího se s každým nádechem jako vodní hladina…

Hwan Pak měl s drakem spojenou jinou vzpomínku. Při pohledu na Seichanin přívěsek se přikrčil, jako kdyby chtěl utéct.

„Takových dračích přívěsků musí existovat víc,“ namítl Gray. „To není důkaz. Máme jenom vaše slovo o šperku, který jste viděl před osmi lety.“

„Jestli chcete skutečný důkaz…“

Zarazil se, když Seichan vstala, uklidila přívěsek zpátky pod blůzu a kývla na Graye, aby si s ní šel promluvit o kousek dál.

Jakmile se vzdálili za bakaratový stolek, kde je navíc před Severokorejcem chránila Kowalského postava, zašeptala mu do ucha: „Říká nám pravdu. Musíme pokročit dál a zjistit, kde v Kowloonu moje matka je.“

„Seichan, já vím, že mu chceš věřit, ale nech mě…“

Sevřela mu paži, aby ho umlčela. „To jméno triády, Tuan-č’…“

Gray při pohledu na její naléhavý výraz ztichl a poslouchal.

Seichan cítila, jak jí do očí stoupají slzy, které pocházely z místa štěstí a zármutku, z místa, kde v džungli dosud zpívali noční ptáci.

„To jméno… Zlomená snítka,“ pokračovala. Už jen při jeho vyslovení se jí stahovalo hrdlo.

Gray čekal – zatím nechápal, kam tím Seichan míří, ale nechával ji, aby mu to vysvětlila svým tempem.

„Já…,“ řekla zajíkavě. Náhle si připadala odhalená a zranitelná. „Jméno, které mi dala matka… to, které jsem opustila, když jsem potřebovala hodit dětství za hlavu… jmenovala jsem se Čch’.“

Nové jméno jí umožnilo nový život.

Gray vykulil oči. „Tvoje skutečné jméno je Čch’?“

„Bylo,“ opravila ho Seichan.

Ta malá dívka už dávno zemřela.

Nadechla se, aby se uklidnila. „Ve vietnamštině čch’ znamená snítka.“

Viděla, jak se Grayovým obličejem rozlévá pochopení.

Matka pojmenovala triádu po ztracené dceři.

Než Gray stačil odpovědět, zpoza dveří se ozvalo ostré zakašlání – tento zvuk však nevycházel z lidského hrdla. Na chodbě se k zemi zřítila těla bodyguardů, zasažená střelbou ze zbraní s tlumiči.

Gray se prudce otočil k novému nebezpečí a strhl Kowalského s sebou.

Z opačné strany místnosti na ně zavolal Pak: „Žádal jste důkaz!“ Ukázal hořící cigaretou ke dveřím. „Tady přichází!“

Seichan okamžitě došlo, co Pak udělal. Mělo ji to napadnout dřív, vzhledem k tomu, co se právě dozvěděli. V duchu si vynadala. V minulosti by se nikdy nenechala vodit za nos tak dlouho. Během doby strávené u Sigmy změkla.

Severokorejec ustoupil od dveří, ale netvářil se vyděšeně. Tohle byla jeho hra, cesta k větším penězům, než mu nabídl Gray, možná k tolika, že s nimi uhradí všechny dluhy. Zradil je a využil situaci proti nim – prodal je Kuan-jinině triádě. Upozornil na jejich zájem ženu, která si dávala záležet na tom, aby její tvář zůstala před světem skrytá.

Taková žena zničí každého, kdo se dostane příliš blízko pravdě.

Seichan ji chápala.

Sama by udělala totéž.

Člověk udělá cokoliv, aby přežil.

1.44

Ju-lung nepřistupoval k nečekanému vývoji v kasinu Lisboa tak chápavě. Vstal a popadl mobil.

Na plazmové obrazovce sledoval, jak tři cizinci reagují na rozruch za dveřmi VIP pokoje. Oba muži převrátili bakaratový stolek tak, aby sloužil jako štít mezi nimi a dveřmi. Severokorejský vědec na druhé straně místnosti nevypadal tak rozrušeně, ale i on se stáhl do vzdáleného rohu – nechtěl zůstat na ráně.

Ju-lung stiskl palcem rychlou předvolbu Tomaze. Dal svým lidem pokyn, aby nezaútočili, dokud doktor Pak neodejde. Nestál o žádné problémy se Severokorejci. Udržoval s jejich vládou lukrativní styky a pomáhal pašovat prominentní osoby, jako byl Hwan Pak, do Macaa a zase zpátky. Dokonce zavítal osobně do Pchjongjangu, aby utužil a prohloubil vzájemné vazby.

Tomaz se ozval téměř okamžitě. Mluvil udýchaně, jako kdyby utíkal. „Taky jsme to viděli na záběrech z bezpečnostních kamer, senhor. Střílí se tam. Právě mířím nahoru. Někdo na ně útočí.“

Ju-lung se pobouřeně zamračil. Snaží se snad někdo ukrást jeho zboží? Rozhodl se neúspěšný účastník aukce, že nebude respektovat její výsledek a pokusí se o přímý postup?

Tomaz ho vyvedl z omylu. „Domníváme se, že to je jedna z triád.“

Ju-lung sevřel ruku v pěst.

Zatracení čínští psi…

Jeho plán se určitě donesl špatným uším.

„Jak máme pokračovat, senhor? Stáhnout se, nebo postupovat dál podle plánu?“

Ju-lung neměl na výběr. Pokud neodpoví plnou silou, triády to pochopí jako známku slabosti a on bude muset roky válčit o postavení ve zdejším podsvětí. To by přineslo jeho organizaci nemalé náklady a oslabilo by to jeho pozici v očích čínských správců v Macau. Něco takového nemohl připustit.

Bylo nutné sáhnout k razantním opatřením.

„Uzavřete Lisboa,“ přikázal – hodlal udělat z lidí, kteří nedovoleně vnikli na jeho území, exemplární příklad. „Povolejte posily. Každého člena triády, kterého tam uvidíte, okamžitě zabijte, ať už v tom má prsty nebo ne. To samé platí o každém podezřelém z pomoci při přípravě toho útoku a o každém, u koho budete mít podezření, že o něm třeba jen věděl.“

„Co cíle?“

Ju-lung se rychle zamyslel. Ti Američané by mu mohli dopomoci ke značnému zisku, ale jejich smrt zároveň poslouží jako důležitá lekce. Ukáže, že Ju-lung je ochotný obětovat zisk, aby si zachoval autoritu a postavení. Pro Číňany byly čest a důvěryhodnost stejně důležité jako dýchání.

Potlačil vztek a smířil se s realitou dané situace. Nemá cenu plakat nad rozlitým mlékem.

Koneckonců i jejich smrt mu přinese pěknou sumičku.

A malý zisk je lepší než žádný.

„Zabijte je,“ přikázal. „Všechny.“

3. kapitola

17. LISTOPADU, 9.46 PACIFICKÉHO STANDARDNÍHO ČASU

LOS ANGELES, EDWARDSOVA LETECKÁ ZÁKLADNA

EL SEGUNDO, KALIFORNIE

Ve Středisku vesmírných a raketových systémů dosud vládl chaos.

Na obřím monitoru už skoro dvě hodiny zářil satelitní snímek hořícího východního pobřeží. Technici si okamžitě ověřili, že New York, Boston i Washington jsou v pořádku a život v nich pokračuje bez sebemenších nehod.

V místnosti bylo cítit takřka hmatatelnou úlevu a Painter v tomto ohledu nepředstavoval výjimku. Na severovýchodě země měl mnoho přátel a kolegů. I tak byl ale rád, že jeho snoubenka je v Novém Mexiku. Vybavil si Lisin obličej rámovaný plavými vlasy a s rošťáckým úsměvem, z něhož se Painterovi vždycky rozbušilo srdce. Kdyby se jí něco stalo…

Nakonec ale byl na východě klid.

Tak co to u všech všudy ten satelit při pádu odvysílal?

Tak zněla zásadně důležitá otázka posledních dvou hodin. Řídicí místností létaly různé teorie. Šlo o nějaký odhad? O počítačovou simulaci jaderného zásahu? Všichni technici ale svorně tvrdili, že takové výpočty zdaleka přesahují limity nainstalovaných programů v družici.

Tak co se stalo?

Painter stál s doktorkou Jadou Shawovou a hloučkem techniků a vojenských velitelů před obřími monitory.

Před očima měli snímek Manhattanského ostrova, po kterém právě jeden mladý technik přejížděl červenou tečkou laserového ukazovátka.

„Tohle je záběr ze satelitu NRO pořízený přesně ve stejnou chvíli, kdy se IoG-1 v plamenech řítila nad východním pobřežím. Vidíte neporušenou síť ulic i jezírka v Central Parku. A tady je obrázek zaznamenaný IoG-1.“

Stiskl tlačítko dálkového ovládání a vedle první fotografie se objevila druhá. Tentokrát šlo o zvětšený výřez původního snímku pořízeného padající družicí, který zachycoval stejnou oblast Manhattanu.

„Když fotografie položíme jednu přes druhou…“

Technik rychle provedl popsanou operaci. I přes clonu ohně a dýmu si ulice dokonale odpovídaly. I jezírka v Central Parku měla přesně stejné rozměry.

Shromáždění diváci začali mumlat.

Doktorka Shawová zamračeně pokročila kupředu, aby se podívala zblízka.

„Jak vidíte,“ pokračoval technik, „je to opravdu New York, ne nějaká simulace. Snímek není žádným digitálním šumem, který náhodou vypadá jako hořící východní pobřeží. Ne při takovém rozlišení.“

Na důkaz svých slov technik zvětšil klíčová místa na ostrově. Rozlišení sice nebylo tak dobré, aby si snímky uchovaly ostrost, ale zdálo se, že na Manhattanu sedí i ty nejmenší detaily. Až na to, že z Empire State Building byla planoucí pochodeň, z finanční čtvrti zbyly trosky a z Queensboro Bridge jen změť pokroucených ocelových nosníků. Vypadalo to jako vynikající digitální úprava skutečnosti pro nějaký katastrofický film.

Boston ani Washington si nevedly o nic líp.

Zazněly první nevěřícné dotazy, ale doktorka Shawová se jen ještě víc přiblížila k monitoru a s dlaní na bradě těkala očima mezi oběma snímky, které teď byly opět oddělené.

Generál Metcalf podrážděně zavolal na Paintera: „Řediteli Crowe, na minutku!“

Painter se připojil ke svému nadřízenému před mapou světa.

„Tohle jsou poslední a nejpřesnější telemetrické údaje.“ Metcalf ukázal na dráhu padajícího satelitu. „Pravděpodobné místo dopadu je zde, v odlehlé oblasti severního Mongolska. Jak vidíte, není to daleko od hranic Ruska a Číny. Zatím jsme ani z jedné země nezaznamenali žádnou reakci na havárii.“

„Co údaje z družic nad daným regionem?“

Metcalf zavrtěl hlavou. „Tahle oblast Mongolska je hornatá a obývají ji jenom kočovné kmeny.“

Painter pochopil. „V tom případě se nám nabízí krátká doba, kdy budeme mít šanci najít trosky družice, než se o nich dozvědí Rusko a Čína.“

„Přesně tak.“

Painter se ohlédl k druhé obrazovce. Nikdo netušil, jak znepokojivý snímek vznikl, ale všichni věděli, že odpovědi leží v roztříštěných zbytcích Božího oka. Navíc bylo třeba zabránit tomu, aby moderní technologie satelitu padla do rukou cizímu státu.

„Už jsem pověřil kapitánku Kat Bryantovou na velitelství Sigmy, aby připravila zázemí a transport pro pátrací tým.“

„Výborně. Vrátíte se hned prvním letadlem do Washingtonu. Právě čerpají palivo. Tenhle úkol má nejvyšší prioritu. Najít a zajistit trosky družice.“

Metcalf se k němu otočil zády na znamení, že rozhovor je u konce.

Doktorka Shawová se skláněla k technikovi u počítače a něco mu říkala. Technik s pohledem na monitor přikyvoval a po tváři se mu rozléval vyděšený výraz.

O co jde?

Technik nakonec odešel k sousední počítačové stanici a mávl na ostatní, ať ho následují.

Painter zvědavě přistoupil k mladé astrofyzičce, která nepřestávala studovat snímky.

Všimla si ho a otočila se k němu. „Pořád si myslím, že je to tou kometou.“

Painter si vzpomněl na její dřívější teorie. „Pořád věříte, že tohle všechno způsobila temná energie, doktorko Shawová?“

„Říkejte mi Jado. A ano, podle posledních údajů ze satelitu geodetický efekt zaznamenal odchylku 5,4 stupně.“

Z významného pohledu, který po něm vrhla, bylo jasné, že od Paintera očekává úžas.

Nic takového se však nedostavilo.

„Co to přesně znamená?“ zeptal se Painter.

Jada si podrážděně vzdychla. Už dvě hodiny se dohadovala s vysokými důstojníky na základně, snažila se je přimět, aby ji vyslechli, a zjevně s nimi se všemi ztrácela trpělivost.

„Představte si kouli na kuželky položenou na tenké trampolíně,“ řekla. „Hmota koule vytvoří v povrchu trampolíny důlek, a právě to Země dělá s okolním časoprostorem. Zakřivuje ho. To je prokázané teorií i experimenty a geodetický efekt měří míru zakřivení. Když tedy data ukazují odchylku, ukazují ve skutečnosti ohyb časoprostoru. Předpokládala jsem, že se něco takového může stát, pokud IoG-1 přijme nějaké množství temné energie, nečekala jsem ale tak hluboký ohyb.“

Na čele se jí objevila ustaraná vráska.

„Co vám tedy dělá takové starosti?“ zeptal se Painter.

„Doufala jsem, že přinejlepším zaznamenáme nepatrný výkyv, něco kolem jedné desetiny stupně, a velice krátký, po dobu zlomku vteřiny. Odchylka přesahující pět stupňů a trvající skoro celou minutu…“ Zavrtěla hlavou.

„Napadlo vás, že masivní výron temné energie mohl v časoprostoru protrhnout malou díru a možná taky otevřít okénko do paralelního vesmíru, ve kterém bylo zničeno východní pobřeží.“

Jada se zahleděla na obrazovku. „Nebo to je pohled do naší budoucnosti.“

To byla znepokojivá možnost, o které se teď zmínila poprvé.

„Čas není lineární,“ pokračovala pomalu, jako kdyby si teprve třídila myšlenky. „Je to prostě další rozměr. Jako pravolevý nebo předozadní. Plynutí času ovlivňuje gravitace i rychlost. Když tedy dojde k ohybu nebo natržení časoprostoru, může čas poskočit o kousek dál jako jehla na poškrábané gramofonové desce.“

V očích jí zasvítil strach.

Painter se snažil ovládnout rostoucí paniku. „Odkdy děti jako vy poslouchají gramofonové desky?“

Otočila se k němu – obavy na chvíli vystřídalo rozhořčení. „Dovolte, abych vás informovala, že mám sbírku starých džezových desek, která se vyrovná těm nejlepším kolekcím na světě. B. B. Kinga, Johna Lee Hookera, Milese Davise, Hanse Kollera…“

„No dobře, dobře.“ Painter chlácholivě zvedl dlaň.

„Starým deskám se nic nevyrovná,“ dokončila vášnivě.

Painter se nehádal.

Od další přednášky ho zachránil technikův návrat.

„Měla jste pravdu,“ řekl s ještě ustrašenějším výrazem než předtím.

„V čem?“ zeptal se Painter.

Jada si ho nevšímala. „Ukažte mi to,“ vybídla technika.

Muž se vrátil k obří obrazovce, znovu otevřel snímek satelitu NRO a přiložil ho přes fotografii pořízenou IoG-1.

„Stíny si neodpovídají, přesně jak jste si všimla. Nejen tady, ale ani v Bostonu. Všude jsme narazili na stejnou anomálii.“ Ukázal na hlouček techniků, kteří se opodál hrbili nad počítačovou stanicí. „Zaměřujeme se na různé body pobřeží a počítáme velikost odchylky.“

Jada přikývla. „Potřebujeme znát časový rozdíl.“

„Pracujeme na tom.“

Painter pořád nechápal. „O co jde?“

Jada ukázala na obrazovku. „Stíny na těch dvou snímcích se nepatrně liší.“

„Co to znamená?“

„Oba snímky byly pořízeny současně, takže by si stíny měly přesně odpovídat. Jako dvě fotografie stejných slunečních hodin.“ Zahleděla se na něj. „Jenže si neodpovídají. Nepřekrývají se, takže…“

„Při pořizování těch dvou snímků se lišila poloha slunce na obloze.“ Po zádech mu přeběhl mráz.

Jada se nadechla. „Boží oko vyfotilo Manhattan v jiném čase, ne v tom, který jsme viděli na svých hodinách, když se řítilo k zemi.“

Painter si představil gramofonovou jehlu přeskakující několik drážek.

Jada pokračovala: „Technici se teď snaží určit, jaký den a hodina odpovídají pozici slunce zachycené na satelitním snímku. Triangulují různé body na východním pobřeží, aby zjistili přesný čas.“

Rozruch u počítačové stanice k sobě přitahoval další diváky.

Vedoucí technik se napřímil a podíval se na Jadu.

„Rozdíl činí osmdesát osm…“ Někdo ho zatahal za rukáv. Vedoucí technik se sklonil k monitoru a znovu se narovnal. „Oprava: devadesát hodin od současnosti.“

Necelé čtyři dny.

Připojil se k nim generál Metcalf. „O co se tady jedná?“

Painter se podíval na jistotu vepsanou do Jadina obličeje.

„Ten obrázek.“ Painter kývl na zachycenou zkázu. „Není to žádná porucha. Takhle bude svět vypadat za čtyři dny.“

18.54 STŘEDOEVROPSKÉHO ČASU

ŘÍM, ITÁLIE

Rachel Veronovou probudilo zvonění telefonu. Namáhavě se vynořila ze sna, ve kterém se topila a lapala po dechu, a chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že není ve své posteli, ale na přehnaně vycpané pohovce v pracovně strýčka Vigora. Usnula při četbě textu o svatém Tomášovi.

Ve vzduchu dosud visela vůně česneku a pesta z večeře, kterou předtím oběma donesla, a krabice od jídla ještě ležely na strýčkově stole, vedle jeho lokte.

„Zvedneš to?“ zeptal se Vigor.

Na nose měl brýle na čtení a zaujatě se skláněl nad starou lebkou. Změřil délku její nosní kosti rozevřeným kružítkem a zapsal si poznámku na milimetrový papír.

Rachel se za hlasitého drnčení telefonu zvedla z pohovky a přistoupila k Vigorovu stolu. Podívala se na srpek měsíce za úzkým oknem, podmalovaný obloukem dlouhého ohonu komety.

„Připozdívá se, strýčku. Můžeme to dokončit ráno.“

Vigor odmítavě mávl kružítkem. „Spím jenom pár hodin. A když je takhle ticho, pracuje se mi nejlíp.“

Rachel zvedla sluchátko. „Pronto?“

Odpověděl jí unavený mužský hlas: „Sono Bruno Conti, dottore di recerco da Centro Studi Microcitemia.“

Rachel zakryla sluchátko rukou. „Strýčku, volá doktor Conti z laboratoře DNA.“

Vigor se natáhl po telefonu. „Trvalo jim to dost dlouho.“

Rachel se zadívala na lebku, zatímco její strýc rychle hovořil s výzkumným genetikem. Chápala, proč je strýc tak netrpělivý – na temeni lebky dobře viděla vybledlé písmo se znepokojivým datem. Jí samotné toto proroctví starosti nepůsobilo. Lidé předpovídají konec světa odnepaměti – od dávných Mayů s jejich kalendářem po proroky zkázy na přelomu tisíciletí.

V čem je tohle jiné?

Vigor překvapeně zvýšil hlas a krátce nato zavěsil.

Rachel si všimla tmavých kruhů pod strýcovýma očima. „Co říká laboratoř?“ zeptala se.

„Potvrdili můj odhad stáří lebky a knihy.“

Kývl na Tomášovo evangelium. Rachel snad posté napadlo, proč někdo váže knihy do lidské kůže. Ano, ta kniha byla svého času považována za kacířskou. Odmítala, že je náboženská pravověrnost jediný způsob, jak dojít ke spáse, a místo toho tvrdila, že cesta k Bohu leží v každém člověku – stačí jen otevřít oči a vykročit po ní.

Hledej a nalezneš.

I tak, ať už se jednalo o kacířství nebo ne, proč vázat takový text do lidské kůže?

„Jak jsou tedy staré?“ zeptala se.

„Podle laboratoře pocházejí ze třináctého století.“

„Takže ne ze třetího, jak naznačuje aramejský text? Čili nemůže jít o pravý kouzelný talisman Židů jako ty, které v minulosti objevili archeologové.“

„Ne, přesně jak jsem předpokládal. Nejspíš se jedná o kopii. Samotná lebka dokonce ani nepatří Židovi.“

„Jak to víš?“

Mávl na ni, ať se k němu připojí. „Zatímco jsi odpočívala, studoval jsem lebeční struktury a jejich srovnávací anatomii. Zaprvé, ta lebka je mezokranická.“

„Co to znamená?“

„Že je široká a středně vysoká. Všimni si, jak má navíc tlusté lícní kosti, kulaté oční důlky a ploché a široké nosní kosti.“ Zvedl lebku a otočil ji. „A podívej se na zuby. Řezáky jsou ostré jako rýče, úplně odlišné od řezáků obyvatel Středomoří.“

„Odkud tedy ta lebka pochází?“

Vigor poklepal kružítkem o notes. „Podle různých lebečních rozměrů – šířky očí, hloubky přednosních kanálků, stupně předkusu – bych řekl, že z východní Asie. Dřív se takové lebky označovaly jako mongoloidní.“

Rachel si znovu se zábleskem úcty uvědomila, že její strýc je mnohem víc než pouhý muž sukna. „Takže patřila někomu z Dálného východu?“

„Stejně jako kniha,“ dodal Vigor.

„Kniha?“

Zahleděl se na ni přes obroučky brýlí. „Já myslel, žes slyšela, o čem si povídám s doktorem Contim.“

Rachel zavrtěla hlavou.

Zvedl dlaň nad vrásčitou kůži vazby se strašidelným sešitým okem. „Podle Contiho analýzy obsahuje kůže z knihy stejnou DNA jako lebka. Obě jsou ze stejného zdroje.“

Rachel došlo, co tím myslí, a naprázdno polkla.

Ať ty talismany vyrobil kdokoliv, zhotovil je z jediného těla. Nejdřív použil kůži na svázání knihy a poté ještě lebku.

Vigor pokračoval: „Zadal jsem Contimu, ať pokračuje v sestavování rasového profilu z autozomální i mitochondriální DNA, abychom se pokusili zúžit původ obou relikvií. Otec Josip je určitě poslal z dobrého důvodu. Docházel čas a on věděl, že mu dokážu pomoct. Že mám přístup k lepším zdrojům než on.“

„Například k laboratoři DNA.“

Vigor přikývl.

„Proč ti otec Josip jednoduše nenapsal nějakou zprávu?“

Vigor na ni spiklenecky zamrkal. „Kdo říká, že to neudělal?“

Rachel se zachmuřila. „Tak proč jsi mi o tom…?“

„Objevil jsem ji teprve před čtvrt hodinou, když jsem zkoumal tu lebku. Chtěl jsem nejdřív dokončit měření a ty ses potřebovala vyspat. Pak zazvonil telefon a mou pozornost rozptýlily novinky z laboratoře.“

Rachel se podívala na lebku. „Ukaž mi to.“

Vigor přetočil relikvii a ukázal na otvor, kterým prochází mícha. Pak zvedl tenkou baterku a posvítil dovnitř. „Kde jinde by člověk ukryl nějakou tajnou znalost?“

Rachel se sklonila, aby nahlédla do duté mozkovny. Z vnitřní strany byl přilepený kousek šarlatového vosku, podobně jako pečeť na papežově dopise. Do vosku pak někdo pečlivě vykroužil drobná písmena latinského nápisu. Rachel si představila, jak je otec Josip vyrývá nějakým ostrým nástrojem s dlouhým držadlem.

Proč takové tajnůstkářství? Kam až sahá jeho paranoia?

Přečetla si vzkaz.

Nahlas přeložila latinský pokyn. „Pomoz. Přijeď k Aralskému jezeru.“

Zamračila se. Aralské jezero leželo na hranici mezi Kazachstánem a Uzbekistánem ve střední Asii. Šlo o odlehlou a pustou oblast. Vzpomněla si i na strýcovo odhalení, že lebka pochází z Dálného východu. Zjistil otec Josip totéž? Odcestoval proto z Maďarska na východ, aby pokračoval v pátrání? Ale pokud ano, co vlastně hledal a proč tak tajně?

Přimhouřenýma očima rozeznala pod latinským nápisem i sérii arabských číslic.

Vigor uhodl, na co se dívá. „Zeměpisná šířka a délka.“

„Nějakého konkrétního místa.“ Rachel nedokázala z hlasu potlačit nedůvěru. „Tam se s tebou chce otec Josip setkat?“

„Vypadá to tak.“

Rachel se znovu zamračila. Nechtěla, aby se její strýc plahočil do neznámých končin na základě tajemného vzkazu svérázného kněze, který zmizel skoro před deseti lety.

Vigor položil lebku zpátky na stůl. „Ráno vyrazím. Prvním letadlem odletím do Kazachstánu.“

Rachel se to vůbec nelíbilo, ale ze zkušenosti věděla, že nemá cenu, aby se strýci pokoušela něco rozmlouvat, a tak se spokojila s kompromisem. „Beze mě ne. Mám dost nevybrané dovolené, takže nemáš žádnou výmluvu, proč mě odmítat.“

Vigor se usmál. „Doufal jsem, že to řekneš. Vlastně mě napadlo, že bychom se spojili s ředitelem Crowem, jestli nám nemůže poslat další pomoc.“

„Chceš do toho zatáhnout Sigmu? Kvůli nápisu na lebce ze třináctého století? Kvůli dávnému proroctví zkázy?“

Obrátila oči v sloup. Ona i její strýc už v minulosti se Sigmou spolupracovali a Rachel nehodlala nic namítat proti příležitosti k dalšímu setkání s velitelem Grayem Piercem. Ti dva spolu během let udržovali občasný vztah, který vyústil ve vzájemné přátelství. Někdy i v něco víc. Oba věděli, že vztah na takovou dálku nemůže vydržet, ale přesto… Rachel se nad tím na vteřinku zamyslela, nicméně pak tento nápad zavrhla. Nebylo třeba obtěžovat vědecké a vojenské profesionály Sigmy kvůli takové nepodstatné záležitosti.

„Jejich odbornost by se nám hodila,“ trval na svém Vigor. „Kromě toho mám pocit, že nám dochází čas.“

Jako na důkaz jeho slov se ozvalo řinčení tříštěného skla a do pracovny se snesla sprška střepů. Od kamenného okraje úzkého okna se odrazil jakýsi předmět a dokutálel se na opačný konec místnosti.

Vigor sebou při nenadálém zvuku polekaně trhl, ale Rachel vzhledem k svému výcviku okamžitě duchapřítomně zareagovala. Popadla strýce kolem pasu a smýkla jím od okna, co nejdál od předmětu ležícího na podlaze.

Nakonec ho ještě strhla na zem za stůl a zaštítila ho vlastním tělem – to už však granát explodoval s tlakovou vlnou ohně a dýmu.

10.18 PACIFICKÉHO STANDARDNÍHO ČASU

VE VZDUCHU NAD KALIFORNIÍ

Los Angeles zmizelo pod křídly proudového letounu, který zahájil cestu napříč kontinentem k Washingtonu, D. C. Painter vybídl pilota, ať nešetří palivem a vymáčkne ze stroje Bombardier Global 5000 maximum. Při pohledu na přepychově zařízený interiér s plně vybaveným barem a koženými sedačkami by člověka nenapadlo, že tryskáč zároveň pohánějí nejmodernější motory, které dokážou vyvinout rychlost přes 900 kilometrů v hodině.

Painter hodlal při tomto letu vyzkoušet, zda tvrzení výrobce odpovídá skutečnosti – nemohl si dovolit ztrácet čas, když východní pobřeží mělo za necelé čtyři dny skončit v plamenech.

Ať už to byla pravda nebo ne, generál Metcalf ho požádal, aby prozatím odsunul tuto záhadu stranou a věnoval se praktičtějšímu úkolu: nalezení zřícené družice IoG-1. Painterovi zněly v uších pokyny nadřízeného.

Najděte vrak toho satelitu. To zůstává vaším prvořadým cílem. S pořízeným snímkem si poradí technici. Já v rámci bezpečnostních opatření začnu vyhodnocovat rizika vzhledem k očekávaným hrozbám pro východní pobřeží.

Každý měl svůj úkol.

Letadlo se při opouštění losangeleského vzdušného prostoru naklonilo ke straně. Na modrém nebi zářila kometa, dostatečně jasná, aby zůstávala viditelná i za dne. V noci se její ohon táhl daleko přes hvězdy a dalo se na něm pouhým okem rozeznat jiskření, takže kometa vypadala jako nějaký živoucí tvor. Očekávalo se, že takhle bude při pomalém průletu kolem Země zářit téměř měsíc.

Na kožené sedadlo vedle Paintera si přisedl jediný další pasažér na palubě a zacinkal sklenicí s kolou a kostkami ledu.

Jada Shawová seznámila Metcalfa se svou teorií o poskočení času způsobeném zvrásněním časoprostoru. Tato teorie vysvětlovala zvláštní posun stínů na fotografii, který naznačoval, že se dívají devadesát hodin do budoucnosti.

„Myslím, že jsme generála nepřesvědčili,“ poznamenal Painter a otočil se k ní.

„Nejsem si jistá, jestli jsem o tom přesvědčená sama,“ pokrčila Jada rameny.

To ho překvapilo – a jeho údiv se mu zřejmě odrazil v obličeji.

„Ve hře je mnoho proměnných,“ vysvětlila Jada a neklidně se zavrtěla. „Jak už jsem se zmínila, snímek může představovat pohled do alternativní budoucnosti, ne zrovna do naší. Nevěřím, že by budoucnost byla pevně daná, jako kdyby ji někdo vytesal do kamene. Kvantová fyzika takové lineární plynutí času koneckonců odmítá. Už samotné pozorování může měnit osud podobně jako u Schrödingerovy kočky.“

„Jak to s námi souvisí?“

„Vezměte si tu kočku. Je to klasická ilustrace zvláštnosti kvantové mechaniky. V daném myšlenkovém experimentu zavřeme kočku do bedny s nádobkou jedu, u které je šance jedna ku jedné, že kočku zabije, nebo že ji nechá naživu. Zatímco bedna zůstává zavřená, kočka je podle fyziků v nerozhodnutém stavu – zároveň živá i mrtvá. Teprve když bednu otevřete a podíváte se dovnitř, osud kočky se naplní jedním nebo druhým způsobem. Podle některých představ se při otevření bedny dokonce vesmír rozdělí ve dva – v jednom kočka žije, v druhém je mrtvá.“

„Hm.“

„U té fotografie pořízené satelitem ve zvrásněném časoprostoru může jít o stejnou situaci. V jednom vesmíru svět shoří, v druhém ne.“

„Takže máme padesátiprocentní šanci přežít. To mi z nějakého důvodu nepřipadá jako důvod ke spokojenosti, když mluvíme o osudu lidstva.“

„Plynutí času je ale ještě nejistější. Už to, že satelit pořídil snímek a my všichni jsme ho viděli, je akt pozorování. Naše budoucí akce můžou osud změnit – jenže nevíme, jestli pravděpodobnost zkázy zvýší nebo sníží.“

„To zní, jako kdybychom další čtyři dny všichni hráli roli Schrödingerovy kočky v bedně. Uvízli jsme v nerozhodnutém stavu mezi přežitím a smrtí.“

Jada přikývla. Nevypadala o nic spokojeněji než on.

„Takže jsme ztracení, ať uděláme cokoliv.“

Jada pokrčila rameny. „Tím jste docela pěkně shrnul celou kvantovou fyziku.“

„Co tedy navrhujete?“

„Nejdůležitější je najít tu družici.“

„Mluvíte jako generál Metcalf.“

„Má pravdu. Všechny moje teorie jsou jenom dohady. Prozkoumáním vraku třeba přijdu na něco konkrétnějšího.“ Otočila se k němu. „Vím, že jste nebyl nadšený z toho, že bych se měla připojit ke skupině, která se vypraví do Mongolska, ale nikdo ten satelit nezná líp než já a bez člověka, který toho o něm ví opravdu hodně, bychom mohli ztratit cenná data – nebo něco horšího.“

„Co máte na mysli?“

Jada si ztěžka povzdychla. „Říkala jsem vám, že tok temné energie patrně ohnul časoprostor mnohem víc, než jsme původně odhadovali. Moje předběžné výpočty ale varují před větším nebezpečím.“

„Jakým?“

„Existuje nepatrná šance, že jsme v časoprostoru vytvořili uzel, který nějakou dobu vydrží – a ten může být na kvantové úrovni pořád spřažený se zbytky satelitu.“

„Spřažený?“

„K takovému jevu dochází, když na sebe dva objekty nějakou dobu působí, začnou sdílet svůj kvantový stav a pak se oddělí. Za jistých podmínek jejich kvantové stavy zůstanou propojené, takže změna v jednom z nich okamžitě změní i druhý. I na obrovské vzdálenosti.“

„To odporuje logice.“

„A překračuje to limit rychlosti světla. Einsteina tenhle jev docela sebral. Nazval ho spukhafte Fernwirkung čili strašidelné působení na dálku. Už se ho navíc podařilo prokázat nejen na subatomární úrovni, ale jedna skupina čínských výzkumníků nedávno dosáhla toho samého s dvojicí diamantů viditelných pouhým okem. Stačí prostě dostatek energie.“

„Například proud temné energie.“

„Přesně tak. Jestli je v zakřivení časoprostoru kolem Země uzel a jeho kvantový stav je spojený se stavem satelitu, jakákoliv špatná manipulace s troskami družice může vyústit v to, že uzel protrhne díru z vesmíru na zem.“

„A to by nebylo dobře.“

„Ne, pokud máte rád život na naší planetě.“

„Předkládáte přesvědčivé argumenty, doktorko Shawová.“

Do jeho slov zazvonil satelitní telefon. Painter se podíval na displej – volalo velitelství Sigmy ve Washingtonu, konkrétně jeho zástupkyně, kapitánka Kathryn Bryantová. Kat se v Sigmě zaměřovala na shromažďování zpravodajských informací, ale Painter ji při předchozím rozhovoru pověřil zajištěním organizační podpory pátracímu týmu.

Předběžně plánovali, že se skupina velitele Pierce přesune z Číny přímo do Ulánbátaru, hlavního města Mongolska, kde se setká s dvoučlenným týmem vyslaným z Washingtonu.

Kat navrhla, aby expedice byla co nejmenší, protože satelit se zřítil do Národního parku Chan Chentij s omezeným vstupem zejména pro cizince – úřady se zde snažily chránit přírodní i historické bohatství. Mongolští obyvatelé navíc považovali tuto oblast za posvátnou. Stačí jediný chybný krok a celá skupina bude vykázána ze země.

Dosud se tedy dolaďovaly detaily operace.

Painter doufal, že Kat tentokrát volá s lepšími zprávami.

Její první slova tuto naději rychle udusila.

„Řediteli, máme další problém.“

Jak jinak…

„Právě se mi zpravodajskými kanály donesla informace o útoku v Itálii. Podrobnosti zůstávají nejasné, ale někdo podle všeho odpálil granát do univerzitní pracovny monsignora Verony.“

„Vigora? Je v pořádku?“

„Je. Vlastně ho mám právě na lince kvůli konferenčnímu hovoru. Pořád je trochu otřesený, ale při útoku u něj zrovna byla jeho neteř a ta dostala oba do bezpečí. Monsignor Verona trval na tom, že s vámi musí mluvit – a myslím, že byste ho měl vyslechnout.“

Painter měl plné ruce práce, ale monsignor si od něj zasloužil zdvořilé zacházení. „Spojte nás.“

Kat poslechla a z telefonu se ozval známý tenor monsignora Verony.

„Řediteli Crowe, grazie.“ Na to, co se mu právě stalo, zněl Vigor překvapivě klidně, ale byl to houževnatý starý pán. „Vím, že jste zaneprázdněný, ale chci vás upozornit na jednu závažnou věc.“

„Co se děje?“

„Stručně řečeno se domnívám, že se svět blíží k zásadnímu kritickému bodu.“

Painter cítil, jak mu po zádech přejíždí mráz. „Proč si to myslíte?“

Monsignor mu vysvětlil, že obdržel tajemný balíček od mrtvého kolegy archeologa: lebku a knihu vázanou v lidské kůži. Mluvil o uherských čarodějnicích, talmudických kouzelných relikviích a aramejské prosbě o spasení.

Painter se za Vigorovy řeči trochu uklidnil. Ulevilo se mu, že to nijak nesouvisí s tím, co viděl ve vesmírném středisku.

Vigor pokračoval: „Po tom útoku už tuším, proč se můj kolega otec Josip začal schovávat. Jeho činnost zjevně přilákala pozornost nějaké agresivní skupiny, která se snaží zabránit rozšíření jeho znalostí. Požádal mě, abych se k němu připojil ve střední Asii kousek od Aralského jezera. Doufal jsem, že mi poskytnete nějakou podporu v terénu – zvlášť když se čas rychle krátí.“

Painter si přál, aby monsignorovi mohl pomoci, ale vzhledem k bezprostřednímu úkolu by nedokázal ospravedlnit takové plýtvání zdroji. „Je mi líto…“

Kat, která se taky účastnila konferenčního hovoru, mu skočila do řeči: „Monsignore, myslím, že byste měl řediteli Croweovi říct, proč si myslíte, že se krátí čas.“

„Mi dispiaze,“ omluvil se Vigor. „Já myslel, že jsem to už vysvětlil, ale teď si uvědomuji, že jsem o tom říkal jenom vám, kapitánko, ne řediteli.“

„O co jde?“ zeptal se Painter.

„Ten nápis na lebce, který žádá o spásu… jde vlastně o prosbu, aby nenastal konec světa.“

„O tom už jste se zmínil.“

„Ano, ale nezmínil jsem se o tom, kdy má ten konec podle proroctví nastat.“

Painterovi naskákala husí kůže. „Nechte mě hádat,“ řekl. „Za čtyři dny.“

„Sì,“ potvrdil Vigor udiveně. „Ale jak to víte?“

Painter teď nic nevysvětloval. Řekl Kat, ať Vigora prozatím odpojí, aby si mohl se svou zástupkyní promluvit soukromě.

„Tak co si o tom myslíte?“ zeptal se Kat.

„Připadá mi zajímavé, že datum na relikvii souhlasí s datem určeným Centrem vesmírných a raketových systémů.“

Kat už zjevně věděla o podivné záhadě ze západního pobřeží. To ale Paintera nemělo překvapovat. Sběr informací představoval její specializaci. Nic jí neunikne.

„Ale není to jen pouhá shoda okolností?“ uvažoval Painter. „Máme odklonit část zdrojů na podnik, ze kterého se možná vyklube jenom archeologický hon za přeludem?“

„V tomto případě mě to zaujalo natolik, že bych odpověděla kladně. Zaprvé nepůjde o takové odklonění. Souřadnice monsignora Verony leží ve střední Asii na trase z D. C. do Mongolska. Skupina by se cestou z Ameriky mohla zastavit u Aralského jezera, aby prověřila tuhle záležitost. Ani by ji to nemuselo nijak významně zdržet. Kromě toho potřebuji v Mongolsku letecky vysadit materiál na misi. Mezitím tam můžeme poslat druhou skupinu, která už je blíž, aby provedla předběžný průzkum oblasti.“

„Myslíte Graye, Kowalského a Seichan.“

Kat přikývla. „Z Hongkongu do Ulánbátaru je to jen pár hodin.“

„Zdá se, že to máte promyšlené. Ale měla byste vědět, že skupina, která poletí z Ameriky, možná bude tříčlenná.“ Střelil pohledem po Jadě. „Třetím členem se stane civilista, který mě přesvědčil, že možná budou potřeba jeho znalosti.“

„To není problém. Cením si pomoci doktorky Shawové.“

Painter se usmál. Kat mu jako obvykle četla myšlenky.

„Zajížďka do Kazachstánu má ještě další výhodu,“ pokračovala Kat. „Spolupráce s monsignorem a tím jeho tajemným kolegou nám nabízí dokonalou krycí historku pro pátrání v Národním parku Chan Chentij.“

„No jistě,“ souhlasil Painter, potěšený Katinou vynalézavostí. „Můžou se vydávat za tým archeologů.“

„Přesně tak. Zvlášť pokud bude monsignor ochotný vypravit se s námi do Mongolska. Vypadá to, že máme společný cíl.“

Zachránit svět…

„Tak se do toho pustíme,“ rozhodl Painter. „Zavolejte Grayovi a pošlete jeho tým na místo.“

Kat si s viditelným podrážděním povzdychla. „Už bych to udělala, ale nemůžu se mu dovolat.“

4. kapitola

18. LISTOPADU, 2.02 HONGKONGSKÉHO ČASU

MACAO, ČÍNSKÁ LIDOVÁ REPUBLIKA

Kasino Lisboa se stalo epicentrem třetí světové války. Nebo to tak Grayovi aspoň připadalo, když poslouchal, co se děje za dveřmi jejich VIP pokoje, kde se zabarikádovali. Prvotní krátké dávky na chodbě vystřídala zuřivá přestřelka.

Z dálky k nim dolehly další výbuchy.

Gray se krčil za provizorním zátarasem. S Kowalského pomocí přitáhl ke dveřím převrácený bakaratový stolek a zablokoval jediný vstup. Seichan jejich opevnění ještě podepřela jednou z pohovek potaženou červeným hedvábím. Jediný další východ představovalo úzké okno, ale pod ním by na ně čekal ničím nebržděný pád tmou ze čtvrtého patra na asfaltový chodník.

Doktor Hwan Pak se krčil v druhém koutě. Jeho blazeované uspokojení z vlastní zrady se proměnilo v hrůzu. Zjevně se v jeho plánu něco pokazilo. Triáda Tuan-č’ se je pokusila přepadnout, ale kdosi jim kladl odpor. Gray původně doufal, že útok odvrací místní ostraha, nicméně z toho, jak přestřelka sílila a začínaly se v ní ozývat útočné pušky a štěkot kulometů, musel předpokládat, že jde spíš o válku gangů.

A my jsme očividně kořist, o kterou bojují.

Gray věděl, že jejich barikáda nevydrží napořád. Někdo tu přestřelku vyhraje. Jako na potvrzení jeho obav výstřel z brokovnice prorazil do dveří otvor o velikosti pěsti.

„Teď, nebo nikdy, Kowalski!“ vykřikl Gray.

„Byl bych zvědavej na vás, kdyby vám padaly kalhoty!“

Obr klečel uprostřed místnosti a Gray se Seichan se opírali zády o pohovku, aby je chránila před podobnými zásahy jako před chvílí.

Kowalski byl odborníkem Sigmy na demolice – teď stočil na podlahu svlečený opasek, zapnul přezku a připevnil k ní rádiový přijímač. Jakkoliv nemohli při vstupu na čínské území riskovat držení střelných zbraní, Kowalski přijel s esem v rukávu. Nebo v tomto případě omotaným kolem pasu.

Vysoce účinnou trhavinu vyvinula Darpa. Byla uzavřená v grafenové trubici, takže ji nemohly odhalit letištní skenery.

„Hotovo,“ ohlásil Kowalski a překulil se k nim. Přitom za sebou přitáhl křeslo.

„Co to děláte?“ zavolal na ně Pak.

Všichni tři se skrčili za křeslem.

„Pal!“ zařval Kowalski a stiskl vysílač.

Celou místností otřásla exploze a Grayovi zazvonilo v hlavě, jako kdyby ho do ní udeřili kladivem. Z místa výbuchu se vyvalil kouř. Přestřelka za dveřmi krátce utichla – všechny zúčastněné zarazil nečekaný výbuch.

„Teď!“ vykřikl Gray a odstrčil křeslo stranou.

Modlil se, aby bomba odvedla svoji práci. Jinak by byli nahraní, protože odpálili veškerou trhavinu, kterou měl Kowalski u sebe.

Před nimi žhnul doutnající koberec – exploze vyhloubila kráter do podlahy, nebo spíš skrz podlahu. Větší ocelové traverzy zůstaly nepoškozené, ale mezi nimi teď zela díra.

Gray se podíval dolů. Věděl, že třetí patro má skoro stejné rozvržení jako patro čtvrté. VIP místnost pod nimi byla naštěstí prázdná.

Na chodbě pokračovala přestřelka, snad ještě zuřivější než před chvílí. Gray mávl na Seichan, ať jde jako první – proklouzla mezi nosníky a hladce doskočila na podlahu o patro níž.

Gray a Kowalski se ji chystali následovat, ale přiběhl k nim Hwan Pak a škemral, aby ho vzali s sebou. Kowalski se místo odpovědi ohnal pěstí, jako kdyby odháněl mouchu. Ozvalo se zapraštění kostí, Pak odletěl se zkrvaveným nosem ke stěně a sjel po ní na záda.

O chvíli později už Gray stál vedle Seichan u dveří na chodbu. Kowalski ztěžka dopadl za nimi.

„Zdá se, že vzduch je čistý,“ řekla Seichan s uchem přiloženým ke dveřím. „Ale musíme si pospíšit. Ten trik nezabere nadlouho.“

„Potřebujeme najít cestu z téhle válečné zóny,“ odpověděl Gray. „Všechny východy z kasina ale určitě hlídají.“

„Možná znám cestu.“

Seichan otevřela dveře, vyhlédla do chodby a vyběhla.

„Co takhle nám o ní říct?“ zabručel Kowalski, když s Grayem vyrazili za ní.

Seichan rozkopla dveře na požární schodiště, jen aby se střetla s ozbrojencem, který zrovna sbíhal dolů.

Seichan se přikrčila a zasáhla ho úderem pod pás – útočník přeletěl přes ni.

Gray, který ji s odstupem několika kroků následoval, se otočil na jedné noze a zasáhl plachtícího muže kopem do čelisti. Útočníkova hlava se zvrátila dozadu a muž se bezvládně zhroutil na zem.

„Připomeňte mi, ať si s váma nic nezačínám, když budete mít špatnou náladu,“ poznamenal Kowalski.

Gray sebral zneškodněnému ozbrojenci samopal AK-47 a rychle ležícího muže prohledal. Našel ještě pouzdro s pistolí Red Star, jaké používá čínská armáda. Hodil pistoli Kowalskému.

„To už jsou Vánoce?“ zaradoval se obr a rychle zkontroloval funkčnost zbraně.

„Jdeme!“ pobídla je Seichan na vrcholu schodiště.

Gray se k ní připojil a společně sbíhali z jednoho odpočívadla na druhé. Přestřelka nad nimi nepatrně polevila. Když ale doběhli k přízemí, začaly se před nimi otvírat dveře nouzového východu. Gray netušil, jestli jde o nové posily nebo o někoho, kdo hledal útočiště, a bylo mu to jedno. Pokropil dveře krátkou dávkou a ty se rychle přibouchly.

Za ním práskl výstřel z pistole – Kowalski vypálil naopak nahoru, aby odradil případné pronásledovatele.

Seichan si dveří v přízemí nevšímala a pokračovala do sklepení. Gray si předem prostudoval plány kasina, a tak věděl, že se pod ním rozkládá velké obchodní středisko, nechvalně proslulé zástupy prostitutek, které mu daly i přezdívku Šlapkoďák.

Seichan dospěla ke dveřím na úrovni sklepení a opatrně je pootevřela. Ve srovnání s chaosem nahoře panoval za nimi až strašidelný klid.

Zašeptala: „Jak jsem čekala, všechny obchody jsou zabarikádované.“

Majitelé je patrně po prvních výstřelech zamkli a spustili mříže.

Gray začínal tušit, jaký má Seichan plán. Zatímco veřejné východy jistě hlídají ozbrojenci, rampy a vrata do skladů jsou patrně ponechány bez dozoru. I triády věděly, že se obchody uzavřou, aby ochránily svoje zboží před rabováním.

Jak tedy chce…?

Seichan si svlékla a odhodila vestu. Pak si natrhla hedvábnou blůzu, až se po podlaze rozkutálelo několik knoflíčků – tím se odhalila její černá podprsenka a křivka břicha. Nakonec si vytáhla cíp blůzy z džínů a rozcuchala si vlasy.

„Jak vypadám?“ zeptala se.

Gray oněměl – a pro tentokrát kupodivu i Kowalski.

Seichan obrátila oči v sloup, otočila se a vyklouzla ze dveří. „Počkejte, dokud někoho nepřesvědčím, aby otevřel.“

Gray zaujal její místo u dveří.

Kowalski ho poplácal po rameně. „Jste zatracenej šťastlivec, Pierci.“

Gray se s ním nehodlal přít.

2.14

Ju-lung Delgado proklel svou smůlu.

Stál před plazmovou obrazovkou ve své pracovně a zíral na dýmající otvor v podlaze VIP pokoje. Měl sto chutí obvinit z tak nepříznivého zvratu kometu, ale to byly jen pověry. Znal skutečný důvod neúspěchu.

Jednoduše kořist podcenil.

To se podruhé nestane.

Před chvílí sledoval, jak větší z obou mužů odpaluje trhavinu, a pak mohl jen bezmocně přihlížet, jak všichni tři unikají vzniklým otvorem jako krysy.

Jediný zbývající člověk v místnosti se choulil v koutě.

Doktor Hwan Pak.

Ju-lung se díval na severokorejského vědce a poklepával prstem na portugalskou námořní truhlu pod obrazovkou. V duchu probíral různé scénáře a zvažoval, jaký další postup nejlépe zvolit.

Dospěl k rozhodnutí.

Už před chvilkou se pokusil zavolat Tomazovi, aby ho varoval, že kořist utíká, ale nepodařilo se mu s nikým spojit. Představil si přestřelku, která probíhala v jednotlivých patrech budovy. Tuto válku zahájil jeho příkaz, takže si nemohl stěžovat, že momentálně poutá Tomazovu pozornost.

Budiž.

Stiskl tlačítko interkomu a stroze přikázal: „Předjeďte s mým vozem.“

Zatímco čekal, někdo tiše zaklepal na dveře a Ju-lung se otočil. Do místnosti vklouzla drobná postava v krátkém hedvábném županu a trepkách. Působila jako zjevení, s opálenou pletí a záplavou medově plavých vlasů. Jednou rukou si podpírala vystouplé břicho.

„Natalie, drahoušku, měla bys být v posteli.“

„Tvůj syn mě nenechá ležet,“ řekla s něžným úsměvem a svůdně na něj zamrkala. „Možná kdyby vedle mě ležel jeho otec…“

„Nic bych si nepřál víc, ale nejdřív musím vyřídit jednu záležitost.“

Mladá žena našpulila rty.

Ju-lung k ní přistoupil, klekl si a políbil břicho, v němž rostl jeho syn. „Brzy se vrátím,“ slíbil oběma, políbil ji na tvář a vyvedl z místnosti.

Opravdu si přál, aby se k ní mohl připojit, ale už na otcově koleni se naučil, že ve válce i v obchodě člověk někdy prostě musí osobně přiložit ruku k dílu.

2.16

Seichan měla pocit, že ji zdi svírají čím dál víc.

Čím déle zůstanou uvězněni v kasinu, tím menší šance na únik budou mít.

Zoufale vyrazila od dveří do otevřeného prostoru podzemního obchodního střediska. Okázale přehrávala rozrušení a dokonce začala kulhat. Předstírala, že je jedna ze zdejších prostitutek, kterou vyděsila přestřelka.

Otočila se kolem své osy, zatahala se za vlasy a čínsky zavolala o pomoc. Nakonec se slzami v očích běhala od jednoho obchodu k druhému a bušila do mříží, aby ji někdo zachránil.

Chápala, že jako na mnoha podobných místech mezi majiteli obchodů a zdejšími prostitutkami platí tichá dohoda o vzájemné pomoci, podporovaná oboustranně výhodným obchodním soužitím.

Obchody lákaly potenciální klienty a prostitutky zase lákaly potenciální kupující.

Velký koloběh života.

Seichan se spoléhala na to, že v rámci oné dohody se obě strany navzájem ochraňují. U farmářského trhu klesla na kolena a chytila se ocelové mříže. Kolébala se a sténala, jako vyděšená žena, která neví, co si má počít.

Jak doufala, její křik konečně někoho vylákal z úkrytu. K bráně se plaše přiblížil bělovlasý mužík ve špinavé zástěře a pokusil se ji posunkem odehnat.

Seichan se však dál držela brány v teatrálním ztvárnění zoufalství a strachu a prosila, ať jí otevře.

Muži došlo, že Seichan jen tak neodejde, a klekl si před ni na koleno. Ještě se jí podíval přes rameno, aby se ujistil, že je sama, a teprve potom si troufl odemknout bránu.

Jakmile začal zvedat mříž, Seichan dala nenápadné znamení Grayovi a Kowalskému.

Zavrzaly dveře na požární schodiště a ozvalo se dusání bot.

Trhovec vyvalil oči a pokusil se mříž opět zaklapnout, to už se ale pod ní rychle protáhla Seichan, jednou paží muže odstrčila a druhou vytáhla bránu ještě výš.

Gray se pod ní proplazil po kolenou a Kowalski udělal parašutistický kotoul, po kterém vrazil do stojanu s pomeranči.

Gray na muže namířil samopal.

„Zamkněte,“ přikázala Seichan. Vmžiku se narovnala a odhodila masku vyděšené ženy jako maškarní kostým.

Trhovec spěšně poslechl.

„Řekni mu, že mu nechceme ublížit,“ vybídl ji Gray.

Seichan jeho slova přeložila, ale její studený pohled a kamenný výraz muže příliš neuchlácholily. Položila mu ještě několik otázek a obrátila se ke Grayovi.

„K východu ze skladu se jde tudy,“ ukázala a vydala se naznačeným směrem.

Kráčeli kolem dlouhého pultu s bednami, ve kterých bylo vyskládáno místní ovoce a zelenina. Naproti stály řady vodních nádrží s živými rybami, želvami, žábami a měkkýši.

Na konci trhu uviděli rampu vedoucí vzhůru k velkým vytahovacím vratům, jimiž sem zajížděly nákladní vozy se zbožím. Vlevo od vrat byl menší východ.

Trhovec ho odemkl a zlostně je vykázal do noci. Očividně byl rád, že se jich zbaví.

Gray vyšel ven jako první, se samopalem připraveným k výstřelu.

Seichan s Kowalským ho následovali.

Ocitli se v úzké postranní uličce. Ze všech stran slyšeli houkání sirén – ke kasinu se sjížděli policisté a zdravotníci, ale v rychlém příjezdu jim bránily davy rozjařených lidí u jezera Nam Van a v okolních ulicích.

Většina slavících obyvatel a návštěvníků si ani neuvědomovala, že v sousedství probíhá válka gangů. Z davu vyletovaly rachejtle, vybuchovaly nad jezerem a jejich záře se odrážela mezi tisíci lucerniček pohupujících se na vodní hladině. Sousední kasino Wynn bavilo diváky fontánou s tryskami seřízenými tak, aby chrlily vodu podle písniček Beatles.

„Co teď?“ zeptal se Kowalski. Musel přidat na hlase, aby ho slyšeli.

„Potřebujeme se odtud co nejrychleji dostat,“ odpověděl Gray a vyrazil uličkou k jezeru. „Ale těžko chytíme taxi a do tohohle davu tak úplně nezapadneme.“

„Já ano,“ řekla Seichan.

Svázala cípy roztržené blůzy jako sarong a zastrčila si ji do džínů, aby vše drželo na svém místě.

„Zůstaňte tady,“ přikázala jim. „Zůstaňte schovaní, dokud se nevrátím.“

2.28

Gray se držel u ústí uličky a nespouštěl oči z bujarých oslav. Kowalski kousek za ním dával pozor, aby se k nim nikdo nepřiblížil zezadu.

Před chvílí si vyměnili zbraně. Obrův dlouhý kabát líp maskoval vyčnívající hlaveň samopalu. Gray měl pistoli u stehna a stál mírně natočený ke straně, aby ji trochu zakrýval vlastním tělem.

Sirény zněly stále hlasitěji.

Na březích sousedního jezera vpravo od nich se pořád tísnily davy slavících, ale ulice vlevo už se začaly vyprazdňovat – lidé mířili domů do postelí nebo do některého z řady zdejších barů či kasin.

Proud chodců se najednou rozprchl jako hejno polekaných holubů.

Kakofonií hudby a hlasů se prořízlo ostřejší bručení dvoutaktního motoru. Objevil se motocykl se známým jezdcem. Seichan jednoduše rozrážela panikařící dav a spoléhala se na to, že jí všichni včas uskočí z cesty.

Když se dav dostatečně rozestoupil, Gray si všiml, že nejde ani tak o motocykl jako spíš o rikšu. Přední část tvořila motorka, zadní bryčka s malými koly. Takových motorových tříkolek Gray cestou sem na ulicích viděl už několik. V Macau, které patřilo mezi města s nejvyšší hustotou obyvatel, byly praktičtější než auta.

Ale možná ne v případě, že vás honí válčící triády.

Seichan smykem zastavila vedle nich. „Nastupte! Skrčte se!“

Gray s Kowalským neměli jinou možnost než si vylézt do bryčky, i když si Gray připadal nepříjemně na ráně, zvlášť jako majitel jedné z mála bílých tváří uprostřed moře asijských rysů.

Kowalski se snažil co nejvíc zachumlat do svého dlouhého kabátu, aby na první pohled nebylo vidět jeho mohutnou postavu. „Tohle je špatnej nápad.“

Jakmile se usadili, Seichan se prudce rozjela kolem jezera Nam Van pryč od kasina.

„Nic lepšího jsem nesehnala,“ vykřikla na ně. „Po celém městě jsou zablokované silnice. S ničím větším bych se pro vás nemohla dostat včas.“

Gray si uvědomil, že míří od trajektového terminálu.

„Kam jedeš?“

„K příbřežní cestě.“ Ukázala k sousednímu ostrovu Taipa, který s Macaem spojoval jasně osvětlený most. „Na druhé straně stojí menší trajektový terminál, kousek od toho benátského hotelu. Máme větší šanci, že nás tam nikdo nebude hledat. Poslední noční trajekt odplouvá za dvacet minut.“

A my se na něj musíme dostat.

V Macau jim hořela půda pod nohama – jako kdyby měli na zádech namalované terče.

Gray se krčil na sedadle bryčky, zatímco Seichan se proplétala dopravou na hlavní ulici a občas v případě nutnosti dokonce vjížděla mezi pomalejší kola a chodce.

Za chvíli se ocitli na rovném tříkilometrovém mostě k ostrovu. Hustý provoz se tady změnil v plnohodnotnou zácpu, ale Seichan se tím téměř nenechala zpomalit. Pokračovali zběsilou rychlostí mezi troubícími vozy. Po obou stranách se jim leskla měsícem osvětlená delta Perlové řeky, navíc ještě ozařovaná tisíci a tisíci luceren, které proud unášel na otevřené moře jako pozemskou obdobu nebeských souhvězdí.

Ostrov Taipa před nimi plál neonovými světly – šlo o kýčovitou atrakci ve srovnání se zdejší decentní krásou.

Za necelých deset minut sjeli z mostu a prudce zatočili do úzkých ulic před terminálem.

Neurazili však ani dvacet metrů a zprava se vyřítil masivní Cadillac Escalade, který zahradil jejich tříkolce cestu. Po nevyhnutelné srážce tříkolka dostala smyk a tvrdě narazila do plážové zídky dosahující výšky pasu.

Graye i Kowalského náraz vymrštil na kamenitý písek, po kterém se ještě několikrát překulili. Grayovi se podařilo udržet pistoli a ještě vleže na zádech ji namířil k ulici. Cadillac zůstal stát přes všechny jízdní pruhy a blokoval veškerou dopravu.

Z auta se vyhrnuli nějací muži – směs Číňanů a Portugalců –, ale běželi přikrčení, takže je kryla zídka. Všichni se vrhli doleva.

Teprve v tu chvíli si Gray uvědomil, že Seichan není u něj.

S bušícím srdcem se zvedl na kolena, aby měl lepší výhled, a zahájil palbu. Jednoho útočníka zasáhl do paže, dalšími třemi výstřely však minul. Vtom spatřil, jak ozbrojenci vlečou zpola omráčenou Seichan se zkrvaveným obličejem ke cadillacu.

Gray zaklel a spustil ruku s pistolí – bál se, aby omylem nezasáhl Seichan.

Jeho protivníci nebyli tak zdrženliví.

Kolem Grayových nohou vybuchoval písek.

Kowalski kousek od něj konečně vyprostil samopal a bez otálení s ním pokropil zídku – tím zahnal dvojici střelců na ústup. Druhou rukou ukázal k mostnímu pilíři.

Na otevřené pláži představovali snadný cíl.

Neměli jinou možnost než sprintem vyběhnout k úkrytu, ale Gray ještě vypálil několik ran ke cadillacu. Vedle vozu stál vysoký muž s plnovousem, který se nenechal vyvést z míry kulkami odrážejícími se od neprůstřelných oken, převzal bezvládnou Seichan od svých lidí a uložil ji do auta.

Zabouchly se dveře a cadillac se zakvílením pneumatik odsvištěl. Na místě zůstalo několik ozbrojenců, kteří po nich nepřestávali pálit, ale Gray s Kowalským dospěli k pilíři a schovali se za něj.

„Já vám říkal, že to je špatnej nápad,“ zafuněl Kowalski.

„Pohyb, pohyb.“

Gray přikrčeně podběhl pod mostem. Potřeboval protivníky nějak setřást. Na druhé straně mostu se vrátil k zídce a přelezl ji. Dopravní zácpa se zvolna uvolňovala.

Gray využil chaosu a natěsnaných vozů a prokličkoval přes ulici. Ozbrojenec nalevo od něj se rozhlížel po pláži. Druhý přeskočil zídku, aby měl lepší úhel pro palbu pod most.

Gray zatočil do hustého bludiště uliček a průchodů a Kowalski ho udýchaně následoval.

„Co Seichan?“ zeptal se Kowalski.

„Nezastřelili ji hned,“ odpověděl Gray.

Díkybohu za to.

Pokračovali dalších tři sta metrů víceméně rovnoběžně s pláží, pryč od mostu. Na ulicích byly pořád spousty lidí, ale ne tolik jako časněji večer. I tak se dva Američané v moři asijských obličejů vyjímali jako pěst na oko. Pronásledovatelé je mohli snadno vystopovat.

Nesměli se zastavit.

„Jaký je plán?“ zeptal se Kowalski.

Gray zatím jednal zcela instinktivně, ale Kowalski měl pravdu. Potřebovali přemýšlet strategicky.

Ať ten útok připravil kdokoliv, chytře odhadl, že se Grayova skupina pokusí dojet k druhému trajektovému terminálu, a jelikož k němu vedla nejkratší cesta přes most, nastražil past a čekal, až se do ní kořist chytí.

„Rozhodně budou sledovat terminál,“ zapřemýšlel Gray nahlas. „To znamená, že se do Hongkongu musíme dopravit jinak.“

„A co Seichan? To ji prostě opustíme?“

„Nemáme jinou možnost. Jestli ji zajaly zdejší gangy, není nás dost na to, abychom se ji pokusili osvobodit, i kdybychom věděli, kam ji odvezli. Navíc jsme v Macau krajně nápadní.“

„Takže práskneme do bot?“

Prozatím.

Gray se opatrně vrátil k pobřeží a kývl na malý přístav pár bloků před nimi. „Potřebujeme loď.“

Vmísili se do proudu podnapilých účastníků slavnosti, kteří pořád ještě korzovali při pobřeží. Kolem zakotvených jachet a motorových člunů se pohupovaly lucerny. Gray s Kowalským kráčeli po molu, dokud nenarazili na elegantní motorový člun barvy půlnoční modři, na kterém se právě připravoval k odplutí manželský pár středního věku. Podle přízvuku šlo o Brity. Patrně se chystali k návratu domů po zdejší slavnosti.

Gray k nim přikročil. „Promiňte?“

Manželé zmlkli uprostřed debaty a otočili se k němu.

Gray se na ně rozpačitě usmál a prohrábl si vlasy, jako kdyby se mu následující slova neříkala snadno.

„Napadlo mě, jestli náhodou nemáte namířeno do Hongkongu a nechtěli byste pomoct dvěma chlápkům, kteří přišli o poslední vindru v pai gow. Nezbývá nám ani dost na zpáteční trajekt na Kowloon.“

Muž se napřímil – tvářil se podezřívavě, ale bylo vidět, že je lehce podnapilý. „Jste Amíci,“ pronesl s takovým údivem, jako kdyby konstatoval, že má před sebou liliputány. „Normálně bych souhlasil, pánové, ale chápejte…“

Gray mu ukázal svoji pistoli a Kowalski si rozhalil kabát, aby bylo vidět samopal.

„A co teď?“ zeptal se Gray.

Muž schlípl, jako kdyby z něj unikl vzduch. „Tohle mi manželka nikdy nezapomene.“

Žena si zkřížila ruce na prsou. „Já ti říkala, že jsme měli vyrazit dřív.“

Manžel rezignovaně pokrčil rameny.

Jakmile Brity svázali a dali jim do úst roubíky, Gray vyvedl člun z přístavu. Na otevřeném moři přidal plyn, jak to jen šlo, a zamířil k temným vodám kolem Hongkongu.

Když za nimi pohasla světla Macaa, Gray odstoupil od kormidla. „Řiďte vy.“

Kowalski ho jakožto bývalý mariňák s chutí nahradil a nadšeně si zamnul ruce. „Uvidíme, co tahle holka dokáže.“

Za normálních okolností by taková slova Graye znepokojila, ale teď měl větší starosti.

Rozepnul náprsní kapsu a vytáhl z ní satelitní telefon. Všiml si, že má několik hlasových zpráv z velitelství Sigmy. Před schůzkou v kasinu Lisboa si vypnul zvonění a od té chvíle neměl čas ho znovu zapnout, až teď.

Místo aby si poslechl vzkazy, rovnou zavolal do Sigmy. Telefon měl nainstalovaný nejnovější šifrovací software Darpy, takže nehrozilo, že by ho někdo odposlouchával.

Okamžitě se ozvala Kat Bryantová. „Nejvyšší čas, že voláte.“

„Měli jsme tady trochu rušno.“

Kat z jeho tónu vytušila, že něco není v pořádku. „Co se stalo?“

Stručně ji seznámil s nočními událostmi.

Kat mu položila několik otázek, aby si udělala představu o rozsahu problému. „Nemůžu ti poslat pomoc, Grayi. Rozhodně ne včas, aby byla co platná, když už Seichan drží v zajetí.“

„Chápu. Kvůli tomu jsem nevolal. Jenom jsem chtěl Sigmě podat hlášení o situaci.“

Pro případ, že by se všechno pokazilo ještě víc.

„My tady máme taky krizi,“ řekla Kat. „Proto jsem se ti snažila dovolat. Ředitel Crowe chtěl, abys vyrazil se svou skupinou do Mongolska.“

Do Mongolska?

Informovala ho o zřícené družici a posledním snímku, který zachycoval východní pobřeží Spojených států v plamenech.

„Nemůžu tam jet,“ řekl Gray. „Aspoň ne hned.“

„Rozumím. Okolnosti se změnily.“ Na okamžik se odmlčela. „Ale co vlastně chceš udělat, Grayi?“ zeptala se ustaraně. „Nemáš žádné zdroje a zločinecké organizace na Macau jsou dobře financované a nechvalně známé svou krutostí.“

„Mám plán.“

„Jaký?“

Gray se zahleděl přes mořskou hladinu ke vzdálené záři na obzoru.

„Bojovat proti ohni ohněm.“

5. kapitola

17. LISTOPADU, 18.04 WASHINGTONSKÉHO ČASU

WASHINGTON, D. C.

Jada zatajila dech.

Co tady dělám?

Připadala si, jako kdyby prošla do Alenčiny země za zrcadlem.

Painter Crowe vedle ní položil dlaň na bezpečnostní displej ve výtahu. Modrá linka mu ji oskenovala a kabina začala klesat do útrob země.

Letadlo zvládlo cestu napříč Amerikou za necelých pět hodin. Po přistání je soukromý vůz dopravil k parku National Mall a zastavil u majestátního Smithsonovského hradu s vlajkou na nejvyšší věži. Když Jada vystoupila z auta, podívala se na tuto historickou budovu s parapety z červených cihel a četnými věžičkami novýma očima. Stavba, dokončená v roce 1855, byla považována za jednu z nejlepších ukázek oživení gotiky ve Spojených státech a sloužila jako sídlo mnoha muzeí, která dohromady vytvářela národní Smithsonovský institut.

Jada vyrostla v Congress Heights, chudší čtvrti jihovýchodně od D. C., a jako dítě hrad nespočetněkrát navštívila. Vstup do muzeí byl zadarmo a její matka samoživitelka všemožně podporovala dceřino vzdělání.

„Vůbec jsem nevěděla, že je tady něco takového,“ řekla, zatímco klesali do podzemního světa pod hradem.

„Kdysi tu byly bunkry a protiatomové kryty. Za druhé světové války tu dokonce pracovali vědci, ale pak byly tyhle prostory opuštěny a zapomnělo se na ně.“

„Taková úžasná washingtonská nemovitost, o kterou by se realitky popraly?“ Pousmála se na Paintera.

Ten jí úsměv oplatil. Na člověka, který byl o dvacet let starší než ona, byl velice pohledný, s modrýma očima a s tmavými vlasy ozdobenými jediným sněhově bílým pruhem. Během dlouhého rozhovoru při letu Jada zjistila, že je taky pozoruhodně bystrý a má široký záběr znalostí z mnoha oborů – s výjimkou dějin džezu. Ale tuhle chybu by mu dokázala odpustit, zvlášť když jeho modré oči zajiskřily ve slunečním světle.

„Jakmile jsem tyhle zaprášené prostory objevil, napadlo mě, že by to bylo dokonalé sídlo pro Sigmu,“ řekl. „Je odtud snadný přístup k smithsonovským laboratořím i k centrům moci v D. C.“

Jada v jeho hlase slyšela náznak otcovské pýchy – zjevně své království rád ukazoval novicům, což se ale podle jejího odhadu stávalo jen vzácně.

Dveře výtahu se otevřely do dlouhé ústřední chodby.

„Tohle je velitelské podlaží,“ řekl Painter a vykročil. „Před sebou vidíte naše komunikační středisko, nervové centrum Sigmy.“

Z místnosti vyšla štíhlá žena v modré uniformě vojenského námořnictva. Byla jistým strohým způsobem krásná – díky krátkému mikádu z kaštanově hnědých vlasů se možná zdála vážnější, než ve skutečnosti byla. Jada měla taky dojem, že na ženině tváři zahlédla nezřetelné jizvy, ale nechtěla na ni zírat.

„Řediteli Crowe,“ pozdravila žena. „Je dobře, že jste zpátky, pane.“

„Tohle je kapitánka Kathryn Bryantová,“ představil ji Painter. „Má zástupkyně.“

„Stačí Kat.“ Potřásla Jadě rukou. Měla až příliš pevný stisk, ale zjemnila ho teplem mírného úsměvu. „Vítejte, doktorko Shawová.“

Jada si olízla rty. Toužila z tohoto nového světa vidět víc, ale věděla, že se jim krátí čas.

„Jak pokračují přípravy?“ zeptal se Painter. „Byl bych rád, kdyby náš tým do hodiny vyrazil.“

„Slyšel jste o veliteli Piercovi?“ odpověděla Kat otázkou a odvedla je do komunikačního střediska. Oválná místnost byla poměrně malá a vévodila jí do oblouku seřazená řada monitorů a počítačů.

„Ano. Pokud bude třeba, obejdeme se bez něj. Předpokládám, že mu nabízíte veškerou podporu.“

Kat se na něj zamračila, jako kdyby to bylo úplně samozřejmé. Usadila se do křesla před monitory jako pilot v kabině. „Pokud jde o tuto misi, monsignor Verona s neteří poletí prvním ranním letadlem z Říma do Kazachstánu. Let potrvá pět hodin. Pokud se nám podaří dodržet harmonogram a odstartovat do hodiny, náš tým by měl přistát v cíli zhruba ve stejnou dobu jako Veronovi… odpoledne kazašského času.“

Jada se zamračila. Tahle zastávka jí nedávala žádný smysl. „Jestli to chápu správně,“ ozvala se, aby si ujasnila jejich plán, „nabereme další dva účastníky, aby podepřeli naše tvrzení, že do odlehlých mongolských hor jedeme za účelem archeologického pátrání.“

„Přesně tak,“ potvrdila Kat. „Zastávku v Kazachstánu ale taky využijeme k prošetření záhady, která možná souvisí se současnou hrozbou. Jestli nic neobjevíte, hned vyrazíte dál.“

Painter jí už ve stručnosti řekl o té lebce a knize. Jada ho skoro neposlouchala – nepřipadalo jí to příliš věrohodné. Rozhodnutí však nebylo na ní.

„Kdo další se výpravy zúčastní?“ zeptala se.

Odpověď se ozvala za ní. „Tak zaprvé já.“

Otočila se a spatřila muže, o několik centimetrů menšího než ona, ale statného jako pitbul. Měl na sobě tepláky, tričko a baseballovou čepici washingtonských Redskins, která jen částečně zakrývala jeho dokonale hladkou hlavu. V první chvíli ho nepovažovala za obzvláštní přínos, ale pak si v jeho tmavých očích všimla záblesku pronikavé inteligence – a taky pobavení.

Nedokázala přesně určit proč, ale okamžitě k němu pocítila náklonnost jako k potrhlému staršímu bratrovi.

Zdálo se, že není jediná.

Kat Bryantová se ve svém křesle zaklonila, muž k ní přistoupil a políbil ji na rty.

No dobře, možná ne jako k bratrovi.

Když se muž narovnal, Kat se podívala na Jadu. „Dobře se o vás postará.“

„Jako moje žena to musí říkat.“ Dlaň nechával láskyplně položenou na manželčině rameni.

Jada konečně postřehla, že jeho druhá ruka je umělá, připojená v zápěstí silnější elektronickou manžetou. Vypadala tak reálně, že si toho málem nevšimla.

Painter na něj kývl. „Monk Kokkalis je jeden z našich nejlepších agentů.“

„Jeden z nejlepších?“ zeptal se dotčeně.

Painter ho neposlouchal. „Kromě něj vás doprovodí jeden z našich nejnovějších členů. Je odborník na elektrotechniku a fyziku. Kromě toho ví dost o astronomii a má jistý, řekněme, jedinečný talent. Myslím, že jeho pomoc oceníte.“

„Jmenuje se Duncan Wren,“ doplnila Kat.

„Kde vlastně je?“ zeptal se Painter. „Myslel jsem, že jste všechny pozvala, aby se zúčastnili téhle porady.“

Kat si vyměnila pohled s manželem a otočila se s křeslem k počítačovým monitorům. „Už jsem mu sdělila všechno potřebné,“ zahučela. „Před odjezdem si musel vyřídit jednu zdravotní záležitost.“

Painter se zamračil. „Jakou záležitost?“

18.18

„Nehýbej se.“

Duncan měl co dělat, aby udržel rovnováhu. Byl sto osmdesát pět centimetrů vysoký, ale musel se vejít do skládacího křesílka s rozviklanou nohou. „Bylo by to snazší, Clyde, kdybys bral v úvahu, že všichni tvoji zákazníci nejsou vychrtlí závisláci na amfetaminu.“

Jeho kamarád měl na obličeji chirurgickou roušku a před očima zvětšovací skla. Vypadal, že váží čtyřicet kilo i s postelí, a většina váhy že připadá na vlasy, stažené do dlouhého ohonu na zádech.

Clyde přidržoval Duncanovu velkou ruku na stolní desce, jako kdyby se mu chystal číst z dlaně. Místo toho ale skalpelem nařízl poslední článek Duncanova levého ukazováku. Duncanovi se rukou rozlil oheň, ale nechával ji nehybně položenou na kovovém stole.

Clyde odložil skalpel. „Teď to může bolet.“

Nepovídej…

Clyde zvedl vysterilizovanou pinzetu a sáhl s ní do čerstvé rány. Ocel přejela po nervech a Duncan zaskřípal zuby bolestí, ale zavřel oči a snažil se dýchat co nejklidněji.

„Mám to!“ oznámil jeho trýznitel.

Duncan otevřel oči a podíval se na černou kuličku o velikosti rýžového zrna, kterou Clyde vytáhl z rány a držel ji sevřenou v pinzetě.

Byl to kousek magnetu ze vzácných kovů.

„Teď nahradíme tenhle starej opotřebovanej novým…“

Stejnou pinzetou zvedl čerstvý magnet z krabičky, kterou mu dodal Duncan. Magnety pocházely z laboratoře Darpy v New Brunswicku, ačkoliv toto jejich použití nebylo oficiální.

Zrnko magnetu, které Duncan potáhl parylenem C, aby zabránil infekci, prošlo řeznou rankou a Clyde ji uzavřel několika kapkami chirurgického lepidla. Magnet tak zůstal pod kůží ve špičce prstu vedle nervů odpovědných za vnímání tlaku, teploty a bolesti.

Poslední úkol rozhodně plnily na výbornou.

„Díky, Clyde.“

Duncan zkusmo rozevřel a sevřel pěst, aby se zbavil bolestivého tepání. Tuhle operaci nepodstupoval poprvé. Každý z jeho deseti prstů obsahoval podobný kousek magnetu, který bylo třeba tu a tam vyměnit.

„Tak co?“ Clyde si strhl roušku, čímž odhalil piercing v nose a silný kroužek ve spodním rtu.

Nevypadal jako typický lékař.

Ve skutečnosti dřív pracoval jako zubní hygienik a v nové profesi, kterou vykonával ve skladu nedaleko Letiště Ronalda Reagana, se stal nejlepším drtičem místní komunity biohackerů, člověkem, který navrhuje a instaluje tělesná vylepšení.

Clyde dával přednost označení evoluční umělec.

O skladištní prostory se dělil s řadou jiných profesionálů, oddělených matnými plastovými závěsy: tetovacím umělcem, který vyvinul světélkující inkoust, piercerem, který zákazníkům vkládal miniaturní šperky do bělma, a dalším člověkem, který implantoval do těl čipy RFID jako zařízení na ukládání dat.

Většina klientů sem chodila za originalitou nebo vzrušením, ale několik z nich proměnilo biohacking v nové náboženství a toto byl jejich chrám. Pro Duncana šlo jednoduše o profesionální potřebu. Jako elektrotechnikovi se mu tato konkrétní úprava vlastního těla hodila – dávala mu nový způsob vnímání světa.

„Chceš si novej magnet hned vyzkoušet?“ zeptal se Clyde.

„Ten prst je nejspíš ještě moc rozbolavělý, ale ukaž mi, co jsi vytvořil.“

Věděl, že Clydeovi jde ve skutečnosti právě o tohle.

Jeho kamarád ho mávnutím přivolal k sousednímu stolu, na kterém ležely desky s tištěnými spoji, cívky obnažených drátů a různě vysoké štosy diskových jednotek.

„Pořád svoje nejnovější umělecký dílo dolaďuju.“

„Tak to zapni.“

Clyde stiskl vypínač. „Pár vteřin trvá, než pole úplně naběhne.“

„Tak dlouho ještě můžu počkat.“

Navzdory mylným představám laiků Duncan nedokázal magnety v prstech zvedat mince ani vymazávat kreditky. Nezaznamenaly je dokonce ani letištní skenery. V přítomnosti elektromagnetického pole nicméně magnety vibrovaly a jejich nepatrný pohyb stačil k podráždění nervových zakončení ve špičkách prstů, které následně vytvářely jedinečný pocit jasně odlišitelný od dotyku – jednalo se téměř o šestý smysl.

Duncan s trochou praxe zjistil, že elektromagnetická pole vyvolávají celou škálu pocitů, každý jedinečný co do velikosti, tvaru i síly. Transformátory například obklopovaly hmatatelné bubliny. Mikrovlnky vyzařovaly rytmické vlny, které mu tlačily do rukou. Dráty vysokého napětí pulzovaly hedvábnou energií, jako kdyby Duncan přejížděl prsty po hladké kůži svíjejícího se hada.

Jako elektrotechnik magnety využíval i k praktičtějším účelům. Jeho šestý smysl dokázal rozlišit velikost proudu procházejícího kabely nebo posoudit, zda se v laptopu správně otáčí disková jednotka. Jednou s jejich pomocí dokonce odhalil problém s víkem rozdělovače u svého Mustangu Cobry R z roku 1995.

Poté, co objevil bohatství tohoto skrytého elektromagnetického světa, se už nikdy nechtěl vrátit k normálu. Bez magnetů by si připadal slepý.

„Mělo by to bejt připravený,“ řekl Clyde a mávl paží nad pečlivě uspořádanými elektrickými součástkami.

Duncan zvedl ruce nad stůl. Energie vyzařovaná Clydeovým dílem mu tlačila do prstů a vyvolávala dojem hmatatelného tvaru. Duncan přejel prsty po jedinečném povrchu, který Clyde vytvořil uvážlivým rozmístěním hardwaru a plynutím elektrického proudu.

Cítil, jak se do obou stran zvedají křídla z energie a pod nimi se mu špičky prstů zahřívají tím víc, čím hlouběji s nimi sahá. Těsně nad stolem teplota dosáhla nepříjemné hodnoty.

Špičkami prstů ohmatával neviditelné a v duchu sestavoval celkový tvar, stejně reálný jako jakákoliv socha.

„Neuvěřitelné,“ vydechl.

„Nazval jsem to Fénix vstávající z popela digitálního věku.“

„Jsi básník jako vždy, Clyde.“

„Díky, Dunku.“

Duncan mu zaplatil za služby, podíval se na hodinky a vykročil ze skladu.

Mohl si tento zákrok nechat provést v Sigmě. Monk Kokkalis se vzděláním v oboru soudního lékařství by to jistě zvládl. Duncan ale znal Clydea a jeho přátele ze svého dřívějšího života, z dob, kdy si myslel, že ohromí svět jako vysokoškolská basketbalová hvězda. Na svalnatých pažích od loktů nahoru měl dosud četná tetování a v horní části levého ušního boltce nosil stříbrný piercing ve tvaru orla jako památku na kamaráda, kterého ztratil při přestřelce v afghánském Takuru. Po sérii zranění, která ho ve sportu odsunula na střídačku a kvůli nimž přišel o stipendium, skončil u vojenského námořnictva.

Ve čtyřiadvaceti měl za sebou šestinásobnou službu v Afghánistánu, z toho poslední dvě u průzkumných oddílů válečného námořnictva, ale po Takuru už se znovu nezapsal a na jeho dveře zaklepal Painter Crowe. V dřívějším životě studoval techniku a zřejmě během studií prokázal dostatečné nadání, aby ho oslovila Sigma. Nyní, po absolvování zrychleného vzdělávacího programu, získal dva diplomy, z fyziky a elektrotechniky, a chystal se vyrazit na první terénní akci pro Sigmu.

Najít havarovaný satelit.

Chtěl být dokonale připravený, a proto zavítal sem.

Znovu rozevřel a zavřel pěst. Bolest už ustupovala.

Když vyšel ze vrat skladiště, všiml si u svého zaparkovaného mustanga dvou skrčených postav. Černé auto bylo jeho rodinou, součástí jeho minulosti a podobnou připomínkou jako piercing v uchu. Původně koupil ojetý vůz pro mladšího bratra, v době, kdy Duncan věřil, že jeho budoucnost spočívá v driblování s oranžovým míčem. Billyho v osmnácti dostala rakovina a jednou provždy vzala jeho široký úsměv od ucha k uchu. Auto nicméně zůstalo, plné šťastných vzpomínek na to, jak oběma bratrům ležel svět u nohou, ale i pochmurnějších odkazů na ztrátu, bolest a příliš brzké loučení.

Opatrně vykročil k postavám u mustangu. Cítil, jak se v něm vzdouvá zlost. Po špičkách se nejhlubšími stíny připlížil těsně za ně – zloděje zjevně zmátlo zamykání, které Duncan vyrobil speciálně pro svůj vůz.

Vůbec si neuvědomovali jeho přítomnost, dokud si Duncan neodkašlal.

Jeden z nich překvapeně nadskočil a ohnal se francouzákem.

Vážně?

Za chvilku už oba zkrvavení zloději co nejrychleji kulhali pryč.

Duncan sáhl po klice dveří. Vůz se odemkl ještě před tím, než se ho dotkl, díky miniaturnímu čipu zatavenému ve skle, který měl Duncan vložený do paže – jednalo se o další tělesný doplněk vedle magnetů.

Jakkoliv vysvětloval tyto úpravy profesionálními potřebami, hluboko uvnitř věděl, že jde o něco víc. Už před vstupem do Sigmy si začal zdobit tělo tetováními. Tušil, že tyto změny souvisejí s Billym a s tím, jak zemřel – jeho tělo zaplavily buňky, které se vymkly kontrole. Tělesné úpravy představovaly Duncanův způsob, jak si zachovat pocit, že má všechno pevně v rukách. Šlo o jeho zbroj proti vrtochům osudu, který může zapříčinit, že se tělo najednou obrátí samo proti sobě.

První tetování bylo kopií otisku Billyho dlaně. Nechal si ji nakreslit přes srdce a později doplnil datem bratrova úmrtí. Často se přistihl, jak ji zakrývá vlastní dlaní a uvažuje, jaký zvrat osudu způsobil, že on sám přežil, zatímco bratr musel zemřít.

Totéž se ostatně dalo říct o kamarádech, již se nevrátili z Afghánistánu, o těch vojácích, které zasáhla zbloudilá kulka nebo kteří jako první šlápli na minu.

Já jsem přežil. Oni zemřeli.

Tak ve zkratce zněla základní poučka vesmíru.

Osud je krutá, bezcitná děvka.

Prudce otevřel dveře, poháněný adrenalinem i pocitem viny, nasedl a vyrazil. Řítil se předměstím Washingtonu, podřazoval a projížděl na stopkách.

Přesto nedokázal ujet duchům minulosti – svým kamarádům ani mladšímu bratrovi, který se tváří v tvář smrti smál.

Duncan přežil a teď musel žít i pro ně pro všechny.

Tato odpovědnost ho s každým ujetým kilometrem a s každým uplynulým rokem tížila víc. Bál se, že ji brzy neunese.

Zatím udělal jediné, co mohl.

Sešlápl pedál plynu až k podlaze.

18.34

„Vypadáte zdrceně,“ poznamenal Painter.

Divíte se mi?

Jada seděla v Painterově podzemní kanceláři a zírala na tlustou složku v klíně. Najednou ji přepadla klaustrofobie – ani ne tak kvůli Smithsonovskému hradu nad hlavou, ale kvůli tíze desek na kolenou.

A všemu, co značily.

Chystala se odcestovat na druhý konec světa a pátrat po zřícené vojenské družici, na které možná visí osud světa. Nebo přinejmenším může zásadně ovlivnit svou budoucí kariéru v astrofyzice.

Takže ano, jako ta naivní holčička z Congress Heights, která každý den běhávala ze školy domů, aby ji nezbili za to, že je jedničkářka a má ráda knihy… připadám si trochu pod tlakem.

„Bude s vámi kvalitní tým,“ slíbil jí Painter. „Všechno neleží na vašich bedrech a ani byste to tak neměla brát. Důvěřujte svému týmu.“

„Když to říkáte.“

„Říkám.“

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. Painter měl pracovnu zařízenou spartánsky – byl tu jen stůl, kartotéka a počítač –, ale vyzařovala z ní příjemně zabydlená atmosféra, jako z pohodlného páru roztrhaných tenisek. Jada postřehla i osobní doplňky. Na kartotéce stál zkroucený kus černého skla, který vypadal jako socha, ale patrně se jednalo spíš o připomínku čehosi. Na stěně visel zahnutý špičák jakési pralesní šelmy, na pohled nemožně dlouhý. A na stole bylo několik zarámovaných fotografií nějaké ženy.

To je určitě jeho snoubenka.

Při letu sem se o ní často zmiňoval a očividně ji miloval.

Šťastná žena.

Místnost taky zjevně sloužila jako centrum Sigmy. Na stěnách kolem stolu byly rozvěšeny tři velké monitory jako okna do světa. Nebo v tomto případě do vesmíru.

Na jednom monitoru zářily živé záběry komety IKON, na druhém poslední snímek pořízený padajícím satelitem. Třetí přenášel živé záběry ze Střediska vesmírných a raketových systémů na západě.

Z chodby se k ní donesl zvuk kroků a tlumené hlasy. Ve dveřích se objevila Kat Bryantová s nějakým mužem.

„Podívejte, koho jsem našla,“ řekla Kat.

Painter vstal a potřásl muži rukou. „Nejvyšší čas, seržante Wrene.“

Jada si v první chvíli ani neuvědomila, že už taky vstala.

Tohle musel být její druhý kolega, Duncan Wren. Byl překvapivě mladý, patrně jen o pár let starší než ona. Jada ho zhodnotila pohledem. Vypracovaná postava napěchovaná v námořnickém tričku, pod jehož rukávy mizela jakási tetování. Nešlo ale o žádného svalovce, ani zdaleka ne. Jada si dokázala představit, že by se jí ve sprintu vyrovnal – a to byla zatraceně dobrá běžkyně.

Potřásla mu rukou. „Jada Shawová.“ Všimla si, že má pohmožděné klouby prstů.

„Ta astrofyzička?“ zeptal se.

V jeho zelených očích se zablýskl údiv, který ji trochu podráždil. Za svou krátkou profesionální dráhu podobný pohled viděla už mnohokrát. Fyzika byla stále doménou mužů.

Jako kdyby si ji chtěl lépe prohlédnout, odhrnul si Duncan z očí několik uvolněných pramenů tmavě plavých vlasů protkaných světlejšími pramínky, jejichž odstín nebyl výsledkem umělého barvení.

„Skvělé,“ přikývl bez sebemenšího náznaku jízlivosti a založil si pěsti v bok. „Takže si můžeme dojít pro tu družici.“

„Letadlo je připravené a čeká,“ oznámila Kat. „Zavezu vás k němu.“

Jadě se sevřel žaludek trémou. Všechno se odehrávalo příliš rychle.

Duncan se dotkl jejího lokte, jako kdyby vycítil její rostoucí paniku.

Vzpomněla si na Painterovu radu.

Důvěřujte svému týmu.

Ale může důvěřovat sama sobě?

Duncan se k ní naklonil a v jeho očích kromě starostlivosti zářilo i obrovské nadšení. „Připravená?“

„Asi bych radši měla být.“

„Víc po vás nikdo chtít nemůže.“

Před odchodem je ještě Kat obešla, položila na Painterův stůl nějakou složku a dotkla se jí prstem. „Poslední hlášení o Grayově plánované akci v Hongkongu.“

Painter s povzdechem přikývl. „Už jsem ho prolétl na počítači. Chystá se na nebezpečnou cestu.“

„Zdá se, že pro Seichan je ochotný leccos riskovat.“

6. kapitola

18. LISTOPADU, 8.04 HONGKONGSKÉHO ČASU

KOWLOON, ČÍNSKÁ LIDOVÁ REPUBLIKA

Gray se připravoval na vstup do jámy lvové.

Nebo v tomto konkrétním případě lvice.

Stál na ulici uprostřed ranního shonu ve čtvrti Mongkok Kowloonského poloostrova. Lidé spěchali se skloněnými hlavami mrholením, někteří s deštníky, jiní v širokých bambusových kloboucích. Ať se Gray podíval kamkoliv, vše bylo v pohybu. Vozy popojížděly úzkými ulicemi mezi vysokými mrakodrapy. Z balkonů vlálo prádlo jako vlajky tisíce národností. Kolem proudily davy lidí.

I pachy se s každým závanem střídaly: vůně škvařeného vepřového sádla a thajského koření, ohavný zápach stoupající z přetékajících popelnic, zatuchlý závan parfému kolemjdoucí ženy. Všude kolem něj zněly výkřiky, většinou obchodnického rázu, inspirované jeho bělošským obličejem.

Hej, šéfe, hádejte, za kolik tenhle oblek…

Nechtít nový hodinky…

To jídlo moc dobré a čerstvé… vy ochutnat…

Pouliční serenáda Kowloonu ho ohlušovala. New York byl považován za přelidněné město, ale ve srovnání se zdejšími návaly lidí se jednalo o pouhé město duchů. Kowloonský poloostrov tvořil polovinu Hongkongu. Druhou polovinu za Viktoriiným přístavem – vlastní ostrov Hongkong – pokrývaly honosné domy, třpytivé mrakodrapy a zelené parky, to vše kolem majestátního Viktoriina štítu.

Časněji ráno, ještě před východem slunce, Gray s Kowalským dopluli s kradeným člunem do místních vod. Lákal je svůdný obrys Hongkongského ostrova, který připomínal moderní verzi země Oz, Smaragdové město s příslibem zázraků, místo, kde si lze za patřičnou cenu splnit jakékoliv přání – což ostatně mohla být i pravda.

Gray ale místo toho navedl Kowalského do opuštěného doku na ošuntělejší, všednější straně Hongkongu zde na Kowloonu. Na dvě hodiny si zdřímli v jakémsi hotýlku, zatímco čekali na informace z Washingtonu. Jakmile je obdrželi, vydali se do čtvrti červených světel s pestrou sbírkou karaoke barů, nevěstinců, saun a restaurací.

„Tudy,“ ukázal Gray po nahlédnutí do mapy.

Zamířil od ruchu hlavní třídy do bludiště úzkých postranních uliček. Pokřik obchodníků za každým rohem slábl a nahrazovaly ho rozmrzelé, podezřívavé pohledy na bledé obličeje nezvaných návštěvníků.

„Myslím, že je to ta budova před námi,“ řekl Gray.

Po posledním odbočení do další úzké uličky dospěli k trojici sedmnáctipodlažních domů propojených můstky do jediné obrovské stavby, která připomínala zrezivělou horu drženou pohromadě nánosy zkorodovaných plechů, dřevěných záplat a odpadků. Dokonce i balkony byly na rozdíl od sousedních budov zabarikádované mřížemi. I tady však z natažených šňůr vlálo prádlo a pleskalo ve větru.

„Vypadá to jako vězení,“ poznamenal Kowalski.

V mnoha ohledech tomu tak patrně opravdu bylo. Gray si dokázal představit, že zde obyvatele kromě ocelových mříží vězní i ekonomická realita – s výjimkou těch, kteří podle nepotvrzených zvěstí sídlili v nejvyšších patrech nejblíž u slunce a čerstvého větru. Podle zpravodajských informací Sigmy šlo o základnu triády Tuan-č’.

Gray se sem vypravil, aby se setkal s neblaze proslulou dračí vůdkyní.

V Macau doktor Hwan Pak prodal Grayovu skupinu právě této triádě. Ta je následně přepadla. Vůdkyně triády si přála zůstat ve skrytu a zjevně nehodlala nečinně přihlížet, jak někdo čenichá příliš blízko ní. Gray dost riskoval, když se rozhodl přijít přímo k jejímu prahu.

Neměl však na vybranou.

Seichan unesla neznámá zločinecká skupina a Gray pochyboval, že by šlo o triádu Tuan-č’. Mezi únosci z černého cadillacu si všiml evropských obličejů – patrně se jednalo o místní Portugalce – a triády Zápaďany obvykle pohrdaly.

Takže kdo ji unesl… a kam?

Předpokládal, že je Seichan dosud naživu. Mohli ji zastřelit rovnou na ulici, ale neudělali to. Byla to chabá naděje, ale Gray se jí držel zuby nehty.

Napadala ho jediná možnost, jak získat nějaké informace o únoscích. Triáda Tuan-č’ dřív operovala z Macaa, takže její vůdkyně patrně zná tamější hlavní hráče a pořád tam má kontakty. Navíc disponovala zdroji a lidmi, které Gray potřeboval k záchranné akci na osvobození její dcery.

Dokážu ji ale přimět, aby mě vyslechla a rovnou nás nezabila?

Otočil se ke Kowalskému. „Poslední šance vycouvat. Můžu tam jít sám. Možná by to bylo i lepší.“

Totéž mu už nabídl i v hotelu.

Dočkal se stejné odpovědi.

„Prdlačky.“ Kowalski zamířil k nejbližším dveřím.

Gray s ním srovnal krok a společně prošli ocelovými bezpečnostními vraty, která byla během dne otevřená, ale na noc se zamykala. Celou dobu je sledovaly obličeje zdejších obyvatel – některé s podezřením, jiní s nenávistí, ale většina s nezájmem.

Za vraty se rozkládal ústřední dvůr. Většinu chabého denního světla nad hlavou blokovaly můstky a vratce vypadající domy, ale neustávající mrholení si nacházelo cestu až dolů a omývalo všechny povrchy. Přízemí lemovaly provizorní obchody včetně řeznictví, před kterým z háků visely oškubané husy, obchodu s alkoholem a tabákem a dokonce i cukrárny plné příliš zářivého a veselého zboží na toto bezútěšné místo.

„Támhle jsou schody,“ ukázal Kowalski.

Vypadalo to, že jedinou cestu vzhůru nabízejí venkovní schodiště po stranách budov. Gray netušil, ve kterém z původně oddělených domů sídlí triáda Tuan-č’, ani jestli na tom vůbec záleží.

Vyrazili tedy k nejbližšímu schodišti a začali po něm stoupat. Hodlali procházet komplexem, dokud se je někdo nepokusí zastavit – pokud možno někdo, kdo nebude nejdřív střílet a pak teprve klást otázky.

S tím, jak míjeli jednotlivá poschodí, nechávali komerční oblast pod sebou a vstupovali mezi byty. Gray nahlížel do otevřených dveří. Interiéry bytů představovaly zvláštní pohled. Od podlahy ke stropu stály velké drátěné klece jako králičí kotce a v nich posedávali nebo spali různí muži. Zjevně šlo o jediné ubytování, jaké si mohli dovolit, ale i tak se snažili vytvořit ze svých miniaturních domovů ta nejlepší možná místa k životu – zdobili si je bambusovými nebo plachtovinovými zástěnami a blikalo tu dokonce několik televizí. Ze všech klecí stoupala hustá oblaka cigaretového dýmu, která však jen částečně překrývala pach lidských výkalů.

Po schodech mezi nimi směrem dolů proběhl tlustý hnědý potkan.

„Má rozum,“ podotkl Kowalski.

Nad desátým patrem si Gray všiml skleněných očí bezpečnostních kamer namířených na schody.

Ty patřily triádě.

„Asi už jsme dost vysoko,“ usoudil Gray nakonec. „Zjevně nás sledují.“

Na dalším patře zatočil na otevřený ochoz nad nádvořím a zastavil se před jednou kamerou. Opatrně a pomalu si sáhl do opasku, dvěma prsty vytáhl pistoli Red Star a položil si ji k nohám. Kowalski zopakoval podobný rituál se samopalem.

„Chtěl bych mluvit s Kuan-jin, dračí velitelkou Tuan-č’!“ zavolal Gray ke kameře a pro případné posluchače poblíž.

Následovala okamžitá reakce.

Před nimi a za nimi se prudce rozrazily dveře a vrhli se na ně čtyři muži s baseballovými pálkami a mačetami.

A to jsme doufali v klidný rozhovor.

Gray se přikrčil a kopl nejbližšího muže do kolena. Když útočník přepadl dopředu, Gray ho tvrdě udeřil do hrdla a nechal ho, ať se zmítá na zemi a lapá po dechu. Bleskurychle zvedl ze země pistoli – mačeta druhého útočníka mu přitom zasvištěla těsně nad hlavou, ale to už mu Gray sevřel paži, otočil ho a chytil kolem krku.

Pak zajatci přiložil k uchu hlaveň pistole.

Kowalski za Grayem mezitím poslal prvního útočníka úderem pěsti k zemi a vytrhl mu z rukou ocelovou tyč. Posledního muže zasáhl do ramene výkopem s otočkou. Mačeta dopadla se zařinčením na podlahu.

Kowalski varovně namířil tyč na protivníka, který se v bolestech odpotácel a svíral si přitom poraněné rameno.

Gray se znovu obrátil ke kameře.

„Chci si jenom promluvit!“ zavolal.

Na důkaz svých slov pustil zajatého muže a odstrčil ho. Pak se shýbl, opět odložil pistoli na zem a ukázal do kamery zvednuté prázdné ruce.

Doufal, že útok byl jen zkouškou.

Cítil, jak mu po zádech stéká pot. Zdálo se, že se v celém komplexu rozhostilo ticho. I zvuky z televizí a vzdálená hudba zněly najednou tlumeněji.

Kowalski za ním zaburácel: „Copak nikdo z vás nemluví anglicky, sakra?“

Na konci chodby se otevřely dveře.

„Já ano.“

Ze stínů vystoupil vysoký muž s bílými vlasy svázanými do ohonu. Ačkoliv mu muselo být přes šedesát, pohyboval se s ladnou elegancí. V jedné ruce držel dlouhý zahnutý meč – starou čínskou šavli Tao. Druhou nechával položenou na pouzdru se sig sauerem.

„Co si přejete sdělit naší vážené dračí vůdkyni?“ zeptal se.

Gray věděl, že je špatná odpověď bude stát život.

„Povězte jí, že přináším zprávu týkající se Mai Phuong Lyiny dcery.“

Z mužova prázdného výrazu bylo jasné, že mu to jméno nic neříká. Mlčky se otočil a klidně odkráčel zpátky do stínů.

Grayovi a Kowalskému opět nezbývalo než čekat. Jeden ze strážných na ně vyštěkl něco v kantonské čínštině a přinutil je, aby o několik kroků ustoupili. Druhý pak sebral ze země jejich zbraně.

„Je to čím dál lepší a lepší,“ zabručel Kowalski.

Napětí rostlo jako u natahované klavírní struny.

Konečně se bělovlasý muž s mečem vrátil – znovu vystoupil ze stínů dveří a oslovil je. „Naše dračí velitelka laskavě svolila s tím, že vás přijme,“ řekl.

Gray cítil, jak se mu trochu uvolňují ramena.

„Jestli se jí ale nebude líbit, co jí sdělíte,“ dodal muž, „její tvář bude tou poslední, kterou uvidíte.“

O tom Gray nepochyboval.

8.44

Seichan se probudila do tmy.

Nehýbala se, jak jí nakazoval instinkt, který si vytvořila během tvrdých let strávených na ulicích Bangkoku a Phnompenhu. Čekala, až se jí pročistí hlava. Z černé studny se postupně vynořovaly vzpomínky. Chytili ji, omámili a dali jí pásku přes oči. Podle toho, že nemohla volně hýbat rukama a nohama, je měla svázané. Pásku přes oči jí taky nechali, kolem jejích okrajů jí nicméně k očím pronikalo dost světla, aby poznala, že je den.

Je to ale ten samý den, kdy mě unesli?

Představila si nehodu, při které Gray s Kowalským vyletěli z bryčky.

Přežili?

Nechtěla ani pomyslet na opačnou možnost.

Zoufalství oslabuje odhodlání – a ona bude k přežití potřebovat veškerou houževnatost, kterou v sobě najde.

Zapojila zpola omámené smysly, aby se zorientovala. Ležela na tvrdém kovovém povrchu, který páchl po motorovém oleji. Chvění a občasné nadskočení svědčily o tom, že je ve voze.

Možná v dodávce, možná na korbě nákladního auta.

Ale kam ji vezou?

Proč mě prostě nezabili?

Odpověď na tuto otázku dokázala uhodnout velice snadno. Někdo se doslechl o odměnách vypsaných na její hlavu a teď ji chce prodat.

„Už můžete přestat předstírat spánek,“ ozval se hlas přibližně půl metru od ní.

To Seichan polekalo. Její smysly v mládí zbystřil drsný život na ulicích, a přesto vůbec netušila, že někdo sedí tak blízko ní. Nerozhodilo ji jen, jak tiše se ten muž choval, ale to, jak dokonale dokázal zakrýt svou přítomnost. Jako kdyby vůbec neexistoval.

„Zaprvé, můžete se uvolnit,“ pokračoval muž. Mluvil formální kantonštinou bez chyb, ale Seichan v ní slyšela nepatrný evropský přízvuk. Vzhledem k tomu, že se nacházeli v Macau, přízvuk byl patrně portugalský. „Nehodláme vás zabít a dokonce vám ani nechceme ublížit. Přinejmenším ne já. Jde o pouhou obchodní transakci.“

Takže se Seichan nemýlila v odhadu, že ji někdo chce prodat kvůli zisku. Jednalo se nicméně o velice chabou útěchu.

„Zadruhé, k vašim přátelům…“

Tentokrát sebou Seichan trhla. Vybavila si Grayův obličej a Kowalského komentáře. Žijí?

Muž se tiše zasmál.

„Jsou naživu,“ řekl – četl v ní jako v otevřené knize. „Ale obávám se, že jen prozatím. Chvíli nám trvalo, než jsme je vystopovali, a nakonec jsme je našli na krajně překvapivém místě: na prahu naší konkurence. To mě zmátlo a začal jsem se ptát proč? Pak jsem si uvědomil, že na tom nezáleží. Jak praví staré čínské přísloví: i ťien šuang tiao. To se podle mě hodí i na dané okolnosti.“

Seichan si rčení v duchu přeložila.

Jeden šíp, dva supi.

Po zádech jí přeběhl mráz. Čínské úsloví odpovídalo jinému, běžnějšímu rčení:

Zabít dvě mouchy jednou ranou.

8.58

Když se výtah otevřel, Gray s Kowalským zjistili, že je vynesl z pekla rovnou do nebe.

Vyšli za svým průvodcem do jednoho ze střešních apartmánů. Zde však nebylo ani stopy po stísněnosti a špíně spodních podlaží. Rozlehlý prostor byl zařízený bílým nábytkem s jednoduchými, čistými tvary. Podlahu pokrýval naleštěný bambus a kolem byly rozmístěny květináče s orchidejemi všech tvarů a odstínů. Akvárium ve tvaru zčeřené vlny obydlovala hejna sněhově bílých rybek – sloužilo jako předěl mezi obývacím pokojem a kuchyní s evropskými spotřebiči z nerezové oceli.

Největší rozdíl od bídy spodních pater však představoval jas. Ani dnešní mrholení nedokázalo ztlumit světlo v místnosti. Obrovská okna nabízela výhled na Kowloon a dokonce až na třpytivé věže Hongkongu. V centru místnosti stálo prosklené nezastřešené atrium s fontánou a bujnou vegetací kolem jezírka s vodními květinami.

Na hladině se houpala i osamělá lucerna tvaru lotosového květu, ke které se právě skláněla štíhlá postava v rouchu s opaskem a dlouhou úzkou svící v ní zapalovala novou svíčku.

Gray si vybavil oslavy v Macau s tisícovkami světel coby připomínkami zesnulých blízkých.

Muž s mečem zamířil k atriu.

Kowalski se ponuře ohlédl k výtahu. „Proč jsme sakra lezli čtrnáct pater do schodů, když tady mají výtah?“

Použití výtahu se patrně omezovalo výhradně na členy triády, ale Gray se neobtěžoval vysvětlováním a soustředil se na postavu za skleněnou stěnou.

Několik kroků od atria jim průvodce nakázal: „Počkejte tady.“

Žena – podle drobných bosých nohou i křivky boků bylo jasné, že jde o ženu – se dál skláněla k lucerně a v rukách teď držela hořící tyčinku kadidla.

Celé dvě minuty nikdo nepromluvil. Kowalski netrpělivě přešlapoval, ale tentokrát měl dost rozumu, aby pochopil, že teď má držet jazyk za zuby.

Nakonec se žena před jezírkem uklonila, narovnala se a otočila se k nim. Přes hlavu měla proti dešti přehozenou kápi, jejíž okraje jí zakrývaly tváře. Přešla ke dveřím atria a pomalu je otevřela.

Se záviděníhodnou grácií vstoupila do místnosti.

„Kuan-jin,“ oslovil ji muž s mečem a sklonil hlavu.

„M’h’ goi, Čuangu.“ Z rukávu vyklouzla bledá ruka a v podivně intimním gestu se dotkla mužova předloktí.

Dračí vůdkyně triády se obrátila ke Grayovi.

„Zmínili jste se o Mai Phuong Ly,“ pronesla tichým a klidným hlasem, ze kterého však čišel náznak hrozby. „Mluvíte o někom, kdo je dávno mrtvý.“

„Ne ve vzpomínkách její dcery.“

Žena na sobě nedala vůbec nic znát – šlo o pozoruhodnou ukázku sebeovládání. Po delší odmlce promluvila ještě tišeji.

„Znovu hovoříte o někom mrtvém.“

„Před pár hodinami, když přijela do Macaa pátrat po své matce, mrtvá nebyla.“

Jedinou reakci představovalo nepatrné poklesnutí brady – snad si žena uvědomila, jak málo chybělo, aby zabila vlastní dceru. Teď patrně přemýšlela, jestli Gray nelže.

„V kasinu Lisboa jste to byli vy.“

Gray kývl na Kowalského. „My tři. Doktor Hwan Pak poznal váš dračí přívěsek a tvrdil, že vás zná. Proto jsme přijeli do Macaa, abychom odhalili pravdu.“

Žena si pohrdavě odfrkla. „Ale co je pravda?“

V hlase jí zněly pochyby a nevíra.

„Jestli dovolíte…“ Gray si ukázal na kapsu, ve které měl schovaný mobil.

„Opatrně,“ varoval ho Čuang.

Gray vytáhl telefon, otevřel složku s fotkami a projel až k adresáři označenému SEICHAN. Vybral snímek, na kterém byla jasně zachycena její tvář – když ji teď viděl, znovu ho bodla u srdce starost o její bezpečí, ale nedal na sobě nic znát a natáhl ruku s mobilem jako důkaz k dračí velitelce.

Kuan-jin se lehce předklonila. Její obličej zůstával ve stínu, takže se nedalo z jejího výrazu nic vyčíst, ale z toho, jak se lehce zapotácela, Gray pochopil, že ji poznala a že se v ní ozvala sotva ovladatelná naděje. Matka pozná dceru i po dvaceti letech.

Gray ji gestem vyzval, ať si od něj vezme telefon. „Jsou tam další obrázky. Můžete si je projít.“

Kuan-jin zvedla ruku, ale zaváhala, jako kdyby se část jejího já bála pravdy. Jestli její dcera žije, co to vypovídá o matce, která ji opustila?

Nakonec si mobil přece jen vzala a otočila se zády ke Grayovi. Ticho se protahovalo. Náhle se žena zachvěla a klesla na kolena.

Čuang se pohnul tak rychle, že Gray jeho pohyb sotva postřehl. V jedné vteřině muž stál u něj… a v další klečel na jednom koleni vedle své paní, s mečem namířeným jejich směrem, jako jasné varování, aby zůstali stát.

„Je to ona,“ zašeptala Kuan-jin. „Jak je to možné?“

Gray si nedokázal představit, jaké emoce se v ní určitě svářejí: pocit viny, zahanbení, naděje, radost, strach, zlost.

Poslední dvě převládly. Kuan-jin se rychle vzpamatovala, stoupla si a otočila se k nim. Čuang zůstával ochranářsky po jejím boku – z hluboké starostlivosti v jeho očích bylo jasné, že jeho oddanost přesahuje rámec profesionální povinnosti.

Kuan-jin si stáhla kápi a odhalila dlouhé černé vlasy s jediným šedivým pramenem vedle obličeje na stejné straně, po které se jí táhla tmavě fialová jizva. Jizva sahala od líce nad levé obočí a vynechávala jen oko. Navíc byla příliš pravidelná, než aby se jednalo o zranění ze zápasu na nože. Někdo ji schválně a krutě vyryl do jejího obličeje – jednalo se o připomínku dávného mučení. Kuan-jin si však následně nechala potetovat obličej, buď aby proměnila jizvu v odznak cti, nebo aby získala převahu nad starou bolestí. Jizva se tak změnila v ocas draka, nakresleného inkoustem přes ženinu tvář a čelo.

Drak vypadal stejně jako na stříbrném přívěsku, který se Kuan-jin houpal na krku.

„Kde je?“ zeptala se Kuan-jin příkře a s ocelovým odhodláním. „Kde je moje dcera?“

Gray spolkl úžas nad jejím obličejem a stručně vylíčil přepadení, jejich únik i následný únos na ulici.

„Povězte mi víc o tom muži vedle auta,“ vyzvala ho Kuan-jin.

Gray popsal vysokého muže s upraveným plnovousem. „Vypadal jako Portugalec, možná s čínskou krví.“

Kuan-jin přikývla. „Dobře ho znám. Je to Ju-lung Delgado, šéf celého Macaa.“

Po tváři jí přeletěl stín.

Jestli to dělalo starosti i této zocelené ženě, rozhodně šlo o zlé znamení.

9.18

Vůz s protestním zakvílením brzd zastavil.

Seichan slyšela, jak ten cizinec tiše portugalsky mluví s řidičem, ale tuhle řeč neovládala. Otevřely se dveře a vzápětí se zase zabouchly.

Na obličej jí sáhla něčí ruka. Seichan ucukla, ale prsty jí jen strhly pásku z očí. Zamrkala na světle.

„Uklidněte se,“ řekl její věznitel. „Ještě zbývá daleká cesta.“

Muž byl oblečený do kvalitně ušitého obleku. Jeho tmavě hnědé oči odpovídaly barvou střapatým vlasům a upravenému plnovousu, sestřiženému kolem lící a hranaté brady. Tvar očí, v koutcích mírně pozvednutých, prozrazoval jeho míšenecký původ.

Seichan stačil jediný letmý pohled, aby zjistila, že leží na podlaze dodávky.

Zadní dveře se otevřely a do očí jí vniklo ještě ostřejší světlo. Venku stál druhý muž: mladší hromotluk s hladkou tváří, nápadně modrýma očima, nakrátko ostříhanými černými vlasy a širokými rameny, upnutými v saku.

„Tomazi,“ oslovil ho Seichanin věznitel. „Je všechno připravené?“

Druhý muž přikývl. „Sim, senhor Delgado. Letadlo čeká.“

Delgado se otočil k Seichan. „Při tomto letu vás doprovodím,“ řekl. „Potřebuji se ujistit, že obdržím platbu v plné výši, ale taky mám dojem, že je vhodné, abych po tom, co se zakrátko odehraje v Hongkongu, nebyl v Macau. Nějakou dobu poteče krev.“

„Kam mě vezete?“

Delgado si jí nevšímal, vystoupil z vozu a protáhl si záda. „Zdá se, že budeme mít krásný den.“

Jeho podřízený Tomaz ji chytil za svázané kotníky a vytáhl ji na ranní slunce. V ruce se mu vynořila dýka, kterou jí přeťal plastová pouta na nohou. Zápěstí jí nechal svázaná za zády.

Seichan se postavila a uvědomila si, že je na přistávací dráze nějakého odlehlého letiště. Třicet metrů od nich čekalo štíhlé tryskové letadlo se spuštěnými schůdky, připravené přijmout pasažéry. V otevřených dveřích se objevila další postava a vykročila na světlo.

Zlomený nos jí zakrýval velký obvaz s dlahou.

Doktor Hwan Pak.

„Á, náš mecenáš.“ Delgado zamířil k letadlu a podíval se na svoje rolexky. „Pojďte. Za dalších pár minut bychom se neměli zdržovat nikde v blízkosti Hongkongu.“

9.22

„To je všechno, co víte?“

V Kuan-jinině hlase zněla mateřská láska k dceři. Posledních několik minut se dychtivě vyptávala Graye na Seichaninu minulost a zjevně se snažila pochopit, jak její dcera mohla přežít.

Seděli na jedné z pohovek.

Čuang stál na stráži vedle své paní, zatímco Kowalski přešel k akváriu a s nosem těsně u skla do něj ťukal.

Gray by Kuan-jin rád vyplnil víc mezer, ale znal ze Seichaniny minulosti jen útržky: řada sirotčinců, krušný život na ulicích, nábor do zločinecké organizace. Zdálo se, že Kuan-jin při Grayově vyprávění všechno chápe – svým způsobem kráčely po souběžných cestách, bojovaly s těžkými podmínkami, ale obě se nad ně dokázaly povznést, přežít a dosáhnout úspěchu.

Gray nedokázal plně uspokojit zvědavost matky, které uniklo tolik věcí z dceřina života, ale pochyboval, že by tuto prázdnotu mohlo zaplnit jakékoliv množství slov.

„Najdu ji,“ přísahala si Kuan-jin.

Už vydala pokyny po celé síti své organizace, aby zjistili, kam Ju-lung Delgado mohl odvézt její dceru. Stále čekali na informace.

„V minulosti jsem jako matka selhala,“ řekla Kuan-jin a jedním prstem si otřela z konce dračí jizvy slzu. „Vietnamští vyšetřovatelé byli ještě krutější, než jsem si tenkrát myslela. Řekli, že moje dcera je mrtvá.“

„Chtěli ve vás vyvolat zoufalství, aby vás snáz zlomili.“

„Vyvolali tím ve mně jenom vztek a ještě větší odhodlání, že musím utéct a pomstít se, což jsem taky nakonec udělala.“ Jejím smutkem probleskl oheň. „Ani tak jsem se nevzdala. Hledala jsem ji, ale v těch prvních letech to pro mě bylo obtížné, protože po útěku jsem se neodvažovala vrátit do Vietnamu. Nakonec jsem musela přestat.“

„Pátrání bylo příliš bolestné,“ přikývl Gray.

„Naděje je někdy prokletím.“ Kuan-jin sklopila oči k rukám složeným v klíně. „Bylo snazší ji ve svém srdci pohřbít.“

Ticho se protahovalo – v místnosti bylo slyšet jen šplíchání vody z fontány v atriu.

„A vy?“ zeptala se Kuan-jin tiše. „Riskoval jste hodně, když jste ji sem přivedl a když jste teď přišel za mnou.“

To Gray ani nemusel potvrzovat nahlas.

Kuan-jin zvedla hlavu a zadívala se mu do očí. „Je to proto, že ji milujete?“

Gray jí pohled oplatil. Věděl, že nemůže lhát – vtom ale zaburácel první výbuch.

Exploze rozechvěla celou budovu. V akváriu se rozkývala hladina a dlouhé stvoly orchidejí se zahoupaly.

„Co to sakra je?“ vykřikl Kowalski.

Kuan-jin vyskočila z pohovky.

Čuang už měl u ucha mobil, chrlil do něj pokyny a přebíhal k oknům. Deštěm stoupala oblaka kouře.

Následoval další výbuch, tentokrát z větší dálky.

Kuan-jin následovala svého pobočníka k oknu. Graye s Kowalským vzala s sebou a přeložila jim, co zaslechla od Čuanga.

„Ke všem východům zajely ze všech směrů najednou míchačky na beton.“

Gray si představil u úzkých kaňonů kolem této hory mohutné vozy, které sem dorazily v přesně koordinovaném útoku. Ve skutečnosti ale nešlo o míchačky na beton…

Z jiného směru zazněl další výbuch.

… ale o bomby na kolech.

Někdo se je snažil pohřbít v sutinách budovy a Gray dokázal uhodnout kdo: Ju-lung Delgado. Určitě zjistil, že Gray s Kowalským přišli sem. Jejich bílé tváře se tady daly těžko přehlédnout.

„Potřebujeme se odtud dostat,“ řekl Gray. „Hned.“

Čuang s ním souhlasil. Obrátil se ke své paní: „Musíme vás přepravit do bezpečí.“

Kuan-jin zůstala stát zpříma – dračí tetování na její rozhněvané tváři svítilo jasněji než jindy. „Zmobilizujte triádu,“ přikázala. „Odveďte do bezpečí co nejvíc obyvatel.“

Gray si vybavil množství lidí ve spodních patrech.

„Použijte naše podzemní chodby,“ dodala.

Triáda pochopitelně měla způsoby, jak potají chodit do své pevnosti a zase ji opouštět.

„Musíte jít jako první,“ naléhal Čuang.

„Až předáš můj rozkaz.“

Zdálo se, že kapitánka je ochotná jít ke dnu se svou lodí – a ta se skutečně potápěla. Ozývalo se hluboké dunění způsobené zhroucením prvních částí komplexu. Za okny se převalovala kouřová stěna, jako kdyby ji vzhůru hnaly tlumené výkřiky zdola.

Čuang se znovu obrátil k telefonu. Teď už musel křičet, aby byl slyšet. O chvilku později se po jednotlivých patrech komplexu rozezněly ampliony s pokyny dračí velitelky.

Teprve potom byla Kuan-jin ochotná k ústupu.

Čuang se moudře vydal od výtahů k dvoukřídlovým dveřím, které vedly k venkovnímu schodišti, po němž stoupali Gray s Kowalským.

„Rychle! Musíme se dostat k chodbám!“

Zatímco sbíhali dolů, na ústředním nádvoří vypukl zmatek. Na několika místech plály ohně. O pár pater níž se najednou zlomil můstek, který propojoval sousední budovy, a několik lidí se z něj zřítilo vstříc plamenné smrti. Protější budova se začala hroutit jedno poschodí po druhém, pomalu se odtrhovala od svých sousedů a nesouměrně se sunula k zemi.

Gray ještě zrychlil a seskakoval z jednoho odpočívadla na druhé. Kuan-jin s Čuangem s ním drželi krok, Kowalski mírně zaostával.

Domem otřáslo hromové zadunění, které je všechny srazilo na kolena.

Celé schodiště se začalo odlepovat od budovy.

„Tudy!“ vykřikl Gray.

Přeskočil zvětšující se mezeru na vnější ochoz kolem budovy, obrácený směrem k nádvoří. Ostatní ho následovali. Kuan-jin při odrazu klopýtla a vyklouzla ze sevření svého pobočníka. Chvíli se potácela na hraně, ale pak ji nabral Kowalski a s hlasitým zařváním se s ní vrhl za Grayem.

„Děkuji,“ řekla mu Kuan-jin, když ji postavil na zem.

„Nemáme šanci dostat se až do podzemí,“ řekl Gray.

Nikdo neodporoval – všichni souhlasili s jeho ponurým hodnocením. Pod nimi zuřil požár, který chrlil sloupy dýmu a živil se vším, co se do něj zřítilo shora.

„Tak kam půjdeme?“ zeptal se Kowalski. „Pořád jsme nejmíň v desátým patře a já si zrovna dneska zapomněl křídla.“

Gray ho uznale poplácal po rameni jako ocenění za inspiraci. „V tom případě si musíme vyrobit vlastní.“ Otočil se k Čuangovi. „Zaveďte nás k nejbližšímu rohovému bytu.“

Čuang jako muž zvyklý plnit rozkazy bez otázek poslechl a vyběhl do vnitřního bludiště budovy. Několikrát zabočil a pak ukázal na konkrétní dveře.

Gray zkusil vzít za kliku. Bylo zamčeno, a tak o krok ustoupil a kopl do zámku patou. Letitý dřevěný rám nekladl takřka žádný odpor a dveře se rozletěly dokořán.

„Všichni dovnitř!“ vykřikl. „Potřebuju prostěradla, povlečení, prádlo, všechno, z čeho se dá svázat lano.“

Nechal tento úkol na Kowalském a Kuan-jin a sám s Čuangem proběhl posuvnými dveřmi na balkon. I tento, stejně jako ostatní, kterých si předtím všiml z ulice, byl proměněn v ocelovou klec oddělenou od okolního světa drátěným pletivem.

„Pomozte mi,“ řekl Gray a pustil se do uvolňování pletiva od zábradlí.

Budova se chvěla, otřásala a pomalu se drolila, ohlodávaná zdola požárem.

Konečně Gray kopnutím uvolnil část pletiva a ta se zřítila dýmem na ulici.

„Jak to jde s tím lanem?“ zavolal do bytu.

„Nikdy nestihneme udělat tak dlouhý, aby dosáhlo na zem!“ vykřikl Kowalski v odpověď.

To ani Gray nečekal.

Vrátil se dovnitř, aby se podíval na jejich dosavadní dílo, a zjistil, že provizorní lano měří přibližně dvacet metrů. Budova se mocně otřásla a Gray dospěl k rozhodnutí.

„To stačí!“

Vzal jeden konec lana a přivázal ho k zábradlí balkonu. Zbytek lana hodil dolů.

„Co to děláte?“ zeptal se Kowalski.

Gray ukázal k otevřeným balkonům na druhé straně úzké ulice.

„To je šílenství,“ řekl Kowalski.

Nikdo se s ním nehádal.

Při pohledu dolů se Gray znovu podivil, jak se míchačky na beton dokázaly protáhnout tak úzkými uličkami a dojet až sem. Zároveň ale v duchu poděkoval hongkongským úředníkům, kteří dovolili tak hustou zástavbu.

Vylezl na zábradlí, chytil se lana a se zatajeným dechem začal ručkovat dolů. Několikrát uklouzl, až se mu rozbušilo srdce, ale slézal dál, ohlížel se na sousední budovu a odhadoval, jak dlouhé lano bude potřebovat.

Když usoudil, že je dostatečně nízko, naklonil se do strany a zhoupl se. Nedbal na to, jak ho v očích štípe hustý kouř, a botami se odrážel od balkonových klecí. Po několika zhoupnutích se začal obloukem vzdalovat od budovy směrem k domu přes ulici.

Pořád to nestačilo.

Potřeboval se odrazit víc. Běhal po balkonech čím dál rychleji a každý následný oblouk byl širší než předchozí. V hrdle ho dusil houstnoucí kouř, který mu ztěžoval dýchání.

Nemohl si dovolit odpočívat.

Konečně se v nejvyšším bodě oblouku dotkl špičkami bot protějšího balkonu. Nestačilo to, aby se pořádně zachytil, ale dotyk posílil jeho odhodlání. Zhoupl se zpátky do dýmu a sprintem se rozběhl po deštěm zvlhlých pletivech balkonů.

No tak…

„Pierci!“ zaječel na něj Kowalski. „Podívejte se pod sebe!“

Gray za běhu sklopil oči. Konec lana se zřejmě dostal do styku s ohněm a vzplál. Plameny teď rychle šplhaly k němu a přeskakovaly z jednoho kusu oblečení na druhý.

Ale ne…

Když ucítil, že ho přestává pohánět setrvačnost, prudce se odrazil od posledního zábradlí, na které dosáhl. Věděl, že další šanci mít nebude.

Vzápětí se zhoupl zpátky.

Gravitace jím smýkla od hořící budovy nad ulici. Gray se ohnul v pase a podíval se mezi vykopnutýma nohama. Blížil se k protějšímu balkonu. Na poslední chvíli nohy zvedl a vzápětí se úspěšně zahákl koleny za zábradlí.

Tělem se mu rozšířila vlna úlevy.

V okamžiku nepozornosti uklouzl. Nohy se mu svezly po zábradlí a Gray zůstal viset jen za špičky. Bylo mu jasné, že se dlouho neudrží.

Po lanu pod ním dál stoupaly plameny.

Vtom ho za kotníky chytily něčí ruce.

Gray se ohlédl a uviděl manželský pár, patrně majitele daného bytu, kteří mu přispěchali na pomoc a přitáhli ho do bezpečí svého balkonu. Gray se okamžitě vymrštil na nohy, zadupal hořící kusy oblečení na konci lana a přivázal ho k horní tyči zábradlí. Po celou dobu na něj manželé brebentili něco čínsky – zjevně ho plísnili za takovou potřeštěnost, jako kdyby Gray jednal z nějakého vrtochu.

Jakmile byl provazový most zajištěný – jak jen se za daných podmínek zajistit dal –, zavolal Gray na ostatní: „Jeden po druhém! Chytněte se ho rukama a nohama a polezte!“

Kuan-jin se k němu připojila jako první – pohybovala se hbitě jako gymnastka a lano se pod ní skoro neprohnulo. Úklonou poděkovala manželskému páru, ale to už se objevil Čuang, s mečem zavěšeným na popruhu kolem hrudi.

Jako poslední se s procítěnou sérií kleteb chytil lana Kowalski.

Bohy však jeho prostořekost zřejmě nepotěšila, protože když se obr dostal do poloviny mostu, protější konec se roztřepil a přetrhl. Kowalski se začal řítit na ulici.

Gray s břichem přitisknutým k zábradlí polkl. Nenapadalo ho, co by měl honem udělat.

Kowalski se naštěstí nepustil provazu a ten se s ním zhoupl k průčelí domu pod Grayem. Obr tak po hlavě vletěl na balkon o tři patra níž, na kterém srazil hlouček shromážděných diváků.

Ke Grayovi dolehly šokované výkřiky.

„Jste v pořádku?“ vykřikl Gray v předklonu přes zábradlí.

„Příště půjdete jako poslední vy!“ zařval Kowalski v odpověď.

Gray se ohlédl. Čuang jemně balil obličej své paní do šarlatového hedvábného šátku, a znovu ji tak zakrýval před světem.

Jakmile byla Kuan-jin zahalena, obrátila se ke Grayovi. „Vděčím vám za svůj život.“

„Mnoho jiných o ten svůj přišlo.“

Kuan-jin přikývla a oba se pochmurně ohlédli na následky útoku. Prorezlá umělá hora přes ulici pomalu podléhala plamenům a měnila se v ruinu.

Čuang za nimi něco rychle drmolil do telefonu – patrně zjišťoval utrpěné ztráty.

Po minutě se vrátil ke své paní a oba spolu chvíli mluvili se skloněnými hlavami. Jen co Čuang opět poodstoupil, Kuan-jin se podívala na Graye.

„Čuang zjistil novinky z Macaa,“ řekla.

Gray ztuhl – čekal to nejhorší.

„Má dcera žije.“

Díkybohu.

„Ale Ju-lung ji odvezl z poloostrova a z Číny.“

„Kam…?“

I přes šátek bylo v jejím hlase slyšet obavy. „Do Severní Koreje.“

Gray si představil izolovanou zemi beznaděje, diktátorského šílenství, přísného režimu a neproniknutelných hranic.

„K jejímu osvobození bude třeba celá armáda,“ zahučel směrem k ohni a dýmu.

Kuan-jin ho zjevně slyšela, ale místo toho řekla: „Neodpověděl jste na mou dřívější otázku.“

Otočil se k ní čelem – v tu chvíli v ní viděl jen vyděšenou matku.

„Milujete mou dceru?“

Gray nemohl lhát, ale hrdlo se mu stahovalo strachem. I tak si přečetla odpověď v jeho očích a odvrátila se.

„V tom případě vám tu armádu poskytnu.“

2. ČÁST

SVĚTCI A HŘÍŠNÍCI

7. kapitola

18. LISTOPADU, 13.34 ZÁPADOKAZAŠSKÉHO ČASU

AKTAU, KAZACHSTÁN

„Vypadá to jako oceán.“

Monsignor Vigor Verona se při neteřině poznámce pohnul a zvedl oči od zprávy o DNA. Pořád se k ní vracel, protože cítil, že mu uniká něco podstatného. Genetická laboratoř mu odfaxovala výsledky těsně před ranním letem do nejzápadnějšího přístavního města v Kazachstánu.

Zhluboka se nadechl a soustředil se na přítomnost – stejně si potřeboval udělat přestávku. Když si pročistím hlavu, třeba přijdu na to, co mi v ní pořád vrtá.

Seděl s Rachel v malé restauraci s výhledem na Kaspické moře, jehož chladné vody pod okny narážely na bílé útesy, podle kterých městečko Aktau získalo svoje jméno. Tým ze Sigmy se s nimi měl setkat za necelou hodinu právě tady. Odtud všichni zaletí objednaným vrtulníkem na souřadnice, které otec Josip ukryl do nitra popsané lebky.

„Přibližně před pěti miliony let bylo Kaspické moře skutečně oceánem,“ řekl Vigor. „Proto je pořád slané, i když dosahuje jen zhruba třetinové slanosti ve srovnání s dnešními oceány. Pak jej obklopila souš a starý oceán se zmenšil do současného Kaspického moře, Černého moře… a Aralského jezera, ke kterému se co nevidět vydáme.“

„Ne že by z Aralského jezera zbývalo příliš mnoho,“ usmála se Rachel. Uniformu karabiniérů vyměnila za červený rolák, džíny a turistické boty.

„To není důsledek geologických pochodů, ale lidské činnosti. Aralské jezero bývalo čtvrté největší jezero světa, přibližně o rozloze Irska. Pak ale v šedesátých letech Sověti odvedli vodu z dvou hlavních přítoků na zavlažovací projekty a jezero vyschlo – přišlo o devadesát procent vody a stalo se slanou, jedovatou pouští s rezivějícími vraky starých rybářských lodí.“

„Ty umíš člověka opravdu navnadit.“

„Ale otec Josip určitě věřil, že to místo je důležité. Proč by nás tam jinak zval?“

„Kromě možnosti, že se zbláznil? Zmizel přece skoro před deseti lety.“

„Snad, ale ředitel Crowe téhle akci věří dost na to, aby nám poskytl terénní podporu.“

Rachel se se založenýma rukama opřela a nespokojeně se zamračila. Po útoku na univerzitě byla proti této cestě a dokonce vyhrožovala, že strýce zatkne, aby ho udržela v Římě. Vigor věděl, že teď sedí na březích Kaspického moře jedině díky prozatímní podpoře Sigmy.

Ředitel Crowe nicméně Vigorovi ani Rachel nevysvětlil, proč souhlasil s vysláním pomoci, a to jim oběma dělalo starosti. Jen poznamenal, že pak bude možná potřebovat jejich asistenci pro krytí mise do chráněné oblasti Mongolska.

Mongolska…

To Vigora zaujalo.

Znovu zaletěl pohledem ke zprávě o DNA relikvií – lebky i knihy –, ale Rachel se k němu natáhla přes stůl a odsunula papíry stranou.

„Už toho nech, strýčku. Zíráš do nich hodiny a jsi jenom čím dál podrážděnější. Potřebuju, aby ses soustředil na to, co je před námi.“

„Dobře, ale v tom případě mě nech, abych se z toho vymluvil. Mám pocit, že mi uniká něco zásadně důležitého.“

Rachel pokrčila rameny.

„Podle původní zprávy z laboratoře odpovídá DNA nějaké osobě z východní Asie.“

„To už jsi říkal. Kůže i lebka jsou ze stejného muže odněkud z Dálného východu.“

„Ano, ale podle autozomální studie, kterou mi odfaxovali během noci, laboratoř porovnala náš vzorek s různými známými etniky, a z něj pak dokázali sestavit seznam nejpravděpodobnějších národností.“ Odpočítal je na prstech. „Chanové, Burjati, Daurové, Kazaši…“

„Myslíš obyvatele Kazachstánu?“ přerušila ho Rachel.

„Ano. Ale úplně nejpravděpodobnější je Mongol.“

Narovnala se. „Tam nás chce odvézt Painterova skupina.“

„Proto jsem tím tak posedlý. Vím, že mi nedochází nějaká spojitost.“

„Tak začněme odtud,“ zamyslela se Rachel. „Říkal ředitel Crowe, kam přesně má jeho skupina v Mongolsku namířeno?“

„Někam do horské oblasti severovýchodně od hlavního města – do pohoří Chan Chentij.“

„A to je národní park s omezeným vstupem.“

Vigor přikývl.

„Proč?“

„Jako přírodní rezervace i jako lokalita historického významu.“

„Proč historického?“

Vigor se nadechl k odpovědi, ale najednou ztuhl – napadla ho jedna ohromující možnost, která zaměstnala jeho mozek natolik, že chvíli nevnímal vůbec nic kolem sebe.

„Strýčku…“

Vigor se pomalu vynořil ze zadumání. Už věděl, jaké se dopustil chyby. „Pro stromy jsem neviděl les…“

Sáhl do kapsy pro mobil, vyťukal číslo laboratoře a požádal, jestli by mohl mluvit s doktorem Contim. Jakmile se s ním spojil, vysvětlil mu, co je třeba udělat. Musel ho chvíli přesvědčovat, ale Conti nakonec souhlasil.

„Zkontrolujte sekvence na chromozomu Y,“ uzavřel Vigor. „A ozvěte se mi co nejdřív na tohle číslo.“

„Co se děje?“ zeptala se Rachel, když strýc ukončil spojení.

„Pohoří Chan Chentij je pro Mongoly posvátné, protože někde v něm se prý nachází ztracená hrobka jejich největšího hrdiny.“

Rachel znala z historie dost na to, aby okamžitě uhodla, o kom strýc mluví. „Čingischána?“

Vigor přikývl. „Mongolského vůdce, který silou meče a vůle vytvořil říši táhnoucí se od Tichého oceánu k vodám za tímhle oknem.“

Rachel zaletěla pohledem ke Kaspickému moři. „Přece si nemyslíš, že ta lebka je…“

„Právě jsem požádal doktora Contiho, aby to ověřil.“

„Ale jak se dá zjistit něco takového?“

„Před pár lety dobře podložená genetická studie odhalila, že každý dvoustý muž na světě má stejný jedinečný chromozom Y s řadou odlišných sekvencí, které ukazují na jeho mongolský původ. V oblastech, které kdysi patřily ke staré Mongolské říši, ho má dokonce každý desátý. Studie došla k závěru, že tenhle superchromozom Y pochází od jediného člověka, který žil přibližně před tisíci lety v Mongolsku.“

„Od Čingischána?“

„Od koho jiného? Čingischán a jeho blízcí příbuzní si brali mnoho manželek a ještě víc potomků počali znásilněním při dobývání. Ostatně dobyli polovinu tehdy známého světa.“

„A tak rozšířili svoje geny.“

„Které se dají odhalit. Sekvenci chromozomu Y genetici dobře znají a dokážou ji snadno porovnat s naším vzorkem.“

„O to se tedy doktor Conti právě snaží?“

„Výsledky prý budou skoro hned, protože už dokončili sekvenování DNA našich vzorků.“

„Jestli ale máš pravdu a ty sekvence si odpovídají, v čem nám to pomůže? Jak jsi říkal, takový chromozom Y má spousta mužů.“

„Ano, ale Čingis zemřel v roce 1227.“

„Ve třináctém století…“ Na čele se jí vyrýsovalo několik vrásek. „Ve stejném období, ze kterého pochází ta lebka.“

Vigor na ni povytáhl obočí. „Kolik mužů mělo ten konkrétní chromozom už tenkrát?“

Rachel pořád nevypadala přesvědčeně.

Vigor svou úvahu ještě rozvedl. „Po Čingisově smrti jeho stoupenci zmasakrovali celý pohřební průvod. Zabili i stavitele hrobky, stejně jako vojáky, kteří na její stavbu dohlíželi. A krveprolití se jim při snaze o utajení vyplatilo. Přes staletí pátrání zůstává do dnešního dne záhadou, kde se ta hrobka nachází. Přitom prý obsahuje poklady z území dobytých Čingisem.“

„Jejichž objevení by mohlo stát za zabití někoho dalšího,“ dokončila Rachel ve zjevné narážce na granátový útok.

„Bavíme se o bohatství, vedle kterého bledne i bohatství Tutanchámonovo. Do Mongolska proudily největší poklady světa a od té doby je nikdo neviděl – válečná kořist z Číny, Indie, Persie i Ruska. Královská hrobka dokonce údajně obsahuje koruny sedmdesáti osmi panovníků, které Čingis porazil, a to se nezmiňuji o náboženských artefaktech nevyčíslitelné hodnoty ukradených z bezpočtu kostelů, většinou pravoslavných.“

„Nic z nich se nikdy nenašlo?“

„Významnější pro nás je, že se nenašlo jeho tělo.“

Než Rachel stačila odpovědět, Vigorovi zazvonil telefon. Volal doktor Conti.

„Udělal jsem, co jste chtěl, monsignore. Porovnali jsme dvacet pět genetických sekvencí, které odpovídají Čingischánovu haplotypu, s vaším vzorkem.“

„A kolik jich odpovídá?“

„Všech pětadvacet.“

Vigor zbledl a podíval se na zavazadlo u svých nohou. Uvědomil si, co v něm možná je. Už chápal, proč by někdo mohl být ochotný zabíjet, aby se dostal k jeho obsahu. Možná se v něm dají najít vodítka k největšímu pokladu na světě. Možná v něm přechovává lebku a kůži největšího válečného vůdce, muže, kterého jeho lid uctíval jako poloboha.

Čingischánovy ostatky.

14.10

„Měl jsi pravdu,“ řekl Duncan. „Naše italské přátele někdo sleduje.“

Stál s Monkem Kokkalisem u stánku s občerstvením vedle pláže. Od moře se odráželo studené sluneční světlo. Bylo chladno, ale z grilu, na kterém nad dřevěným uhlím prskaly jehlice s masem, špekem a zeleninou, sálalo takové teplo, že Duncanovi bylo v jeho lehké bundě horko. Oblévala je vůně perského koření a olejů a s každým závanem slaného vzduchu od moře ho pálila v očích.

Po přistání na Aktauském mezinárodním letišti Duncan s Monkem odvezli doktorku Jadu Shawovou k zamluvenému vrtulníku na sousedním soukromém letišti a pak zamířili do centra malého přístavního města, aby vyzvedli poslední členy výpravy. Duncan věděl o útoku v Římě a Monk navrhoval, aby se k nim přiblížili opatrně a nejprve se ujistili, že je někdo nesleduje.

Jestli se na ně někdo přilepil, poznamenal k tomu Monk, hned ho zase odlepíme.

Ukázalo se, že šlo o chytrý postup.

Duncan musel uznat, že se od tohoto ostřílenějšího agenta Sigmy může leccos naučit.

„Jak to chceš provést?“ zeptal se.

Během dvacetiminutového sledování restaurace zaznamenali dvojici lidí, kteří dávali najevo nezvyklý zájem o párek Italů u okna. Restaurace sousedila s pěší zónou podél pláže, kde na úzkém pruhu asfaltu soupeřili o místo běžci s cyklisty. Ačkoliv byl listopad a sezona dávno skončila, centrum města stále kypělo aktivitou, takže každý, kdo se podezřele zdržoval v blízkosti restaurace, byl dostatečně nápadný.

Na kraji pláže viděli tmavovlasého muže s asijskými rysy. Na sobě měl dlouhý kabát ke kolenům, do jehož kapes si zabořil ruce, seděl zády k výhledu na moře a skoro nespouštěl oči z restaurace.

Nepočínal si zrovna profesionálně.

Druhou osobou byla žena podobných rysů a vlasů jako její partner. Měla černou vlněnou čepici a kratší verzi mužova hnědého kabátu. Byla štíhlá a docela atraktivní, s vysokými lícními kostmi a výraznýma očima. Opírala se o sloup pouličního osvětlení na bližším konci restaurace.

„Vyrazím po pláži,“ řekl Monk. „Přiblížím se k tomu muži zezadu. Ty půjdeš k té ženě. Počkej, dokud nebudu na místě. Na můj signál je oba chytneme.“

„Rozumím.“

„Dávej pozor, ať není vidět tvoje zbraň. Odvedeme je k vozu, ale diskrétně. Tam je svážeme a cestou na letiště je vyslechneme. Chci vědět, kdo to sakra je a proč se pokusili vyhodit naše přátele do povětří.“

„Proč myslíš, že teď jenom pozorují, místo aby zaútočili?“

Monk pokrčil rameny. „Možná nechtějí jednat za plného denního světla takhle na veřejnosti. Nebo mají rozkazy sledovat je a zjistit, proč odletěli z Říma do Kazachstánu. V každém případě tady jejich služba končí.“

Monk nenuceně vykročil po písečné pláži. Na sedícího muže se ani nepodíval. Když byl v polovině cesty, Duncan odstoupil od stánku a vydal se k té ženě. Snažil se co nejlíp přizpůsobit Monkovu tempu, aby dorazili ke svým cílům ve stejnou chvíli.

Takový byl aspoň plán, ale náhlé zacinkání zvonku přilákalo Duncanovu pozornost k asfaltovému chodníku. Ohlédl se na cyklistu, který mu posunkem ukazoval, ať uhne z cesty. Žena pár kroků před ním se taky dala do pohybu.

Vykročila za kolem, které prosvištělo kolem nich, jako kdyby ji za ním něco táhlo, a zamířila ke svému kolegovi. Monk bohužel právě v tuto chvíli změnil směr a zatočil z pláže k lavičce.

Žena ztuhla a zastavila se. Zjevně vycítila, že se něco děje. Prudce se otočila a okamžitě upřela oči na Duncana. Ať už něco vyčetla z jeho výrazu, nebo jí stačilo, že Duncan byl očividně taky Američan jako ten muž, který se blížil k jejímu partnerovi, nezaváhala ani na vteřinu.

Vyběhla přímo k restauraci.

Sakra…

Duncan se s nataženou paží vrhl za ní a rukou ji chytil za cíp kabátu, ale látka mu vyklouzla z prstů. Žena se naštěstí připletla do cesty jednomu běžci, který ji srazil ke straně jako polekanou srnu. To poskytlo Duncanovi možnost, aby ji chytil znovu, tentokrát pevněji. Strhl ji k sobě a paží ji objal kolem hrudi.

Koutkem oka viděl, jak Monk sráží svůj cíl, který se pokusil vstát, zpátky na lavičku.

Hlavně že jsme chtěli být diskrétní.

Proud chodců zpomalil – lidé se vyhýbali nenadálému rozruchu.

Duncan pohnul paží, aby sevřel ženu pevněji. Tam, kde očekával měkká ňadra, nahmatal jen tuhé obrysy něčeho pevného. Ještě horší bylo, že mu začaly mravenčit konečky prstů od toho, jak magnety zaznamenaly pod ženiným kabátem silný elektrický proud.

Okamžitě pochopil, proč se žena rozběhla k restauraci. Zvedl ji a odhodil zpátky do písku. Její drobné tělo opsalo dlouhý, vysoký oblouk.

„Bomba!“ vykřikl Duncan na všechny okolo, ale hlavně na svého kolegu.

Lidé ztuhli nebo se rozprchli a Duncan sprintem vyrazil k oknu restaurace. Monk přeskočil lavičku, složil svého protivníka úderem lokte do obličeje a vyběhl za Duncanem.

Ten už držel v ruce pistoli a vypálil dvě rány do tabule skla, co nejdál od hostů. Vzápětí se vrhl ramenem proti oslabenému oknu.

Všude kolem s cinkotem poletovaly střepy, ale Duncan na to nedbal, dalším skokem se přenesl k oběma Italům a strhl je na zem.

Otočil se na Monka, který právě proskakoval stejným otvorem. Bezprostředně nato se ozvalo hromové zadunění a k oknu se vyvalil oblak kouře.

Celá prosklená stěna restaurace se roztříštila a místnost zavalily kameny s pískem a kouř. Monk se překulil po podlaze, zatímco Duncan chránil oba Italy vlastním tělem.

Ještě než na stoly a podlahové dlaždice dopadly poslední střepy, už zvedal své dva svěřence na nohy.

„Pohyb! Zadem ven!“

Starý pán se ale vzepřel a natáhl se pro válcovité zavazadlo.

Duncan ho raději popadl sám – nebyl čas na dohadování. Když postrkoval dvojici Italů dýmem ke dveřím do kuchyně, připadal si jako ten nejpřeplacenější pikolík. Cestou nabrali Monka, který krvácel z několika řezných ran a z kabátu mu pořád trčel zaseknutý kousek skla.

Duncanovi zvonilo v uších a ve spáncích mu tepala krev, ale přísahal by, že Monk zabručel: „Dalo se to zvládnout i líp.“

Prokličkovali mezi kuchaři skrčenými za plotnami a vyběhli zadním východem z kuchyně. Ani pak nezpomalili. Všichni si uvědomovali, že dva sebevražední útočníci nemuseli být sami.

Prchali od sloupu dýmu, který se zvedal z pláže, dokud nedospěli k hlavní třídě přes obchodní čtvrť a Duncan nezastavil taxík tím, že si před něj prostě stoupl.

Všichni naskákali dovnitř – Monk s dosud krvavým obličejem na předním sedadle přikázal řidiči, ať je odveze na letiště. Řidič viditelně pobledl, ale horlivě přikývl, když mu Monk strčil do ruky hrst bankovek.

Uvolnili se, až když rychle vyjížděli z města. Duncan se otočil k ženě uprostřed zadního sedadla a zjistil, že má pěkné karamelové oči, které by nicméně byly ještě hezčí, kdyby ho právě nepropalovaly nasupeným pohledem.

„Já věděla, že jsme neměli odjíždět z Říma.“

14.22

Jada netušila, co tu vlastně dělá.

Seděla v prostorné kabině modrošedého Eurocopteru EC175. Zajížďka do Kazachstánu se jí sice dvakrát nezamlouvala, ale aspoň si nemohla stěžovat na nedostatek prostoru pro nohy, které měla právě položené na sousedních sedadlech. Kabina měla kapacitu dvanácti pasažérů a tohoto letu k Aralskému jezeru se jich zúčastní jen pět. Duncan jí předtím vysvětlil, že potřebují tak velký stroj, protože nikde poblíž neleží vhodné letiště a vrtulník je musí dopravit na velkou vzdálenost.

O tak odlehlou oblast se jednalo.

Aspoň ale nejsem úplně odříznutá od světa.

Na klíně měla otevřený laptop a procházela nejnovější data o kometě IKON. Při pohledu z okna na denní oblohu viděla na vlastní oči její zářící ohon. Na druhé straně světa, kde měli právě noc, musela nabízet ještě velkolepější pohled.

Právě sledovala videopřenos z Aljašky.

Polární září probleskoval roj meteorů, jejichž žhavě jasné stopy se objevovaly každých několik vteřin, ne-li ještě častěji. Na to vše majestátně dohlížela kometa – záběry byly dostatečně kvalitní, aby Jada dokázala rozlišit plynnou a prašnou část ohonu. Vtom se přes monitor mihl obrovský meteor, doprovázený překvapeným výkřikem amatérského kameramana. Meteor připomínal plamenné kopí, které se vzápětí roztříštilo do zářivého ohňostroje.

Kromě toho udržovala přes šifrovaný satelitní telefon od ředitele Crowea kontakt se Střediskem vesmírných a raketových systémů v Los Angeles. Zrovna si ho držela u ucha, ačkoliv tenhle hovor nebylo třeba šifrovat.

„Jo, mami, jsem v pořádku,“ řekla. „V Kalifornii je fajn.“

Hrozně nerada matce lhala, ale Painter byl v tomto směru neoblomný.

„Sleduješ tu krásu na nebi?“

„Jistě.“

V tomhle aspoň úplně nelhala.

„Kéž bych to mohla sledovat s tebou, drahoušku,“ dodala matka. „Jako když jsi byla malá.“

Jada se usmála při vzpomínce na to, jak lehávaly na trávníku v parku National Mall, chvěly se pod dekou a pozorovaly leonidy nebo perseidy. Právě matka jí vštípila lásku k astronomii a vysvětlila jí, že každoroční meteorické roje jsou pojmenované podle souhvězdí, ze kterých zdánlivě vyletují: podle souhvězdí Lva a Persea. Jada vyrůstala ve světě, kde se žilo z ruky do úst, a hvězdy jí připomínaly, že existuje větší vesmír s neomezenými možnostmi.

Kde se například dívka z Congress Heights může stát astrofyzičkou.

„Taky bych si přála být s tebou, mami.“ Podívala se na hodinky. „Radši bys měla jít, abys stihla ranní směnu v Holiday Martu.“

„Máš pravdu, máš pravdu… Měla bych jít.“

V matčině hlase zněla pýcha, která se k Jadě donesla přes celou polovinu světa.

„Mám tě ráda, mami.“

„Já tebe taky, drahoušku.“

Telefon zmlkl a Jada pocítila bodnutí smutku a výčitek svědomí – najednou si připadala jako sobec, že může žít takový život.

Několikrát zamrkala, aby se zbavila slz, které se jí hrnuly do očí, a pokračovala v práci. Znovu si pustila záznam meteorického roje. V SMC se stále snažili určit, zda jde o pouhou shodu okolností, nebo jestli roj nějak souvisí s průletem komety IKON sluneční soustavou.

Jada si průběžně psala s kamarádem technikem, od kterého se dozvídala nejnovější dohady. Momentálně se mělo za to, že průlet komety mohl narušit Kuiperův pás, oblast ledových asteroidů za dráhou Neptuna, a vyslat k Zemi spršku kamenů. Kuiperův pás obsahoval přes třicet tisíc asteroidů o velikosti přesahující sto kilometrů a zároveň se jednalo o domov řady komet s krátkou periodou jako například slavné Halleyovy komety.

Astronomy však nejvíc vzrušovala domněnka, že IKON pochází z mnohem vzdálenějšího Oortova oblaku, kruhového mračna materiálu, který obklopoval Slunce v pětině vzdálenosti k nejbližší hvězdě. V něm se nacházela líheň komet s dlouhou periodou, oněch vzácných návštěvníků, jako je Hale-Boppova kometa, která zavítá ke Slunci jen jednou za čtyřicet dva tisíc let.

Poslední výpočty naznačovaly, že IKON naposledy prolétala vnitřní částí sluneční soustavy před dvaceti osmi stoletími, což bylo rozhodně dávno. Šlo o velice zajímavou možnost, protože objekty z Oortova oblaku představovaly nedotčené pozůstatky původní mlhoviny, z níž vznikla celá sluneční soustava, a kometa IKON se tak stávala zářícím poslem z těch nejvzdálenějších dob, který s sebou třeba přinášel klíč k lepšímu pochopení vesmíru.

Možná i k odhalení záhady temné energie.

Kabina se otřásla hlubokým zaburácením. Vrtule nad Jadinou hlavou se pomalu roztočila.

Co to…?

Narovnala se.

Druhý pilot vyskočil ven, přešel k postranním dveřím a nahlédl dovnitř. Hluk stále sílil.

Pilot se k ní naklonil a zavolal: „Připoutejte se! Právě jsme dostali pokyn, ať se připravíme co nejrychleji odstartovat!“

Jada s bušícím srdcem zaklapla laptop a podívala se ven na druhého pilota, který zrovna obíhal stroj v rámci poslední předletové kontroly. V dálce na modré obloze nad centrem města vyrostl výhrůžný sloup kouře.

O chvilku později do Jadina zorného pole přijelo taxi, na jehož předním sedadle si všimla Monka. Monk a Duncan ale přece odjížděli v černém mercedesu SUV.

Chytila se okraje dveří.

Co se děje?

Taxi prudce zabrzdilo těsně u vrtulníku a naráz se otevřely všechny dveře kromě těch u řidiče. Zezadu se vynořil starší muž v lehkém saku a černém svetru s výstřihem do V, pod kterým bylo vidět kolárek římskokatolického kněze. Pomáhala mu mladá, drobná žena se skřítkovským mikádem.

Vigor a Rachel Veronovi.

Ani jeden z nich nevypadal spokojeně.

Duncan přistoupil ke kufru auta a vytáhl z něj jediné zavazadlo. To bylo všechno?

Monk se naklonil do taxíku, aby vyřídil něco s řidičem, ale když se narovnal, Jada viděla, že má obličej celý od krve. Mimoděk zalapala po dechu. Zaletěla pohledem k sloupu dýmu nad městem – věděla, že s ním Monkovo zranění nějak souvisí.

Čtveřice se hnala k čekajícímu vrtulníku.

Rachel Veronová se každým krokem mračila čím dál víc, jako kdyby se jí nechtělo nastupovat. U dveří se zastavila úplně.

„Měli bychom zůstat tady!“ vykřikla a chytila toho kněze za ruku. „Vrátit se do Říma!“

Jada doufala, že se tak opravdu rozhodnou. To by znamenalo, že můžou okamžitě opustit Kazachstán a vyrazit přímo do mongolských hor, aby pátrali po zříceném satelitu.

Monk zavrtěl hlavou. „Rachel, už teď jste terče. Ať útok naplánoval kdokoliv, je mnohem vynalézavější, než jsme mysleli. Pokusí se o to znovu.“

Duncan s ním souhlasil. „Do všeho vás uvrtal ten otec Josip. Musíte se spolehnout na to, že vás z toho dostane zase ven.“

Rachel Veronová si nejspíš uvědomila, že mají pravdu. Pustila strýcovu ruku a oba nastoupili do vrtulníku. Jada jim udělala místo a kývla oběma na pozdrav. Formální představení muselo počkat, dokud nevzlétnou.

Duncan se usadil vedle Jady. Oceňovala jeho přítomnost i teplo, které sálalo z jeho těla, zatímco pořád zhluboka oddechoval. Ještě se nezklidnil po přestálém vzrušení.

Monk se připoutal jako poslední, naklonil se k Jadě a dotkl se jejího kolene. „Omlouváme se za ten spěch. Nechtěli jsme zůstat trčet na zemi pro případ, že by kazašské úřady kvůli tomu bombovému útoku zastavily letový provoz.“

Jada se rozhlédla po kabině.

K čemu jsem se to sakra připletla?

15.07

Vrtulník dosáhl letové hladiny a Duncan shlížel dolů na ubíhající krajinu. S řevem motorů se vzdalovali od modré hladiny moře a nořili se hlouběji nad pustinu rezavého písku, občasných křovisek, bílých solných ploch a větrem ošlehaných skal. Vypadalo to tu trochu jako v Novém Mexiku, až na stádečka velbloudů a osamělé bílé jurty, které jasně zářily na pozadí tmavšího terénu.

Někdo ho zatahal za rukáv a přilákal jeho pozornost zpátky do kabiny.

Monsignor Verona ukazoval na zavazadlo, které leželo na sedadle vedle Duncana. „Scuza, seržante, ale nemohl byste mi ho otevřít? Rád bych se přesvědčil, že se při tom zmatku nic nepoškodilo.“

Jenom kněz mohl proběhlé události popsat jako zmatek.

„Říkejte mi Duncane, monsignore.“

„Jen pokud mě budete oslovovat Vigore.“

„Platí.“

Duncan si položil zavazadlo přes kolena, rozepnul zip a nadzvedl víko – uvnitř uviděl nějaké oblečení, nacpané kolem dvou předmětů chráněných černým molitanem.

„Nejvíc se bojím o větší z nich,“ řekl Vigor. „Je nejkřehčí.“

Pokynul Duncanovi, ať zvedne molitan.

Duncan dokázal uhodnout, co dělá monsignorovi starosti, a věděl, co má očekávat. Pod horní vrstvou molitanového pouzdra se objevil vršek lidské lebky s prázdnými očními důlky.

„Podal byste mi ji, abych se podíval, jestli není poškozená, prosím?“

Duncan viděl v Afghánistánu mnoho mrtvých, ale ani tak mu to nebylo příjemné. V Jadině tváři vedle něj se svářila profesionální zvědavost s viditelným znechucením.

Duncan potlačil vlastní odpor a oběma rukama sáhl pro lebku. Ještě než se jí ale dotkl, nervová zakončení ve špičkách jeho prstů zaznamenala bodavý tlak miniaturních magnetů.

Duncan překvapeně ucukl a zaklepal rukama.

„Není se čeho bát,“ uklidňoval ho Vigor, který si jeho reakci vyložil špatně.

Duncan si ho nevšímal a přiblížil prsty k mozkovně. Nic takového ještě nikdy necítil. Jako kdyby nořil prsty do studeného gelu, elektrického a zároveň olejovitého.

„Co to děláte?“ zeptala se Jada.

Duncan si uvědomil, jak jeho počínání asi vypadá. „Ta lebka vydává nějaké zvláštní elektromagnetické záření. Slabé, ale je tam.“

Jada nakrabatila obočí. „Jak… jak to víte?“

Ještě jí neřekl o těch magnetech, a tak rychle všem vysvětlil, jak má vylepšené prsty. Nakonec dodal: „A z té lebky rozhodně něco cítím.“

„To byste měl prozkoumat i tu knihu,“ řekla Rachel, natáhla se k zavazadlu a odstranila ochranný molitan i z druhého předmětu.

Kniha byla vázaná v odřené, popraskané kůži.

Duncan zvolna přejel prsty po jejím povrchu. Tentokrát se musel objektu přímo dotknout, aby ucítil slaboučké brnění. Ale byl to stejný pocit. Na rukách mu naskákala husí kůže.

„Je to ještě slabší… ale cítím totéž.“

„Nemohla by to být nějaká zbytková radiace?“ zeptala se Rachel. „Nevíme, kde ty předměty doteď byly. Třeba ležely vedle nějakého radioaktivního zářiče.“

Jada se pochybovačně zamračila. „V kufrech mám vybavení na prozkoumání zřícené…“

Zarazila se a podívala se na Monka – zjevně jí došlo, že málem prozradila skutečný cíl mise, který byl zatím před oběma Italy držen v tajnosti.

Odkašlala si a pokračovala: „Mám s sebou přístroje k detekci různých energetických polí. Geigerovy počítače, multimetry a tak dále. Jakmile přistaneme, můžu Duncanovo tvrzení ověřit.“

Duncan pokrčil rameny. „Je to tam. Nedokážu sice vysvětlit proč, ale jsem si jistý.“

Vigor se na svém sedadle opřel. „Čím dřív dorazíme na dané souřadnice, tím budeme všichni šťastnější.“

Duncan monsignorovu zhodnocení příliš nevěřil. Znovu zavazadlo zapnul a přenesl pohled zpátky na pustou krajinu pod sebou. Po chvíli se přistihl, jak si mne prsty, jako kdyby z nich chtěl setřít ten pocit mastnoty. Nedokázal přesně zformulovat, co mu sděluje jeho šestý smysl.

Nenapadal ho lepší popis, než že je na těch předmětech něco divného.

8. kapitola

18. LISTOPADU, 17.28 ULÁNBÁTARSKÉHO ČASU

ULÁNBÁTAR, MONGOLSKO

Z horkého potrubí kolem podzemní místnosti hluboko pod ulicemi Ulánbátaru se syčením unikala pára. Setkání klanu zalévaly olejové lampičky rudou září. Mistr Modrých vlků stál před svým pobočníkem a nejužším okruhem klanu. Upravil si vlčí masku, aby lépe zakrývala jeho obličej.

Jeho pravé jméno znal jen pobočník.

Batuchan, což znamenalo „tvrdý vládce“.

„A útok v Aktau přežili?“ zeptal se pobočníka.

Arslan přikývl. Mladý pobočník, kterému ještě nebylo ani třicet, se neskrýval za žádnou maskou, byl vysoký, štíhlý a vlasy měl černé jako stín. Oblečený byl do běžných západních džínů a silného vlněného svetru, ale podle jeho vysokých lícních kostí a brunátné tváře lesknoucí se parnou vlhkostí šlo o čistokrevného Mongola neposkvrněného geny Číňanů ani Sovětů, bývalých utiskovatelů mongolského lidu.

Jako mnoho příslušníků mladší generace Mongolů ho naplňovala hrdost a nadšení ze svobod, jež pro ně vybojovali Batuchanovi vrstevníci. Zde byli skuteční potomci Čingischána, muže, který v koňském sedle dobyl většinu známého světa.

Batuchan si pamatoval, že během desetiletí sovětské vlády Moskva zakazovala zmiňovat Čingisovo jméno, aby nepodněcovalo národní hrdost utlačovaných obyvatel. Sovětské tanky dokonce zatarasily cesty do pohoří Chentij, aby lidé nemohli navštěvovat a uctívat rodiště velkého chána.

To vše se nicméně s nastolením demokratické vlády změnilo.

Čingischán opět povstával z popela a inspiroval mladé. Stal se jejich novým polobohem. Bezpočet dětí a mladých lidí přijímalo jméno Temüdžin – tak se velký dobyvatel jmenoval předtím, než přijal titul Čingischán, „vládce světa“. Ulice, cukroví, cigarety i pivo po celém Mongolsku nesly jméno dávného vůdce. Jeho tvář zdobila peníze i budovy. Návštěvníky hlavního města vítala dvě stě padesát tun vážící ocelová socha Čingise na koni.

V žilách obyvatel kolovala nově nalezená hrdost.

Když teď Batuchan hleděl na svého pobočníka, viděl na něm místo hrdosti jen zahanbení z neúspěchu. Promluvil přísněji, aby zahanbení přetavil ve zvýšenou snahu.

„Musíme pokračovat a nikdy se nevzdat. Počkáme, až se Italové setkají s tím knězem v poušti. Vydají se tam, pokud jsme je nevyděsili natolik, aby se vrátili do Říma.“

„Pojedu za nimi sám.“

„Dobře. Víš ale jistě, že ten kněz nemá žádné podezření? Opravdu netuší, že mezi jeho dělníky pronikli členové našeho klanu?“

„Otec Josip vnímá jen písek a svůj cíl.“

„Tak se k nim připoj.“

„A pokud se objeví ti Italové?“

„Zabij je. Vezmi, co mají u sebe, a přivez mi to.“

„A otec Josip?“

Batuchan se rozhlédl po místnosti. Klan existoval po tři generace – jeho dědeček ho založil jako hnutí odporu během dob sovětského útlaku. Každý vůdce přijal titul Bordžigin, Mistr Modrých vlků, jak zněl dávný název Čingischánova klanu.

Svět se ale změnil. Mongolsko se pyšnilo nejrychleji rostoucí ekonomikou světa, založenou hlavně na těžbě surovin. Skutečné bohatství země neleželo ve ztracené Čingischánově hrobce, ale v ložiscích uhlí, mědi, uranu a zlata – jejich celková hodnota se odhadovala na víc než bilion dolarů.

Batuchan už měl hlavní podíl v řadě dolů, ale nedokázal jen tak hodit za hlavu příběhy, které mu vyprávěli dědeček i otec, příběhy o Čingischánovi a nezměrném bohatství ukrytém v jeho hrobce.

Proto zpovzdálí sledoval každého, kdo po ní pátral.

Včetně samotářského podivína otce Josipa Tarasca.

Před šesti lety se k Batuchanovi donesly zvěsti o muži, který se zničehonic objevil v Kazachstánu, skrýval se pod mnoha různými jmény a kopal díry do písku a soli na dně ustupujícího, umírajícího jezera. Cizinec si tak počínal už dva roky před tím, než se Batuchan konečně doslechl o jeho cíli: hledat vodítka k místu, kde se nachází Čingischánova hrobka. Jednalo se o prazvláštní místo k takovému pátrání a Batuchan se spokojil s tím, že mezi cizincovy dělníky poslal několik členů klanu, aby sledovali situaci.

Před třemi dny se ale dozvěděl o podivných starých relikviích, které údajně byly popudem pátrání. Nikdo je ještě neviděl, protože je paranoidní cizinec držel v naprosté tajnosti, ale podle Batuchanových špionů byl v posledním měsíci čím dál rozrušenější a zoufalejší a nakonec se podřekl, že relikvie existují.

Zpráva se okamžitě rozšířila mezi dělníky. Mnozí ve strachu utekli a mluvili o lebce a knize vázané v lidské kůži. Kněz ale najednou relikvie zabalil a odeslal. Snad se bál, že se informace o nich donesly špatným uším – což se opravdu stalo.

Batuchanovým uším.

Batuchana zpráva zaujala natolik, že se pokusil balíček zadržet před odesláním do Říma, ale jednal příliš pomalu a zásilka mu proklouzla mezi prsty. Aspoň konečně odhalil pravou totožnost toho muže – jeho jméno bylo napsané na balíčku.

Otec Josip Tarasco.

Batuchan se dozvěděl i to, komu měla být zásilka doručena.

A přesto mu relikvie stále unikaly.

Ale ne nadlouho.

Arslan přešlápl – stále čekal na rozhodnutí ohledně osudu podivínského kněze.

Batuchan zvedl hlavu. „Pokud to bude možné, přivez sem i otce Josipa, abych ho mohl vyslechnout.“

„A pokud to možné nebude?“

„Ulož ho do hrobu k ostatním.“

Po ukončení schůzky se vydal bludištěm podzemních chodeb zpátky na světlo časného večera. Ostatní členové klanu odcházeli různými směry.

Batuchan si nechával vlčí masku ještě při průchodu chodbami, v nichž hledali úkryt před chladem mnozí z ulánbátarských bezdomovců. Většinou se jednalo o alkoholiky a nezaměstnatelné osoby, často posměšně označované jako mravenčí kasty. Batuchan si jich nevšímal – takoví lidé nepředstavovali naději pro nové Mongolsko, naopak: bylo lepší držet je mimo dohled.

Muži, ženy i pár dětí před ním prchali jako ustrašená havěť a odvraceli se od jeho masky.

Konečně dospěl k žebříku a vystoupal tajným východem do postranní uličky. Člen klanu za ním otvor uzavřel.

Teprve když Batuchan osaměl, stáhl si z hlavy vlčí masku, uhladil si oblek a zamířil na hlavní třídu. Byl svěží večer, na tuto roční dobu netypicky teplý. Ulánbátar byl považován za nejstudenější hlavní město světa, ale zdálo se, že zima dosud tají dech, jako kdyby očekávala, že se schyluje k něčemu velkému.

Na opačné straně náměstí Suchbátar se tyčila budova parlamentu a z vrcholu jejího schodiště shlížela na město obří bronzová postava sedícího Čingischána, osvětlená reflektory.

Nebo možná hleděla na zářivě jasnou kometu na obloze.

Říkalo se, že se během Čingisova života objevila Halleyova kometa a chán ji začal považovat za svou osobní hvězdu. Pochopil její k západu mířící dráhu jako znamení, aby zahájil tažení do Evropy.

Není tato kometa rovněž znamením nadcházejících úspěchů?

Když Batuchan vykročil na náměstí, všiml si krátkých záblesků dvou meteoritů, které jako kdyby potvrzovaly jeho myšlenky.

Energicky zamířil k parlamentní budově. Kdosi z ní právě vycházel, a když si všiml Batuchana, uctivě sklonil hlavu. Jakkoliv si Batuchan přál věřit, že ho dotyčný tím gestem uznával za právoplatného strážce Čingisova odkazu, věděl, že projevená úcta souvisí jednoduše s jeho postavením ve vládě – s funkcí mongolského ministra spravedlnosti.

Ještě jednou se ohlédl na kometu.

Možná je to moje osobní hvězda, která mě povede k dobývání, moci a bohatství.

9. kapitola

18. LISTOPADU, 19.02 KOREJSKÉHO ČASU

PCHJONGJANG, SEVERNÍ KOREA

Byl to zvláštní způsob vpádu do země.

Gray seděl skoro úplně vzadu v rachotícím autobusu. Kowalski za ním ležel přes zadní sedadla a hlasitě chrápal. Zbytek autobusu obsadili Číňané a Číňanky a klimbali nebo si tiše povídali. Někteří měli na krku pověšené fotoaparáty, jiní si vzali baseballové čepice s obrázkem stejné usmívající se žluté kočky, jaká byla namalovaná i na boku šedivého autobusu – šlo o oficiální logo cestovní kanceláře z Pekingu.

Čuang sledoval cestu vedle řidiče, který patřil k triádě Tuan-č’ stejně jako ostatní cestující.

Dnes ráno odletěli soukromými letadly z Hongkongu na malé letiště nedaleko hranic Číny se Severní Koreou, kde už na ně čekaly dva autobusy. Na rozdíl od přísně střežené demilitarizované zóny mezi Severní a Jižní Koreou byla severní hranice mnohem volnější a sloužila především k omezování proudu uprchlíků z Korejské lidově demokratické republiky do Číny.

Tak tomu bylo i v jejich případě.

Gray a Kowalski se při přejezdu hranice schovali v tajném prostoru, který ukrýval i velké množství zbraní, ale do autobusu nevstoupil ani jeden severokorejský voják. Takových autobusů tudy projíždělo mnohem víc, protože zámožnější Číňané rádi obdivovali přírodní krásu zalesněných zelených hor mezi hranicí a Pchjongjangem. Zbídačelá Severní Korea navíc nechtěla odrazovat návštěvníky, kteří představovali zdroj potřebných dolarů.

Oba autobusy se pomalu valily po klikatých horských silnicích na jih k hlavnímu městu. O čtyři hodiny později se jim naskytl výhled na Pchjongjang, ležící na rovině pod kopci. Vedle ruchu a oslnivých světel Hongkongu působilo město opuštěně a temně. Proti nočnímu nebi se rýsovaly stíny mrakodrapů. Do tmy zářilo několik památníků a pár pouličních lamp či oken, ale to bylo vše. Zdálo se, že se ve městě nic nehýbá, jako kdyby se tu zastavil čas.

Na sedadle před Grayem se narovnala Kuan-jin, ohlédla se a všimla si, na co se Gray dívá. „Je to smutný pohled,“ řekla. Vypadalo to, že vůbec nespala, a v očích jí svítily starosti o dceru. „Obyvatelé Pchjongjangu smějí používat elektřinu jen tři hodiny denně, takže s ní musejí šetřit.“

Blížili se k městu po čtyřproudové dálnici, ale nepotkali jediné auto. Ani na předměstích nestály žádné vozy a semafory zůstávaly tmavé. V autobusu se rozhostilo ticho, jako kdyby se všichni báli rušit duchy tohoto zdánlivě opuštěného města.

První známku života představovalo osamělé vojenské vozidlo, které hlídkovalo před masivní, dobře osvětlenou budovou.

„Kamsusanský palác slunce,“ zašeptala Kuan-jin. „Tohle bylo oficiální sídlo prezidenta Kim Ir-Sena. Od jeho smrti slouží jako mauzoleum s jeho nabalzamovaným tělem ve skleněném sarkofágu.“

Gray si pomyslel, že jde jen o jeden z příkladů komplikovaného kultu osobnosti propagovaného státem, v němž byli Kim Ir-Sen i jeho následníci uctíváni jako bohové.

Po průjezdu kolem mauzolea se Kuan-jin ponuře zamračila. „Podle některých odhadů stála výstavba skoro miliardu dolarů, zatímco obyvatelé Severní Koreje hladověli.“

Gray věděl, že se smrt Kim Ir-Sena v polovině devadesátých let časově kryla s hladomorem, kterému podlehla téměř desetina obyvatelstva. Situace se zhoršila natolik, že ve venkovských oblastech propukl kanibalismus a děti byly varovány, aby nespaly jen tak venku.

Od těch dob se život Severokorejců příliš nezlepšil.

Vzhledem k tvrdým mezinárodním sankcím se země stále nedokázala uživit. Celá severokorejská infrastruktura fungovala na základě okleštěného rozpočtu. I továrny měly co dělat, aby udržely provoz, protože jim chyběly náhradní díly a trápila je nepravidelná dodávka elektřiny.

Jediným vzkvétajícím odvětvím bylo politické divadlo.

Za okny autobusu se široko daleko táhly kaňony temných budov. Temnotu narušovaly jen osvětlené billboardy a nástěnné plakáty, které však neinzerovaly kolu, pivo ani nejnovější elektroniku, ale ze všech shlížely rozmanité verze dobrotivé tváře Nejvyššího vůdce.

Autobusy zatočily do prázdné šestiproudové ulice a přímo před nimi se objevil cíl cesty: hotel Rjugjong. Jednalo se o nejvyšší budovu v celém Pchjongjangu, která připomínala skleněnou raketu podpíranou třemi křídly a jejíž sto poschodí se tyčilo nad městem. I ta však byla temná, stejně jako zbytek města. Jedinými známkami života byla světla v několika oknech a hale v přízemí.

Grayova skupina hodlala využít téměř liduprázdný hotel jako základní tábor. Z Kuan-jininých zdrojů a s použitím štědrých úplatků zjistili, že ženu odpovídající Seichaninu popisu přivezli do vojenského kjohwasa, nápravného zařízení několik kilometrů od hlavního města.

V chudé zemi s rozbujelou korupcí se za peníze dalo pořídit leccos.

V hotelu se všichni převléknou do severokorejských vojenských uniforem a vyzbrojí se. Ve dvě hodiny ráno na ně bude u služebního vchodu do hotelu čekat prázdný transportér – výsledek Kuan-jinina největšího úplatku. S ním pak pod rouškou noci zaútočí na tábor.

První autobus zatočil na kruhový vjezd před hotelem a projel pod masivním obloukem brány.

Grayův autobus ho následoval.

Hotel se po mnoha problémech a zdrženích částečně otevřel teprve před pár měsíci. Výstavba se protáhla na víc než dvacet let, během nichž budova zůstávala prázdná a tmavá jako hořký symbol samotného hlavního města. Proto si hotel v tisku vysloužil nelichotivou přezdívku.

Hotel beznaděje.

Gray se modlil, aby se tento název v následujících hodinách neukázal být oprávněný.

Bohužel nemusel čekat ani hodinu.

Jakmile první autobus zastavil, z haly se se zlostným křikem a namířenými zbraněmi vyhrnuli muži ve vojenských uniformách. Za nimi se rozzářily reflektory vojenských džípů, které se vyřítily z úkrytů, aby jim odřízly ústupovou cestu.

Vjeli přímo do pasti.

19.33

Ju-lung Delgado stál před oknem do vedlejší místnosti a zkoumavě si prohlížel zajatou vražedkyni připoutanou k výslechovému křeslu, které jako by pocházelo přímo z manuálu španělské inkvizice. Svlékli ji do podprsenky a kalhotek, aby u ní vzbudili pocit křehkosti. Ruce i nohy jí obepínala silná pouta, jež v kombinaci s polohovacím křeslem umožňovala napínat tělo vyslýchané do těch nejbolestivějších pozic.

Momentálně jí křeslo prohýbalo záda a napínalo kyčle i ramena. V téhle poloze strávila poslední tři hodiny.

Aby byla poddajnější, poznamenal k tomu Hwan Pak. Ať se trochu prohne.

Severokorejský vědec se svému chabému vtipu smál až příliš hlasitě a z obvázaného zlomeného nosu mu přitom vycházelo frkání. Zjevně se chtěl pomstít a uchlácholit raněnou pýchu. Proto se ji chystal zranit tak, jako byl zraněn on.

Poloha zajatkyni očividně působila hotová muka. V místnosti bylo chladno, ale na holé kůži se jí leskl pot. Delgado si představoval, jak se zajatkyně šklebí a jak skřípá zuby, ale hlavu měla zakrytou těsnou kápí a zvukotěsnými sluchátky, aby nevnímala pokud možno nic než vlastní bolest.

Severokorejci byli v tomto oboru skutečnými mistry.

A podle vychrtlých, zpola vyhladovělých přízraků, které viděl, jak se apaticky plouží po přeplněném táboře, se k vlastním lidem nechovali o nic laskavěji. Vězni se mačkali po čtyřiceti na jednu místnost, ne větší než dvojgaráž. Delgado viděl dva muže bojovat nad mrtvým tělem o právo na jeho pohřbení, čistě kvůli s tím spojenému mimořádnému přídělu potravy.

Ocitl se v severokorejské verzi Osvětimi.

V kapse mu zabzučel mobil. Ju-lung odhadoval, že mu volají s novinkami z hotelu Rjugjong, kam se Tomaz vydal s úderným komandem.

Místo toho se v telefonu ozval jemnější hlas. „Ju-lungu…“

Usmál se a cítil, jak jeho napětí opadá. „Natalie, lásko moje, proč voláš? Je všechno v pořádku?“

Představil si její oblé břicho, v němž rostl jeho syn.

„Jenom jsem tě chtěla slyšet, než usnu,“ odpověděla ospale. „Stýská se mi po tvém teplém těle.“

„Tohle bude poslední noc, kdy budeš mít prázdnou postel. Slibuju, že se vrátím nejpozději zítra odpoledne.“

„Hmm,“ protáhla. „Hlavně to dodrž.“

„Dodržím.“

Popřáli si dobrou noc a rozloučili se.

Když Delgado uložil mobil do kapsy, podíval se na mučenou ženu v sousední místnosti. Bodly ho výčitky svědomí. Dostal ale zaplaceno dost dobře na to, aby se s nimi vyrovnal. Až bude dohoda zítra ráno zpečetěna, vrátí se do Macaa.

Odjel by už v noci, ale doslechl se, že Kuan-jin unikla z hořící pevnosti své triády stejně jako ti Američané, všichni pomocí triku s něčím podobným visuté hrazdě. Přibližně před půlhodinou se k němu z různých zdrojů dostaly další informace o tom, že Kuan-jin nejen překročila hranice Severní Koreje, ale že se taky chystá zaútočit na tuto základnu.

Narychlo o tom zpravil Hwana Paka a společně se jim podařilo sestavit přepadové komando, které mělo vyřídit protivníky u hotelu a zmařit jejich pokus o záchranu této ženy hned v zárodku.

Zahleděl se do místnosti. Hlavou mu vrtala jedna otázka.

Proč jsi tak cenná?

Ju-lung tušil, že se spokojil s příliš nízkou cenou, ale Pak se nedal odbýt. Jeho čest byla pošramocena stejně jako nos, a tak vysoce postavený severokorejský vědec z jaderného programu nedal Ju-lungovi jinou možnost než přijmout jeho nabídku. Hwan Pak chtěl zkrátka pomstu a nehodlal se jí vzdát.

Jako kdyby Severokorejec slyšel Ju-lungovy myšlenky, vstoupil se širokým úsměvem do místnosti. „Přijeli, jak jste říkal, Delgado-ssi. Máme je jako na talíři.“

Ju-lung si představil, jak se k té mladé ženě připojuje i Kuan-jin. Snad se jednalo o dostatečný bonus za jeho starosti. Po její smrti si posílí pozici v Macau.

„Nejdřív ale musíme dokončit zdejší záležitost,“ dodal Pak a s nepokrytým chtíčem se podíval do sousední místnosti. „Říkáte, že je to nájemná vražedkyně s mnoha kontakty v podsvětí. Musíme zjistit, o jaké kontakty se jedná, jak by nám mohly prospět a hlavně jak to souvisí s těmi dvěma Američany.“

„Přijeli oba s Kuan-jin?“

Ju-lung zatím neznal konečnou odpověď – některé zdroje tvrdily, že ano, jiné to popíraly.

„Ještě nevím, ale dozvím se to během hodiny.“

Dveře za Pakem se otevřely a dovnitř vstoupil další muž, vyzáblý dlouhán s vyholenou hlavou a v laboratorním plášti. Nesl podnos z nerezové oceli, na kterém byly vyskládány hrozivě vyhlížející chirurgické nástroje a kleště. S bezvýraznou tváří se mírně uklonil.

„Nam Kwon,“ představil ho Pak. „Neexistují odpovědi, které by nedokázal svými nástroji získat.“

Kwon vykročil do sousední místnosti a vědec ho následoval, ale ve dveřích se ještě zastavil. „Chcete se k nám přidat? Klidně můžete. Je to vaše zboží.“

„Teď už ne,“ opravil ho Ju-lung. „Zaplatil jste mi. To, jak se zbožím naložíte dál, není moje věc.“

Ani moje chyba, dodal v duchu.

Doktor Pak pokrčil rameny a odešel.

Ju-lung se naposledy podíval do vedlejší místnosti.

Po celou dobu, co ženu napínali na této moderní verzi mučidel, ani jednou nevykřikla – ale to se brzy změní.

19.39

„Zařaďte zpátečku!“ vykřikl Gray na řidiče. „Nezpomalujte!“

Když vojenská policie obklíčila první autobus a z hotelové haly se vyřítili další vojáci, Gray se okamžitě vymrštil na nohy. Měli jen pár vteřin, než past definitivně sklapne.

Čuang byl dostatečně schopný taktik, aby si uvědomil totéž, a zopakoval Grayův pokyn řidiči čínsky. Autobus se ztěžka vyvalil dozadu.

Gray si klekl a trhnutím otevřel maskovaný poklop v podlaze.

Bok autobusu kropily dávky ze samopalů. Řada oken se roztříštila a vysypala, hlavní nápor útoku však nesl předek vozu. Řidič se náhle s bolestným výkřikem zhroutil ke straně a autobus se vychýlil z původního směru. Čuang tvrdě odkulil zraněného muže do prostřední uličky a sám si sedl na jeho místo.

Autobus se okamžitě vyrovnal a ještě zrychlil.

Gray popadl útočnou pušku přivázanou ke spodní straně poklopu. Byla tu připravená pro případ nějakých potíží na hranicích a Gray si jí všiml, když se s Kowalským ukrývali dole.

„Rozdejte zbraně,“ přikázal svému kolegovi a ukázal na skrýš v podlaze.

Jestli měli přežít, Gray potřeboval, aby se autobus stal provizorním útočným vozidlem – s usmívající se žlutou kočkou na boku.

Nejdřív se ale museli dostat z téhle pasti.

Vylezl na zadní sedadlo, které právě uvolnil Kowalski, otevřel nouzový východ ve střeše autobusu a vyskočil do něj. Horní polovinou těla se zachytil v otvoru. Vytáhl za sebou útočnou pušku a namířil ji na dva džípy, které se objevily na kruhové příjezdové cestě k hotelu, aby jim odřízly ústupovou trasu.

Krátkou dávkou pokropil přední okno prvního z nich – džíp sjel ze silnice na upravený trávník. Druhý vůz zakličkoval, ale udržel se na cestě, dokud do něj nevrazil rozjetý autobus.

Džíp odletěl ke straně a převrátil se na bok.

Náraz málem vyhodil Graye z otvoru ve střeše, ale aspoň se osvobodili ze stahující se smyčky.

Autobus dospěl ke konci příjezdové cesty a smykem se otočil o 180° na šestiproudovou třídu. Ozval se rachot přeřazovaných rychlostí a v dalším okamžiku vyjeli pryč od hotelu.

Zbývající vojenské džípy je začaly pronásledovat.

Zepředu se na ně řítila další vozidla s blikajícími majáky a v dálce se nad potemnělé město vznesl vrtulník s pátracími reflektory.

Zatím působila severokorejská akce uspěchaným dojmem. Ten, kdo útok naplánoval, musel mít málo času na to, aby plně zmobilizoval pchjongjangskou policii. Teď se však město probouzelo a chystalo se proti nim vrhnout s veškerou silou.

Členové triády si rozdělovali zbraně a stahovali zbývající nerozbitá okna. Ze všech stran autobusu se zaježily útočné pušky. Jak dlouho se ale mohli bránit proti severokorejským ozbrojeným složkám?

Odpověď zněla: moc dlouho ne.

Gray se spustil zpátky dovnitř a zavolal na Kuan-jin: „Můžete se spojit s tím člověkem, který nám měl dodat vojenský transportér? Přimět ho, aby nám ho nechal někde jinde?“

Kuan-jin přikývla, hodila si pušku přes rameno a vytáhla telefon.

Jediná naděje na přežití a na to, že se dostanou k Seichan, spočívala ve staré poučce: Když s nimi nemůžete bojovat, přidejte se k nim.

Museli vyvolat dostatečný zmatek, aby stačili opustit autobus a přesunout se do transportéru. Ulice Pchjongjangu brzy zaplaví různá vojenská vozidla – snad se jim podaří v nastávajícím chaosu splynout s ostatními.

„U dálnice je podjezd, který míří na jih z města,“ řekl Gray. „Řekněte mu, ať ho zaparkuje tam – hned!“

Podrobnosti nechal na ní a vytáhl se zpátky do otvoru.

Džípy od hotelu je doháněly a jejich posádky na ně střílely přes přední okna. Většina střel naštěstí šla úplně mimo, jen několik zasáhlo zadní část autobusu. Jeden náhodný projektil se odrazil od karosérie těsně vedle Grayova lokte.

Gray se přikrčil, namířil pušku a opětoval střelbu. Na jednom džípu se roztříštilo přední sklo a vůz narazil do svého souseda. Srážka oba džípy zpomalila dost na to, aby autobus získal náskok.

Zároveň s tím se k nim přiblížila blikající světla zepředu, ale přivítala je urputná palba z obou boků autobusu. Policejní auta se rozdělila do stran. Několik z nich se jim pokusilo zatarasit cestu, ale šestiproudová vozovka byla příliš široká. Autobus se mezi nimi prosmykl a policisty zasypala nelítostná salva střel.

Na chvíli se zbavili pozemních pronásledovatelů.

To se bohužel nedalo říct o těch vzdušných.

Nad silnicí před nimi se objevil vrtulník, naklonil se a otočil se proti nim. Pod přídí se mu rozštěkal velkorážní kulomet, jehož projektily vyrývaly do asfaltu řadu otvorů, které se rychle blížily k autobusu.

Těžkopádné vozidlo mělo mnohem horší manévrovací schopnosti než vrtulník.

Gray se otočil dopředu, ale jeho střelba neměla na opancéřovaný stroj žádný účinek. To proti němu mohl rovnou plivat papírové kuličky.

Pak se ale otevřely přední dveře autobusu a ven se vyklonila velká postava – Kowalski – s ruským granátometem RPG-29 na rameni. Zbraň byla určená proti tankům, ale dala se použít proti čemukoliv obrněnému.

Kowalski hlasitě zavýskl a z bezprostřední blízkosti vypálil. Granát vyletěl s kouřovou stopou k obloze a zasáhl vrtulník těsně pod rotory.

Gray se spustil dolů a přitiskl se k podlaze. Nouzovým východem ve střeše viděl mohutnou explozi. Modlil se, aby stačili projet a uniknout tlakové vlně i padajícím troskám stroje.

Jeho modlitby nebyly vyslyšeny.

Exploze smýkla autobusem ke straně a dovnitř se zabodl kus vrtule, která prosvištěla pouhých třicet centimetrů nad Grayovým tělem – dost blízko, aby cítil horko sálající z oceli.

Pořád se nicméně pohybovali, byť vzhledem k proražené pneumatice mnohem pomaleji.

Gray využil zabodnuté vrtule jako stupátka a vrátil se ke střešnímu otvoru. Hořící trosky vrtulníku mizely za nimi, ale nad městem už svítili další ptáci a rychle se slétali k nim.

Čuang zřejmě vytušil, že se potřebují někde ukrýt, a zatočil s autobusem z hlavní třídy do bludiště kaňonů mezi obytnými domy. Nechával přitom zhasnutá světla, aby nebyli tak nápadní.

Gray doufal, že hořící vrak vrtulníku přiláká pozornost ostatních a autobus se mezitím bude moci vzdálit. Pokračovali v klikaté cestě na jih a vyhýbali se hlavním ulicím, jak to jen šlo.

Pchjongjangem se ozývalo kvílení sirén.

Ulice přesto zůstávaly prázdné a okna temná. Obyvatelé věděli, že se nevyplácí projevovat zvědavost.

Po několika minutách napětí se před nimi na opačném konci uličky se zavřenými obchody a dílnami objevil podjezd pod dálnicí. Čuang zpomalil a opatrně se plížil s autobusem k ostrůvku ještě hlubší tmy. Podjezd byl tak nízký, že Gray musel vklouznout zpátky dovnitř, aby mu to neurazilo hlavu.

Přeběhl do přední části autobusu, kde Kowalski dosud držel válec použitého granátometu. Zajeli pod dálnici. Zdálo se, že je tu pusto, ale ve tmě se to nedalo poznat s jistotou.

Jestli tady ten transportér není…

Gray napjatě zašeptal Čuangovi: „Zkuste rozsvítit.“

Čuang poslechl a všechny kouty podjezdu zalilo světlo z reflektorů.

Nikde nic.

Gray se ohlédl na Kuan-jin, která se k němu připojila vepředu.

Zavrtěla hlavou. „Říkal, že tu bude.“

Kowalski pleskl dlaní do dveří. „Zkur…“

O několik ulic dál se najednou objevila silná záře a zpoza rohu se k nim vyřítilo vojenské vozidlo.

Gray otevřel dveře autobusu a vyskočil ven.

Pozvedl zbraň proti blížícímu se vozidlu.

Kuan-jin si stoupla vedle něj a sklonila mu hlaveň zbraně k zemi. „To je náš transportér.“

Její slova se potvrdila, když tmavě zelené vozidlo prudce zabrzdilo vedle jejich. Šlo o čínský model s vysokou kabinou pro řidiče a uzavřenou korbou. Nebylo obrněné, ale Gray si nestěžoval.

Z transportéru vylezl řidič, převzal od Kuan-jin brašnu s penězi a sprintem odběhl.

„Není to zrovna král konverzace,“ poznamenal Kowalski.

Rychle vyložili z autobusu veškeré vybavení, uniformy i zbraně. Z transportéru naopak vynesli tři vojenské motocykly, které poslouží jako jejich doprovod.

Pět mužů, kteří nejvíc připomínali Korejce a mluvili plynně místním jazykem, se okamžitě převléklo do severokorejských uniforem. Tři z nich nasedli na motorky a dva do kabiny transportéru. Ostatní nastoupili na krytou korbu, až na jednoho statečného dobrovolníka, který souhlasil, že zůstane v autobusu.

Celá operace netrvala ani pět minut. Autobus vyrazil jedním směrem, transportér s motorkami směrem opačným. Doufali, že autobus bude co nejdéle vodit pronásledovatele za nos. Pak z něj řidič vyskočí a ztratí se v temném velkoměstě.

Gray se ještě podíval za autobusem. Když ho ztratil z očí, spustil plachtu, která zakrývala korbu, a rozhlédl se po stísněném prostoru, v němž se všichni právě převlékali do severokorejských uniforem.

Spočinul očima na jednom obličeji, z velké části potetovaném, který mu pohled oplácel.

Oba sdíleli stejnou obavu.

Jak zareagují Seichanini únosci, až se dozvědí o jejich úniku? Přesunou ji na nové místo, nebo ji rovnou zabijí?

A nad tím vším jim v hlavě zněla nejdůležitější otázka: Kolik nám zbývá času na její záchranu?

20.02

Seichan se zmítala v poutech, zatímco se jí pod nehet pomalu zasouvala poslední jehla. Zpod ostatních nehtů už jí vyčnívaly čtyři další. Bolest jí vystřelovala až k rameni a Seichan zhluboka oddechovala nosem, ale odmítala křičet.

Její trýznitel seděl na stoličce, skloněný nad její paží, s bezvýrazným, ale soustředěným pohledem, jako kdyby jí dělal manikúru.

Za sebou měl rozložené další mučicí nástroje, tak, aby na ně v chladném světle zářivek dobře viděla. Seichan věděla, že to na ni má mít psychologický efekt – hrozí jí tím, co na ni čeká, pokud bude nadále držet jazyk za zuby.

Další člověk v místnosti jí přecházel u druhého boku a mnul si ruce. „Pověz nám, kdo jsou ti Američané,“ zopakoval doktor Pak. Jeho hlas zněl zpoza obvazu s dlahou nosově. „A tohle celé skončí.“

To určitě.

Bylo jí jasné, že z ní chtějí vyždímat úplně všechno. Nadcházející dny jí slibovaly nekonečné utrpení a Seichan se nejvíc ze všeho nebála těch lesklých nástrojů před sebou ani pohrůžek znásilněním, ale toho, že nakonec podlehne. Dříve nebo později jim řekne cokoliv – už ani nebude záležet na tom, jestli půjde o pravdu nebo ne.

Přesto se snažila čerpat útěchu, kdekoliv mohla.

Jestliže ji vyslýchají ohledně Graye a Kowalského, oba patrně přežili přepadení v Macau i ohnivý útok v Hongkongu. A Seichan věděla, že dokud Gray dýchá, nepřestane se pokoušet o její záchranu.

Vydržím ale dost dlouho?

A ví vůbec, kde jsem?

Držela naději na uzdě, protože naděje by ji oslabila. Bylo by lepší, kdyby se ji Gray nesnažil zachraňovat, protože při takovém pokusu jen přijdou o život.

Trýznitel, kterého jí představili jako Nam Kwona, opatrně připevnil k jehlám elektrické svorky.

Tiše, skoro omluvně promluvil, aniž by vzhlédl: „Elektrický proud ve vás vyvolá pocit, jako bychom vám strhávali všechny nehty zároveň. Ani si nesnažte představovat, jaká je to bolest.“

Seichan ho neposlouchala – věděla, že Kwon naopak chce, aby si tu bolest představila. Očekávání je často horší než samotná muka.

Hwan Pak sklonil obličej těsně k jejímu. „Řekni nám, co víš o těch Američanech.“

Vzhlédla k němu a studeně se usmála. „Vím, že ti utrhnou koule a hodí je prasatům.“

Hwan Pak přimhouřil oči vztekem, ale to už ho Seichan udeřila hlavou přímo do obličeje.

Severokorejec zaječel a uskočil. Z poraněného nosu se mu vyřinula čerstvá krev.

Mávl na Kwona. „Do toho! Ať řve!“

Kwon zachoval klid – beze spěchu natáhl ruku a otočil knoflíkem. „Tohle je nejnižší napětí,“ řekl a stiskl vypínač.

Pakovo přání se splnilo.

Tělem jí projela nevýslovná muka a Seichan se vydral z hrdla výkřik, byť spíš od překvapení než bolesti. Paži měla v jednom ohni a elektrický proud jí zkroutil tělo. Svaly se jí křečovitě zachvívaly a napínaly se proti poutům.

Přes rudou mlhu viděla, jak se za Kwonem a Pakem otvírají dveře.

Vyrušení odlákalo jejich pozornost. Kwon vypnul proud a Seichanino tělo s doznívajícími záškuby ochablo.

Ju-lung Delgado na ni zíral s popelavou tváří, i když se snažil na sobě nedávat nic znát. Nakonec ale musel odvrátit pohled a odkašlat si. „Právě se mi ozval Tomaz od Rjugjongu,“ řekl. „Polovina triády Tuan-č’ byla zabita nebo zajata, ale zbytek unikl v druhém autobusu. Hledá je celý Pchjongjang.“

Seichan se za clonou bolesti soustředila, celá zmatená. Triádu Tuan-č’ vedla její matka. Ale co dělají tady v Severní Koreji? Snažila se to nějak pochopit. Chce se její matka jednoduše pomstít za útok na svoji pevnost v Hongkongu? Nebo šlo o něco osobnějšího?

Tentokrát se jí nepodařilo naději úplně potlačit.

Hwan Pak probodl Delgada pohledem. „A Kuan-jin?“

Moje matka…

Seichan zatajila dech.

Delgado nevypadal o nic spokojeněji než ten Severní Korejec. „Není mezi zajatými ani zabitými. Její pobočník Čuang taky ne.“

Hwan Pak sevřel ruku v pěst a začal přecházet sem a tam. „Ale zůstává na naší půdě. Nebude unikat dlouho.“

Delgado jen něco zabručel – vědec ho zjevně nepřesvědčil. Kuan-jin už přežila útok na svoji centrálu. Nehodlal svou protivnici podcenit.

„To není všechno,“ pokračoval Delgado. „Zdá se, že s Kuan-jin přijeli i ti Američané.“

„Jsou tady!“ Hwan Pak zbrunátněl v obličeji.

Seichanina naděje přes veškeré sebeovládání ještě vzrostla, zaplavila ji vlna emocí.

„Co s vězeňkyní?“ zeptal se Delgado a podíval se na Seichan. „Nebylo by moudré nechávat ji tady.“

Hwan Pak přikývl. „Kousek od mé laboratoře v odlehlých severních horách je vězeňský tábor. Je dobře střežený a ví o něm jen hrstka nejvyšších představitelů. Stejně jsem ji tam chtěl zítra přesunout. Přestěhujeme ji hned.“

Takže si ji hodlal ponechat nablízku a očividně si chtěl užívat každý její výkřik. To nevěstilo nic dobrého. Seichan věděla, že jestli se za ní zavřou brány toho druhého tábora, bude ztracená.

„Bylo by lepší ji rovnou zabít,“ poznamenal Delgado a kývl na Pakovo pouzdro s pistolí. „Vpálit jí kulku do hlavy.“

Seichan měla dojem, že to Delgado navrhuje spíš pro její než Pakovo dobro. Rychlá smrt by byla lepší než měsíce mučení se stejným konečným výsledkem.

Hwan Pak o tom ale nechtěl ani slyšet. Pyšně vypjal hruď. „To by byla zbabělá reakce na nevýznamnou hrozbu.“

Delgado pokrčil rameny.

Hwan Pak se na ni podíval – z nosu mu dosud prýštila krev. Seichan jeho pohledu dobře rozuměla. Nenechával ji naživu ani tak kvůli své cti, jako spíš kvůli oblibě v mučení. Před chvílí okusil menší ukázku a chtěl víc.

Severokorejec zavolal na strážného za dveřmi a vytáhl z pouzdra vlastní pistoli. Jakmile voják vstoupil dovnitř, Pak ukázal na Seichan. „Odveďte ji do mého džípu. Zajistěte, ať je pořádně svázaná.“

„Je velice chladno, seon-saeng-nim,“ oslovil ho strážný formálně. „Mám jí najít oblečení na cestu?“

Hwan ji přejel pohledem od hlavy k patě.

„Anijo,“ odmítl nakonec. „Jestli se bude chtít zahřát, musí poprosit.“

Strážný na ni namířil pušku a Kwon uvolnil vypolstrovaná želízka, která ji poutala ke křeslu.

Nejdřív kotníky, potom zápěstí.

Jakmile měla Seichan obě paže volné, ohnala se proti němu a zabodla mu do očí jehly, které jí pořád vyčnívaly zpod nehtů. Kwon se zapotácel a zčásti zablokoval strážnému ránu, přesně jak Seichan plánovala.

Vyskočila a strhla Kwona před sebe jako štít v okamžiku, kdy voják zahájil palbu. Kulky se zarývaly do tkání jejího trýznitele, ale ji nezasáhla ani jediná. Nakonec hodila Kwonovo tělo na strážného a získaný čas využila k tomu, že se bleskurychle otočila a vyškubla pistoli z Pakových ochromených prstů.

Obrátila se zpátky a vpálila vojákovi jedinou kulku do hlavy.

Cestou ke dveřím volnou rukou popadla jeho pušku a vyběhla z místnosti – Paka a Delgada nechala být. Netušila, čemu bude muset čelit, a nechtěla na ně vyplýtvat další kulky.

Zvenku zajistila dveře výslechové místnosti zástrčkou a navzdory bolesti si vytahala jehly zpod nehtů. Okénkem viděla, jak Hwan Pak uvnitř bezmocně běsní, ale místnost byla zvukotěsná, aby se z ní nešířil jekot mučených.

Delgado, který stál za Pakem s rukama zkříženýma na hrudi, zachytil její pohled, usmál se na ni a obdivně na ni kývl.

Seichan se otočila a vyběhla k východu z budovy. Takhle pozdě v noci byly chodby naštěstí prázdné. Zdržela se jen na chvíli, aby prohledala řadu skříněk u hlavních dveří – doufala, že v nich najde severokorejskou uniformu.

Neuspěla, ale na dně jedné skříňky aspoň objevila kompletní soupravu vězeňských šatů. Vklouzla do tmavé komunistické košile a natáhla na sebe volné kalhoty. Jedinou ozdobu na jednotvárných šatech představoval červený odznáček s obličejem Kim Ir-sena na levé straně hrudníku.

S lítostí uložila ukradenou pušku do skříňky. Zbraň byla příliš velká, než aby se dala schovat, a ve vězeňských šatech by těžko vysvětlovala, proč má u sebe pušku.

S pistolí přitisknutou k noze se vyplížila do noci. V dálce slyšela slabou ozvěnu poplašných sirén od Pchjongjangu.

Ani s pistolí neměla šanci proniknout přísně střeženou hlavní bránou, a i kdyby se jí to podařilo, kam by šla? Musela věřit, že Gray a její matka vědí, kde ji najdou, a že pro ni přijdou.

Vyběhla k vězeňským domkům s úmyslem schovat se mezi vězni a vydržet, dokud se nedostaví pomoc.

Poprvé v životě začala důvěřovat naději.

10. kapitola

18. LISTOPADU, 17.05 VÝCHODOKAZAŠSKÉHO ČASU

ARALSKÉ JEZERO, KAZACHSTÁN

Vrtulník letěl nad nekonečnou plání sypkého písku a ztvrdlé soli. Jada ji netečně sledovala a nedokázala uvěřit, že tato poušť ještě nedávno byla krásným modrým jezerem plným ryb, s konzervárnami a vesnicemi na březích. Že tu před několika desetiletími bujel život.

Připadalo jí to zcela nemyslitelné.

Četla složku o Aralském jezeru, o tom, jak Sověti v šedesátých letech odvedli dva hlavní přítoky kvůli zavlažování bavlníkových plantáží. Během několika dekád jezero rychle vysychalo a zmenšilo se na pouhou desetinu původní rozlohy – přišlo tím o objem vody odpovídající Erijskému a Ontarijskému jezeru. Dnes z něj zbývalo několik slaných tůní na severu a na jihu.

A mezi nimi se zrodila tato pustina.

„Díváte se na Aralkumskou poušť,“ řekl jí monsignor. Šeptal, protože ostatní spali. „Plocha toxického písku je tak velká, že je vidět z vesmíru.“

„Toxického?“ zopakovala Jada.

„Po vysychajícím jezeru zůstaly znečišťující látky a pesticidy. Silné větry pak zvedají písek a prach do jedovatých mračen, kterým se říká černý blizard,“ vysvětloval její společník.

Jada si všimla písečného víru ženoucího se po solné pláni, jako kdyby je pronásledoval.

„Nemocnost obyvatel se zvýšila. Trpí dýchacími potížemi, chudokrevností a vzrostl počet rakovinných onemocnění. Průměrná délka života se snížila z pětašedesáti na padesát jedna let.“

Jada se na něj podívala – ta čísla ji překvapila.

„Nepříznivé účinky se navíc neomezují jen na zdejší oblast. Větry roznášejí jedy z pouště po celé planetě. Aralský prach byl nalezen v grónských ledovcích, norských lesích a látky z něj dokonce i v krvi antarktických tučňáků.“

Jada zavrtěla hlavou a snad potisící ji napadlo, proč vlastně letí na tak pusté místo. Kdyby měla na výběr, raději by v Kazachstánu navštívila něco jiného: Bajkonurský kosmodrom, ruské hlavní vesmírné centrum. Nacházelo se pouhých tři sta kilometrů východně od cílových souřadnic.

Tam bych aspoň nasbírala další data o pádu satelitu.

Pokud tedy všechno nepodléhá přísnému utajení.

Přesto vrhla kradmý pohled na Duncana a jeho prsty. Prý zaznamenal, že z těch archeologických artefaktů vyzařuje nějaká energie. Jakkoliv Jada pospíchala do Mongolska, jeho zjištění ji zaujalo.

Ale není to celé nesmysl?

Zadívala se na Duncana, který právě klimbal za svým kolegou. Nepůsobil na ni dojmem muže, který popouští uzdu fantazii. Připadal jí jako velice praktický člověk pevně ukotvený v realitě.

Z interkomu se ozval hlas pilota: „Na cílové souřadnice dorazíme za deset minut.“

Všichni se probrali.

Jada se znovu obrátila k oknu. Slunce viselo nízko nad obzorem a pahorky i rezavějící zbytky starých lodí vrhaly po ploché poušti dlouhé stíny.

Vrtulník začal klesat níž nad solnou pláň.

„Cíl je přímo před námi,“ upozornil je pilot.

Všichni přitiskli nosy k oknům.

Vrtulník mířil k jedinému výraznému prvku v jinak monotónním okolí: ke zrezivělému vraku mohutné lodě. Trup zůstával vzpřímený, s kýlem zabořeným hluboko do písku, jako loď duchů plující po prašném moři. Koroze setřela většinu detailů včetně příďové nástavby a zbarvovala vrak na oranžovočervený odstín, který ostře kontrastoval s bílou solí okolo.

„To je ono?“ zeptala se Rachel.

„Odpovídá souřadnicím,“ potvrdil pilot.

Duncan se ozval od svého okna: „Kolem té lodi je plno stop pneumatik.“

„Musí to být správné místo,“ prohlásil monsignor.

Monk se dotkl vysílačky, aby si promluvil s pilotem. „Přistaňte s námi padesát metrů od lodi.“

Vrtulník okamžitě zatočil ke straně, chvilku se jen tak vznášel ve vzduchu a pak se začal spouštět níž, dokud se koly nedotkl země. Vrtule kolem nich rozvířily mračna písku a soli.

Monk si stáhl sluchátka a zavolal na pilota: „Nechte motor běžet, dokud vám nedám znamení.“

Otevřel dveře a se zvednutou rukou proti štiplavému písku všem s výjimkou Duncana nakázal, ať zůstanou uvnitř. „Nejdřív to tu omrkneme.“

Jadě to ani v nejmenším nevadilo. Ze stínů kabiny sledovala, jak Monk s Duncanem kráčejí přes prašný písek. Zimní den byl chladný, ale ne mrazivý, a ve vzduchu visel pach soli, motorového oleje a rozkladu.

Na levoboku bylo vidět otevřené dveře přesně na úrovni okolního písku. Než ale oba muži urazili polovinu vzdálenosti k lodi, z vrat v zádi se vynořil land rover se speciálními pneumatikami pro pohyb v písku a širokým obloukem se přiblížil k Monkovi a Duncanovi.

Oba muži pozvedli zbraně a namířili je na vůz.

Land rover zastavil kousek před nimi a rozvinula se konverzace doplněná zejména z Monkovy strany názornou gestikulací. Padlo monsignorovo jméno. Po další minutě Monk oddusal zpátky k vrtulníku.

„Otec Josip je prý v té lodi,“ oznámil. „Snažil jsem se je přesvědčit, aby mu vyřídili, ať vyjde ven, ale odmítli. Může to být past.“

„Dokážu si představit, že se Josipova paranoia v poslední době dost zhoršila,“ poznamenal Vigor.

Jadě neuniklo, jak se při těch slovech mírně zajíkl, jako kdyby si o otci Josipovi nechával něco pro sebe.

„Půjdu za ním sám,“ dodal Vigor a vystoupil z vrtulníku.

„To tedy ne,“ odmítla Rachel a připojila se ke svému strýci. „Zůstaneme pohromadě.“

„Půjdeme všichni,“ rozhodl Monk, ale otočil se k Jadě. „Možná byste radši zůstala tady.“

Několik vteřin o tom uvažovala, ale pak zavrtěla hlavou a přinutila se ke statečnému úsměvu. „Nepřicestovala jsem z takové dálky, abych seděla ve vrtulníku.“

Monk přikývl, nahlédl do pilotní kabiny a zavolal: „Mám u sebe vysílačku. Zabarikádujte se tady, ale nechte motor nahřátý pro případ, že bychom museli rychle zmizet.“

Pilot Monkovi ukázal vztyčený palec. „Jasný, šéfe.“

Všichni vykročili přes písek k Duncanovi a Jada se podvědomě schovala do jeho stínu. Konejšivě na ni zamrkal – Jadu překvapilo, že ji to opravdu uklidnilo.

Možná v kombinaci s útočnou puškou v jeho rukách.

Z land roveru vyskočil jediný spolucestující – byl vysoký jako ona a přibližně stejně starý, měl rozcuchané tmavé vlasy a na sobě tradiční kazašský oděv sestávající ze širokých kalhot, dlouhé košile a vesty bez rukávů z ovčí kůže. Přistoupil k nim s prázdnýma rukama, ale když zvedl paži, Jada si všimla, že má kolem levého zápěstí koženou manžetu.

Ostře hvízdl, načež se ozvala pronikavá odpověď.

Nad hlavou se jim mihl tmavý stín a rychle se snesl přímo k nim. Těsně nad mladým Kazachem sokol roztáhl široká křídla a prudce se zastavil. Ostré drápy dosedly na koženou manžetu a tmavé oči dravce se zahleděly na nově příchozí s jasným podezřením – dokud mu Kazach nezakryl hlavu koženou čepičkou.

Mladík se obrátil k nim a uctivě kývl na monsignora. „Otec Josip mi ukázal fotografie svého drahého přítele, monsignora Verony. Buďte vítáni.“ Mluvil bezchybnou angličtinou s výrazným britským přízvukem. „Jsem Sanžar a můj nenaložený opeřený společník je Heru.“

Vigor se usmál. „Egyptská varianta řeckého jména Horus.“

„Správně. Bůh oblohy se sokolí hlavou.“ Sanžar zamířil k lodi. „Pojďte, prosím, za mnou. Otec Josip vás velice rád uvidí.“

Zavedl skupinu ke dveřnímu otvoru vyříznutému do boku plavidla. Land rover mezitím odjel za záď a zmizel jim z očí.

Vigor zaklonil hlavu a podíval se na opuštěný vrak. „Otec Josip celou tu dobu bydlí v té lodi?“

„Přesněji řečeno pod ní.“

Sanžar sklonil hlavu a vešel do temného nitra plavidla.

Jada následovala Duncana do velkého nákladového prostoru. Zevnitř loď nevypadala o nic zachovaleji než zvenku. Během desetiletí se na ní podepsaly živly, které proměnily nákladový prostor v chátrající katedrálu rzi a trosek.

Napravo si všimla land roveru zaparkovaného v provizorní garáži, která ho chránila před nepřízní počasí.

„Tudy.“ Sanžar ukázal doleva ke schodišti, z jehož zábradlí odkapávaly kapky koroze, rozsvítil baterku a začal po něm sestupovat.

Ocelové stupně brzy nahradily stupně kamenné a otvorem ve dně lodi se dostali do strmé chodby nořící se stále hlouběji do rozlehlého pískovcového bludiště vykopaného pod obřím vrakem. Od hlavní chodby vedly mnohé menší ke změti místností, dalších tunelů a průlezů.

Vypadalo to, že by zde mohla být ubytována celá vesnice.

„Kdo to všechno vybudoval?“ zeptal se Duncan Sanžara.

„Původně pašeráci drog na začátku sedmdesátých let, ale ke konci osmdesátých let komplex rozšířila armáda a v devadesátých letech byl po vyhlášení nezávislosti Kazachstánu opuštěn. Když ho objevil otec Josip, zřídil si v něm základnu, aby měl kde pracovat bez vyrušování a v soukromí.“

Pod nimi se objevila slabá záře. Když se k ní dostatečně přiblížili, Sanžar zhasl baterku a vrátil si ji do kapsy. Sokol na jeho zápěstí se pohnul a načechral si peří.

O chvilku později došli na podlaží, které patrně ve zdejším komplexu leželo nejhlouběji. Schody končily v umělé jeskyni o rozměrech basketbalového hřiště, z něhož vycházely další chodby. Nebylo však třeba chodit dál.

Hlavní místnost vypadala jako kříženec středověké knihovny a doupěte šíleného sběratele. Police se prohýbaly pod tíhou svazků, stoly pokrývaly stohy papírů a zápisníků spolu s keramickými střepy a dokonce i několika zaprášenými kostmi. Ze stěn navíc visely mapy a plánky, některé roztržené v půli, jiné tak hustě počmárané, že se skoro nedalo rozeznat, jakou část světa zobrazují. Byly tu i křídové diagramy načrtnuté na volných místech stěn, se spojujícími a dělícími šipkami, jako kdyby tu někdo navrhoval obří perpetuum mobile.

Uprostřed zmatku stál zjevný pán domu.

Byl oblečený podobně jako Sanžar, ale navíc měl kněžský kolárek. Slunce a vítr během let ošlehaly jeho pleť do snědého lesku a zároveň mu vybělily vlasy. Na lících a bradě mu vyráželo několikadenní strniště.

Vypadal podstatně starší než Vigor, ačkoliv Jada věděla, že ve skutečnosti je o deset let mladší.

Jeho oči, které se k nim hned obrátily, plály s pronikavou bystrostí. Jada nicméně uvažovala: Jde opravdu o bystrost, nebo o lesk šílenství?

17.58

Vigor nedokázal zakrýt šok nad zevnějškem svého kolegy.

„Josipe?“

„Vigore, příteli!“ Josip prošel mezi stohy knih na podlaze a na uvítanou rozpřáhl hubené paže. „Přijel jsi!“ Do očí mu vhrkly slzy.

„Jak bych mohl nepřijet?“

Objali se. Otec Josip Vigorovi opakovaně tiskl ramena, jako kdyby zkoušel, zda je jeho přítel skutečný. Vigor naopak vnímal kolegovu vychrtlost a pomyslel si, že roky strávené na drsné poušti Josipa téměř proměnily v mumii. Tušil nicméně, že takového kostlivce z něj udělala spíš posedlost než cokoliv jiného.

Totéž bohužel platilo i v minulosti.

Už po začátku studia v kněžském semináři otec Josip prodělal první psychotický záchvat. Našli ho nahého na střeše školy, kde tvrdil, že z hvězd slyší Boží hlas, a vysvětloval, že se potřeboval svléknout, aby ho lépe zaléval jejich svit a přivedl ho blíž Pánovi.

Krátce nato mu diagnostikovali bipolární poruchu, při které se střídala období maniakálních výšin a propastí deprese. Jejich hloubku snižovalo lithium a další antidepresiva, ale otec Josip se jich nikdy úplně nezbavil. Nemoc v něm na druhou stranu podle všeho přiživovala oheň génia, inteligenci zrozenou ze sklonů k šílenství.

Jeho duševní stav se přechodně zhoršoval, což se projevovalo vlnami obsedantních nutkání a ve vzácných případech i psychotickými záchvaty. Vigora proto tak úplně nepřekvapilo, když Josip před deseti lety náhle zmizel z povrchu zemského.

Ale jak je na tom teď…?

Pátravě se mu zahleděl do obličeje.

Jeho příteli Vigorova pozornost neunikla. „Vím, co si myslíš, Vigore, ale jsem příčetný.“ Rozhlédl se po místnosti a prohrábl si vlasy. „Možná trochu posedlý, to připouštím, ale stres mi nikdy nesvědčil. A vzhledem k časovému presu, ve kterém všichni jsme, musím přijmout a využít všechny jedinečné dary, jimiž mě Bůh počastoval.“

Rachel probodla svého strýce přísným pohledem. Vigor jí neřekl o Josipově duševním stavu, protože se bál, že by mu nedovolila podniknout tak dalekou cestu a že by odhalení Josipových psychických potíží zpochybnilo oprávněnost jeho obav.

Vigor takovými předsudky netrpěl.

Vážil si Josipovy geniality, navzdory jeho psychiatrické diagnóze.

„Když už mluvíme o časovém presu,“ řekl Vigor, „možná bys nám měl vysvětlit, proč jsi mě sem přivolal tak zvláštním způsobem. To, co jsi mi poslal, mi přivodilo řadu problémů.“

„Oni vás našli?“

„Kdo nás našel?“ Vigor si vybavil útok na univerzitě i smrtící bomby v Aktau.

Josip zavrtěl hlavou a zatěkal očima. Vigor na něm viděl, jak zápolí s návalem paranoidního strachu.

Nakonec si Josip olízl rty. „Nevím. Někdo zabil kurýra, kterého jsem poslal, aby podal ten balíček na poštu. Při zpáteční cestě ho přepadli, mučili a jeho mrtvolu pohodili v poušti. Myslel jsem si… Doufal jsem, že to udělali obyčejní banditi, ale teď…“

Josip svůj boj s paranoiou očividně prohrával. Podezřívavě si prohlížel ostatní přítomné. Posedlost patrně nepředstavovala jediný příznak, kterým ve stresu trpěl.

Aby zabrzdil rozvíjející se paranoiu, Vigor rychle všechny představil a na závěr dodal: „Určitě si vzpomínáš na mou neteř Rachel.“

Josipovi se rozjasnila tvář úlevou. „No jistě! Báječné!“ Známá tvář podle všeho z Vigorova kolegy okamžitě odčerpala veškeré napětí a přesvědčila ho, že je mezi přáteli. „Pojďte, musím vám toho tolik ukázat a máme tak málo času.“

Odvedl je k dlouhému dřevěnému stolu a Sanžar mu pomohl odklidit věci z vedlejší lavice. Jakmile byli hotoví, všichni se usadili.

„Kde je ta lebka a kniha?“ začal Josip s jasně patrnou touhou.

„Mám je s sebou. Ve vrtulníku.“

„Mohl by je někdo přinést?“

Duncan vstal a nabídl se, že pro ně dojde.

„Děkuji, mladý muži,“ přikývl Josip a obrátil se k Vigorovi. „Předpokládám, že jsi zjistil, komu kdysi ta lebka i kůže na knize patřily.“

„Čingischánovi. Oba předměty někdo vyrobil z jeho těla.“

„Výborně. Věděl jsem, že to se svými zdroji rychle zvládneš.“

„Ale kde jsi našel tak divné relikvie?“

„V hrobě čarodějnice.“

Doktorka Shawová si přezíravě odfrkla – zjevně stále nevěřila, že jejich cesta sem je opodstatněná, a nepřesvědčil ji ani Vigor, když jí ve vrtulníku vylíčil původ relikvií. Pořád myslela jen na svůj úkol a toužila co nejdřív pokračovat do Mongolska.

Vigor si jí nevšímal a pobídl Josipa: „Vím, že jsi vyrazil do Maďarska, abys zkoumal hony na čarodějnice v osmnáctém století.“

„Máš naprostou pravdu. Byl jsem v Szegedu, malém městě na řece Tise v jižním Maďarsku.“

Josip zdůraznil jméno řeky a vrhl po Vigorovi významný pohled, jako kdyby mu nabízel skryté vodítko. Vigorovi opravdu ten název zněl trochu povědomě, ale nedokázal si vzpomenout, kde už ho slyšel.

Josip pokračoval: „V červenci 1728 hony na čarodějnice vrcholily a na ostrůvku v řece byla upálena skupina dvanácti místních měšťanů. Ostrůvek se podle množství nevinných lidí, kteří tam byli popraveni, jmenuje Boszorkánysziget, což znamená Ostrov čarodějnic.“

„Takové nesmyslné pověry,“ zahučela Rachel zamračeně.

Jada vedle ní přikývla.

„Pověry měly s těmihle konkrétními vraždami ve skutečnosti pramálo společného. V Uhrách právě končilo desetileté období sucha. Řeky se změnily v potoky, zemědělská půda vyschla na prach a v zemi řádil hladomor.“

„Lidé potřebovali obětního beránka,“ řekl Vigor.

„Správně. V té době bylo zabito přes čtyři sta lidí, ale ne všichni se stali obětí ustrašených pověr. Mnozí veřejní činitelé využili krvavého období, aby se zbavili konkurentů nebo aby se někomu pomstili.“

„A co těch dvanáct v Szegedu?“ zeptala se Rachel.

„V klášteře u města jsem našel původní protokol z procesu. Výslech se nezabýval ani tak jejich čarodějnictvím, jako spíš zvěstmi o tom, že objevili ukrytý poklad. Ať už to byla pravda nebo ne, všichni odmítli mluvit. Jiní svědčili, že slyšeli, jak si někteří z těch dvanácti povídají o nalezené lebce a knize vázané v lidské kůži. Tato obvinění z vlastnictví okultních předmětů nakonec obžalované přivedla na hranici.“

Monk poklepal umělým prstem na stůl. „Takže tvrdíte, že těch dvanáct umučili, aby z nich dostali, kam schovali nějaký poklad.“

„Ne jen tak nějaký poklad.“ Josip se znovu významně podíval na Vigora, jako kdyby očekával, že Vigor pochopí jeho tajemnou narážku.

Vigor ale stále tápal ve tmě a právě se to chystal říct nahlas, když mu to konečně došlo – v jediném okamžiku docvakly kousky skládačky na svá místa.

„Řeka Tisa!“

Josip se usmál.

„Co je s ní?“ zeptala se Jada.

Vigor se narovnal. „V běhu dějin se neztratila jen Čingischánova hrobka, ale taky hrob dalšího dobyvatele, místního uherského hrdiny.“

Rachel povytáhla obočí. „Mluvíte o hunském náčelníku Attilovi.“

Vigor přikývl. „Attila zemřel na krvácení z nosu během svatební noci v roce 453. Podobně jako Čingise ho jeho vojáci pohřbili v tajnosti a zabili každého, kdo věděl, kde se nachází jeho hrobka. Vypráví se, že Attila byl pohřbený do tří rakví – železné, stříbrné a zlaté.“

Monk přestal poklepávat prstem. „A nikdo nikdy nezjistil, kde je jeho hrob?“

„Během staletí se objevilo plno fám, ale většina historiků se domnívá, že vojáci odklonili tok řeky Tisy, umístili ho do tajné krypty pod říčním bahnem a vrátili tok do původního koryta.“

„To by pátrání každopádně ztížilo,“ připustil Monk.

Vigorovi v tu chvíli došlo něco dalšího a prudce se obrátil k Josipovi. „Ale moment, zmínil ses, že v osmnáctém století bylo dlouhé sucho, které podnítilo hony na čarodějnice.“

„Při kterém se řeky změnily v potoky,“ přitakal Josip s úsměvem.

„Přitom se mohla objevit ta tajná hrobka!“ Vigor si představil, jak klesající hladina odhaluje Attilovo tajemství. „Chceš říct, že ji někdo opravdu našel?“

„A snažil se to uchovat v tajnosti,“ doplnil Josip.

„Dvanáct spiklenců… dvanáct obviněných z čarodějnictví.“

„Ano.“ Josip se opřel lokty o stůl. „Jenže obyvatelé Szegedu neměli tušení o existenci třinácté čarodějnice.“

18.07

Když se Duncan vrátil do podzemní knihovny, zastihl všechny, jak sedí v ohromeném tichu. Vycítil, že mu ušlo něco důležitého, a odnesl oba archeologické artefakty ke stolu. Nechával je zabalené, protože se jich nechtěl dotýkat svými citlivými prsty.

Naklonil se k Jadě a zašeptal: „Co mi uniklo?“

Přiložila si prst k ústům a kývla na něj, ať si přisedne.

Monsignor se zeptal Josipa: „Jaké třinácté čarodějnice?“

Duncan se nad tou podivnou otázkou zamračil.

Jo, rozhodně mi něco ušlo.

18.09

Vigor čekal, až Josip vysvětlí víc.

„Ze záznamů jsem zjistil,“ odpověděl jeho přítel, „že se tohoto čarodějnického procesu neúčastnil szegedský biskup, což u tohoto zbožného muže byla vzácnost. Přišlo mi to divné.“

A právem, pomyslel si Vigor.

„Našel jsem tedy jeho osobní deníky – byly uložené ve františkánském kostele ve městě, v kostele, který pochází ze začátku šestnáctého století. Řadu knih poškodila voda nebo zničila plíseň, ale v jednom deníku jsem narazil na kresbu lebky položené na knize. Připomnělo mi to obvinění z toho procesu. Pod obrázkem bylo latinsky napsáno: Bože, odpusť mi to nedovolené vniknutí, mé mlčení i to, co si musím vzít do hrobu.“

Vigor dokázal odhadnout další Josipův postup. „Takže jsi vyhledal jeho hrob.“

„Jeho ostatky byly uloženy v mauzoleu pod kostelem.“ Z ruměnce, který se Josipovi rozlil po tvářích, bylo zjevné, že se za další slova stydí. „Nepožádal jsem o povolení. Byl jsem příliš netrpělivý a sebejistý. Prožíval jsem maniakální fázi, kdy mi každý čin připadal správný.“

Vigor se dotkl jeho paže, aby ho uklidnil.

Josip se sklopenýma očima přiznal svoje provinění. „V noci jsem si vzal k mramorovému náhrobku nářadí a vloupal se pod něj.“

„A tam jsi našel tu lebku a knihu.“

„Kromě jiných věcí.“

„Jakých?“

„Objevil jsem poslední biskupův text, jeho písemné doznání v bronzovém pouzdře. Vysvětloval v něm, jak odhalili Attilův hrob – jeden rolník na něj prý narazil ve vyschlém korytě řeky. Hrob byl nicméně prázdný, někdo ho dávno vyplenil, až na železnou truhlici položenou na podstavci, ve které bylo několik předmětů.“

„Ta lebka a kniha.“

„Pověrčivý strach rolníka přivedl k městskému biskupovi. Věřil, že odhalil místo, kde se scházejí čarodějnice. Jakmile se o tom biskup dozvěděl, vypravil se tam s dvanácti nejdůvěryhodnějšími spojenci.“

„To bylo těch dvanáct, kteří pak skončili na hranici,“ uhodl Vigor.

„Správně. U řeky pak zjistili, kdo ten hrob vyplenil. Našli vizitku zlodějů – zlatý náramek s vyrytým fénixem bojujícím proti démonům a s Čingischánovým jménem.“

Takže Attilovu hrobku našel Čingischán…?

Vigor si uvědomil, že to není nemožné. Říše těchto dvou mužů sice dělila staletí, ale zeměpisně se do značné míry překrývaly. Čingisovi se jistě donesly zvěsti o Attilově pohřbu a o pokladech ukrytých v jeho hrobě. Mongolové si oblast dnešního Maďarska nikdy nepodmanili úplně, ale několik desetiletí zde docházelo ke střetům. Při jednom z těchto tažení zřejmě promluvil nějaký zajatec, patrně na mučidlech, a Mongolové na základě jeho informací objevili a vyrabovali Attilovu hrobku.

Nic z toho ale samozřejmě neodpovídalo na důležitější otázku.

Vigor se zahleděl na Josipa. „Ale jak se Čingischánova lebka a kniha vázaná v jeho kůži dostaly zpátky do Attilovy staré hrobky?“

„Umístili ji tam jako varování před zkázou.“

Josip kývl na Sanžara, který očividně čekal na jeho signál a teď přinesl štos stránek uložených jednotlivě v ochranných plastových obalech.

„V Attilově hrobce byly rovněž tyto listiny.“

Vigor se podíval na staré stránky se sotva viditelným rukopisem, které před něj Sanžar položil. Když přimhouřil oči, rozeznal jednotlivá latinská slova.

Přeložil úvodní řádky. „Toto je závěť Ildiko, pokrevního potomka burgundského krále Gondioka. Toto jsou má poslední slova určená budoucím…“

Zvedl oči. To jméno znal. „Ildiko byla Attilova poslední manželka. Podle některých Attilu o svatební noci otrávila jedem.“

„To tady sama připouští.“ Josip se dotkl listin. „Až budeš mít čas, přečti si to celé. Napsala svou zpověď, když ji zaživa pohřbívali do hrobky s Attilovým tělem. Zavraždila ho na příkaz církve.“

„Cože?“ vyhrkl Vigor šokovaně.

„Papež Lev Veliký ji přes prostředníky pověřil, aby získala zpět to, co Attilovi věnoval předchozí rok, zlověstný dar, který zahnal pověrčivého Huna od bran Říma.“

Vigor o této osudové schůzce věděl, ale jeden detail mu chyběl. „Co mu papež dal?“

„Truhlici. Nebo přesněji řečeno tři schránky, jednu v druhé. Vnější byla ze železa, prostřední ze stříbra a nejvnitřnější ze zlata.“

Jako podle pověstí Attilovy rakve.

Inspiroval snad papežův dar tyto zprávy? Nebo Attila schválně napodobil uspořádání schránek ve vlastním hrobě?

„A co bylo v té schránce?“ šla Rachel přímo k věci.

„Zaprvé lebka popsaná starou aramejštinou.“

Vigor si vybavil písmo, které zkoumal v Římě. „Schránka ukrývala originál relikvie, kterou někdo použil jako předlohu pro úpravu Čingisovy lebky.“

Monk trhl palcem k předmětům v molitanu. „Takže Čingischánova lebka byla jenom kopií téhle starší lebky. Ale proč to dělali?“

„Někdo chtěl, aby se nápis na původní lebce – úpěnlivá prosba, ať k danému datu nenastane konec světa – dochoval pro následující generace.“

„Ale proč?“ vmísila se do debaty Jada. Zněla trochu podrážděně. „Proč se tolik snažili uchovat nějakou informaci, když se s předpovědí záhuby stejně nedá nic udělat?“

„Kdo říkal, že se s tím nedá nic udělat?“ opáčil Josip. „Říkal jsem, že lebka byla jenom jedním z předmětů uložených v té trojité schránce.“

„Co v ní bylo dalšího?“ zeptal se Vigor.

„Podle Ildiko schránka i její obsah pocházely z východu Persie, od nestoriánské sekty křesťanů, kteří ji poslali do Říma, aby byl poklad uložen v bezpečí Věčného města, pokud možno až do konce dnů.“

„Nebo přinejmenším do data zapsaného na lebce,“ doplnil Vigor.

Josip souhlasně pokývl. „Papež Lev věnoval schránku Attilovi, aniž by si plně uvědomoval, co vlastně obsahuje. Až když z Persie dorazil nestoriánský kněz a seznámil papeže se skutečnou podstatou daru, uvědomil si papež, jak závažné chyby se dopustil.“

Monk si odfrkl. „A tak poslal holku, aby ji napravila.“

„Mohlo jít o jediný způsob, jak proniknout do Attilovy blízkosti,“ namítl Josip. „Ildiko ovšem nakonec neuspěla. Attilovi zřejmě došlo, co přesně dostal, a schoval obsah schránky jinde.“

„Jaký to byl obsah?“ zeptal se Vigor.

„Podle Ildičiných slov nebeský kříž vyrobený z hvězdy, která se zřítila na zem daleko na východě.“

„Meteorit,“ řekla Jada a narovnala se.

„Pravděpodobně,“ přikývl Josip. „Kříž z hvězdy byl věnován jako dar svatému poutníkovi, který zavítal k východním břehům, aby šířil zvěst o novém Bohu, jehož syn vstal z mrtvých.“

Vigor se ohlédl po zabalených relikviích a představil si evangelium vázané v lidské kůži. „Mluvíš o svatém Tomášovi,“ vydechl s úžasem. „Tehdejší čínský císař věnoval kříž svatému Tomášovi.“

Historikové připouštějí, že se apoštol Tomáš dostal až do Indie, kde nakonec zahynul mučednickou smrtí. Někteří učenci ale věří, že doputoval až do Číny a možná dokonce do Japonska.

Vigor nedokázal v hlase potlačit údiv. „Chceš říct, že truhlice obsahovala kříž svatého Tomáše?“

„Nejen jeho kříž,“ odpověděl Josip.

Vigor se podíval do vlhkých očí svého přítele a uhodl pravdu.

Obsahovala i jeho lebku.

„Podle Ildičiny závěti,“ pokračoval Josip, „měl svatý Tomáš vidění, jak svět zaniká ke konkrétnímu datu v plamenech. To vidění prožil, když držel kříž v rukou, a zprávu o něm uchovali křesťanští mystici i po Tomášově smrti.“

„Tím, že ji zapsali na světcovu lebku.“

Josip přikývl. „Podle svatého Tomáše je nebeský kříž jedinou zbraní, která zabrání konci světa. Pokud se nenajde, svět bude odsouzen k záhubě.“

„A ten kříž byl pohřbený s Attilou?“ zeptal se Vigor.

Josip střelil pohledem k listinám. „Ildiko to tvrdí. Když ji pohřbili do hrobky, našla v ní ty schránky, tentokrát i s vráceným křížem. V závěti vyjadřuje naději, že ho někdo najde.“

„A tím někým se stal Čingis,“ dokončil Vigor.

Na chvíli se rozhostilo ticho.

Nakonec si Monk odkašlal. „Takže si to shrňme. Papež tenhle poklad omylem věnoval Attilovi. Plán na jeho opětné získání selhal. O několik století později Attilův hrob vyraboval Čingischán, přečetl si Ildičinu závěť, našel na místě kříž a k uchování téhle informace nechal použít vlastní tělo.“

„Nejen k uchování,“ řekl Josip. „Myslím, že po sobě zanechal vodítka, podle nichž budoucí generace mohly zjistit, kam schoval Tomášův kříž. Proměnil vlastní tělo v průvodce.“

Vigor musel uznat, že na tom něco je. „Čingischán vždycky věřil, že mu patří budoucnost. A vzhledem k tomu, že jeden z každých dvou set dnes žijících mužů je jeho potomek, se možná nemýlil. Určitě by chtěl ochránit svůj odkaz.“

Josip souhlasně zamručel. „Navzdory tomu, že ho lidé považují za krvavého tyrana, Čingis uvažoval pokrokově. V jeho říši fungovala první mezinárodní poštovní síť, vynalezl diplomatickou imunitu a dokonce do svých rad pouštěl ženy. Ještě důležitější ale je, že Mongolové zavedli bezprecedentní náboženskou toleranci. V jejich hlavním městě dokonce stál nestoriánský kostel. Možná to byli právě jeho kněží, kdo Čingise navedl na tuto cestu.“

„V tom můžeš mít pravdu,“ přitakal Vigor. „Je známo, že nestoriáni měli na Čingise velký vliv. O tom koneckonců jasně svědčí i skutečnost, že Čingis nechal svázat Tomášovo evangelium do vlastní kůže.“

Rachel jako zkušená policistka požadovala pádnější důkaz. „To je všechno hezké, ale dá se něco z toho doložit? Existuje nějaký hmatatelný doklad, že Čingischán vlastnil Tomášův kříž, který údajně zachrání svět?“

Josip ukázal na Vigora. „Důkaz má on.“

Vigor si připadal jako oběť křivého nařčení. „Jak to myslíš? Kde ho mám?“

„Ve Vatikánském tajném archivu. Teď jsi jeho prefekt, ne?“

Vigor se pokoušel přijít na to, co tím Josip naznačuje – a vtom si vzpomněl na jednu z nejcennějších položek archivu. „Dopis od Čingischánova vnuka!“

Josip si založil ruce na prsou jako triumfující žalobce.

Vigor vysvětlil ostatním: „V roce 1246 Čingisův vnuk, velký chán Güjük, poslal papeži zprávu. Požadoval, aby papež osobně přijel do Mongolska a projevil mu úctu. Varoval, že pokud papež odmítne, bude to mít vážné následky pro svět.“

Rachel na něj zůstala zírat. „Není to vyložený důkaz, ale připouštím, že to vypadá, jako kdyby Čingisův vnuk věděl, že drží v rukách osud světa, nebo že ten osud přinejmenším leží v dědově hrobce.“

Vigor pokrčil rameny. „Možná by byl i ochotný vrátit kříž do Říma, kdyby za ním papež přijel. Ten ale bohužel odmítl.“

Duncan si povzdychl. „Kdyby souhlasil, dost by nám usnadnil situaci.“

Monk rozpřáhl paže. „To je všechno zajímavé, vážím si té lekce z historie. Ale k věci, lidičky. Můžete mi někdo říct, jak by mohlo nalezení toho kříže zachránit svět?“

Vigor se s nadějí podíval na Josipa, ale jeho přítel jen poraženecky zavrtěl hlavou. Odpověď přišla z toho nejnepravděpodobnějšího místa, od osoby, která zatím k celé věci přistupovala s pochybnostmi hodnými samotného Tomáše.

Doktorka Jada Shawová zvedla ruku. „Já to vím.“

11. kapitola

18. LISTOPADU, 21.10 KOREJSKÉHO ČASU

PCHJONGJANG, SEVERNÍ KOREA

Jejich příjezd k branám vězení ohlásilo zaskřípání brzd transportéru.

Gray na uzavřené korbě vozidla ulehčeně vydechl. Podařilo se jim bezpečně dojet z centra Pchjongjangu do bažinatých předměstí kolem řeky Tedong. Cestou narazili na několik pátracích hlídek, ale doprovod na motorkách působil natolik důvěryhodně, že je nikdo nezastavoval. Všichni dosud hledali autobus, takže tenhle vojenský transportér nevzbuzoval žádné podezření.

Gray nicméně věděl, že takové štěstí nepotrvá věčně. U hotelu přišli o polovinu lidí. Někdo z těch, které zajali, se nakonec zlomí a prozradí nepřátelům plán útoku.

Poslouchal hlasitou konverzaci jejich řidiče s hlídači u brány. Hodlali se vydávat za posily, které sem vyslal Pchjongjang na zajištění bezpečnosti. Vzdálené kvílení sirén tomuto tvrzení dodávalo na věrohodnosti.

Kolem transportéru se ozývaly kroky a hlasy – strážní byli podle všeho nervózní, protože jim pořád nikdo nepodal žádné informace o situaci v centru města.

Najednou někdo odhrnul zadní plachtu a nitro vozu zalilo ostré světlo, které jim poskytlo dobrou záminku, aby si zaclonili obličeje rukama nebo se odvrátili. Gray a Kowalski se krčili úplně vzadu a jejich bledé obličeje zakrývala těla ostatních.

Hlídač ještě chvíli šermoval světlem sem a tam, ale když neviděl nic jiného než muže a ženy v severokorejských uniformách, opět plachtu spustil a vrátil se do strážnice.

Transportér se s rachotem přeřazovaných rychlostních stupňů dal do pohybu a pomalu se vyvalil kupředu. Gray nadzvedl cíp plachty, aby se podíval ven. Vězení zabíralo rozlohu sta akrů, obehnaných vysokým plotem s rolemi ostnatého drátu. Každých padesát metrů stály strážní věže. Budovy na pozemcích vězení představovaly směs nízkých betonových staveb a řad dlouhých dřevěných domků.

Gray přejel prsty po mapě, kterou držel v ruce. Cestou si ji prostudoval v záři tužkové svítilny. Výslechové středisko nebylo daleko od hlavní brány. Seichan patrně drželi právě tam.

Ale je tam pořád?

Transportér projel vnější bránou a zamířil přes zaminované území nikoho k druhému plotu. I vnitřní brána se začala otvírat.

Jako první jely motorky a transportér je následoval jako trojský kůň na kolech. Za chvíli se ocitli na území tábora a brány se za nimi zavřely.

Už nemohli couvnout.

A proniknutí dovnitř představovalo tu jednodušší část plánu.

Členové triády strhli celty z podlahy a odhalili těžkou výzbroj: kulomety, granátomety a dokonce i lehký minomet ráže 60 mm.

Kowalski zvedl jeden z granátometů, hodil si ho přes rameno a do druhé ruky si vzal útočnou pušku.

„Konečně si připadám pořádně oblečenej,“ zahučel, ale jeho hlas zanikl v rachocení vozidla.

Transportér se přiblížil k výslechovému středisku a zaparkoval před vchodem. Řidič nechal motor běžet. Pokud budou mít štěstí, osvobodí Seichan s minimálním rozruchem a stejnou cestou se vrátí – strážným u bran vysvětlí, že je povolali zpátky do města.

Čuang vyhlédl zpod zadní plachty, aby si ověřil, že je čistý vzduch, a uspokojeně mávl na Kuan-jin a Graye, že můžou vystoupit. Společně seskočili z korby.

Gray si prohlédl průčelí výslechového střediska. Betonová budova měla jediné patro a v tuto hodinu byla z větší části temná. Prohledávání snad nepotrvá dlouho.

„Pojďme,“ řekl Gray a vyrazil.

V úkrytu za transportérem vyběhli ke vchodu. Ostatní členové triády zaujali obranná postavení kolem vozidla a dokonce i pod ním.

Gray zjistil, že vchod do budovy je otevřený. Vklouzl dovnitř a rozhlédl se s namířenou puškou po chodbě, nikoho však neviděl. Napínal uši, jestli zaslechne nějaké hlasy, ale nikde nic.

Kuan-jin se k němu připojila. Byla pobledlá a měla křečovitě sevřená ústa. Teprve teď si Gray vzpomněl, že Seichanina matka strávila krušný rok v podobném táboře ve Vietnamu, a znovu si všiml jizvy na její líci a čele. Podle toho, jak sebou trhla, když se k nim přidal Čuang a dotkl se jejího lokte, byla fyzická jizva patrně tím nejmenším zraněním, které si ze svého věznění odnesla.

„Podle mého plánku jsou cely a výslechové místnosti vzadu,“ řekl Gray, aby obrátil její pozornost k bezprostřednímu úkolu.

Kuan-jin rozechvěle přikývla.

Všichni tři vykročili a cestou nahlíželi do všech místností. Z otevřených dveří na konci chodby se linulo světlo.

Gray zamířil přímo k němu. Pořád se snažil zaslechnout nějaké hlasy.

Ticho ho začínalo znervózňovat.

Opatrně nahlédl do otevřených dveří. Vedly do malého prostoru s křesly otočenými k velkému oknu, za nímž se nacházela další místnost.

Gray vklouzl dovnitř a podíval se do ní – okno patrně z druhé strany tvořilo zrcadlo. Osvětlená místnost nabízela zvláštní pohled. Na zemi leželi dva muži v kalužích krve – jeden z nich byl severokorejský strážný, druhý podle bílého pláště nějaký laborant.

Kromě nich Gray v místnosti viděl dva další muže, kteří byli podle všeho zamčení uvnitř. Zrovna se snažili otevřít dveře. Gray si všiml i převrácené židle na zemi. Zřejmě se s ní snažili rozbít okno, ale to bylo proti podobným pokusům odolné.

Jednoho z uvězněných mužů Gray okamžitě poznal, i když měl dotyčný obvázaný nos.

Hwan Pak.

Druhý byl vyšší, měl tmavý plnovous a euroasijské rysy. Gray si vzpomněl, že ho viděl na ulici v Macau, u toho cadillacu při Seichanině únosu.

„Ju-lung Delgado,“ ozvala se Kuan-jin vedle Graye.

Gray se znovu podíval na mrtvoly – bylo mu jasné, že jde o Seichaninu práci.

„Myslím, že máme problém,“ řekl a v duchu si představil stoakrové vězení. „Vaše dcera utekla.“

Po celém táboře se navíc zničehonic rozezněly ohlušující sirény a z amplionů se ozvaly štěkané povely.

Gray se otočil ke Kuan-jin.

Byli odhaleni.

21.16

Seichan ležela na špinavé zemi a zoufale poslouchala kvílející sirény.

Vlezla si pod jeden z vyvýšených dřevěných domků, aby se zde ukryla. Vězení leželo v bažinatých močálech u řeky Tedong, která se pravidelně vylévala z břehů a nutila architekty tábora stavět domy na kůlech.

Dál nicméně jejich snaha o pohodlí vězňů bohužel nesahala. Neměli topení, skoro nemohli větrat a podle pachu čpavku i dalších nechutností jim nahoře chyběly i toalety.

Seichan tu ležela asi půl hodiny a poslouchala tlumené zvuky shora: šepot, vzlyky, zlostné výbuchy a dokonce i tiché pobrukování matky konejšící dítě. Severokorejci tu věznili celé rodiny odsouzené k převýchově, ale většinou je jednoduše využívali na otrocké práce.

V Seichan plál vztek. To bylo jediné, co ji zahřívalo, zatímco kolem ní dál klesala teplota. Vybrala si toto stanoviště, aby jasně viděla na hlavní bránu, a doufala, že spatří nějakou známku Grayovy přítomnosti.

Před chvílí sledovala, jak do tábora vjíždí tmavě zelený transportér doprovázený uniformovanými strážnými na motorkách. Povolávali sem posily. Ještě horší bylo, že se vozidlo se zaskřípěním brzd zastavilo před výslechovým střediskem.

Seichan proklela svou smůlu.

Krátce nato se rozezněly sirény. Seichan si dokázala představit, že noví vojáci objevili Paka a Ju-lunga zamčené v té mučírně. Už vědí, že utekla.

Podél plotu se rozzářily pátrací reflektory. Celý tábor se probouzel za jediným účelem: najít ji.

Svírala ukořistěnou pistoli a uvažovala, kam by se mohla schovat. Mohla by se vmísit mezi ostatní vězně, ale někdo jistě promluví a upozorní na ni, aby se vlichotil strážným.

Odplížila se dozadu, dál od hlavní brány a jasných světel. Její nejlepší ochranu nadále představovaly stíny.

Při pohledu ke středu tábora si všimla těžkého tanku, který se valil blátem k hlavní bráně, aby ji zatarasil a odřízl jakoukoliv naději na únik.

Seichan přikrčeně přeběhla k další řadě dřevěných domků a ke stínům, které vrhaly.

Před chvílí se modlila, aby přijel Gray.

Teď doufala, že zůstane co nejdál odtud.

21.18

Gray vyběhl s Kuan-jin zpátky k východu z výslechového střediska. Čuang pospíchal před nimi.

„Někdo v hotelu nejspíš promluvil,“ usoudil Gray.

„Nebo někdo prohlédl naši lest,“ řekla Kuan-jin. Zjevně odmítala uvěřit, že by někoho z jejích lidí zlomili tak brzy.

Čuang vyhlédl ze dveří a mávnutím je přivolal k sobě. Gray přes jeho rameno viděl, jak temný tábor zalévají světla. Severokorejští strážní se zmateně rojili u brány, ale nikdo si podle všeho nevšímal transportéru ani falešných vojáků kolem něj.

„Neodhalili nás,“ vydechl Gray úlevou. „Někdo z vašich lidí je musel upozornit, že sem máme namířeno.“

„Ale neřekl jim přesné podrobnosti plánu,“ namítla Kuan-jin. Nadále bránila svoje lidi, kteří patrně právě podstupovali kruté mučení.

„Přinejmenším prozatím. Každopádně aspoň můžeme využít momentu překvapení.“ Gray se podíval ke zmatku u hlavní brány. Věděl, že nebude mít dlouhého trvání. „Musíme obsadit vjezd do tábora.“

Kuan-jin pochopila. „A udržet ho tak dlouho, než najdeme moji dceru.“

Gray přikývl. Jakmile začnou jednat, vypukne hotové peklo. Neměli však na vybranou. Čas kradmého postupu vypršel.

Otočil se ke Kuan-jin a jejímu pobočníkovi. „Shromážděte svoje lidi a zaútočte s nimi na bránu. Přestřelka by k vám měla přilákat veškerou pozornost, takže by zatím malá pátrací skupina mohla pročesat zbytek tábora.“

Čuang vyjádřil souhlas tím, že mlčky tasil meč z pouzdra na zádech.

Gray ukázal k motocyklům.

„Vezmu si Kowalského a dvě motorky. Rozdělíme se a prohledáme co největší oblast. Seichan určitě sleduje, co se děje. Musíme doufat, že nás pozná, až se k ní dostatečně přiblížíme.“

Kuan-jin si krátce promluvila s Čuangem, který následně vyběhl ven, aby zorganizoval útok. Kuan-jin se obrátila ke Grayovi a sevřela mu předloktí.

„Najděte mou dceru.“

„Najdu,“ slíbil.

Nebo při pokusu o její záchranu zemřu.

21.22

Seichan vylezla zpod další dlouhé ubikace a narovnala se. Byla u třetí řady a postupovala pořád dál – držela se stínů, které se prohlubovaly s tím, jak se vzdalovala od plotu.

Než stačila vyběhnout, táborem otřásla mohutná exploze. Seichan se otočila a uviděla, jak se u hlavní brány v záři reflektorů zvedá sloup černého dýmu.

Co to sakra…?

Dolehla k ní vzdálená střelba.

Mohl by to být Gray?

V duchu mu vynadala do bláznů, ale nepopiratelně se jí ulevilo. Vydala se podél dlouhé budovy. Potřebovala se dostat na roh, aby měla pořádný výhled na bránu.

Náhle se za ní rozzářila světla. Houkání sirén rozptýlilo její pozornost, takže postřehla hrozbu příliš pozdě. Zpoza rohu se vyřítil severokorejský džíp a Seichan zalila záře jeho reflektorů. Za džípem klusaly dvě řady vojáků.

Seichan na okamžik ztuhla a uvědomila si, že vojáci vidí její pistoli.

Vězeňkyně se zbraní.

21.23

Gray ujížděl vedle Kowalského. Obě motorky se rychle vzdalovaly od brány a mířily do hlubin tábora.

Gray ve zpětném zrcátku viděl, že se Kuan-jininým lidem podařilo minometem odpálit vnitřní bránu. Zahlédl ještě, jak vybíhají, aby vyřídili omráčené strážné, i to, jak se v dýmové cloně zalesklo Čuangovo ocelové ostří jako blesk v bouřkovém mračnu, ale hned nato mu výhled zakryl černý kouř.

Dva ohnivé výbuchy granátů zlikvidovaly strážní věže po obou stranách brány a proměnily je v planoucí pochodně. Výstřely z pušek navíc vyřadily z provozu pátrací reflektory rozmístěné podél plotu, takže se hlavní brána ponořila do tmy.

Gray mávl paží na Kowalského – signál, aby se rozdělili. Kowalski se chystal prohledat akry vězeňských budov napravo, Gray nalevo.

Gray se přikrčil nad řídítky a zamířil do hlubokého stínu mezi dvěma řadami ubikací. Věděl, že útok na bránu byl úspěšný jen díky momentu překvapení. Jakmile se táborové síly plně zmobilizují, triáda neudrží pozice dlouho.

Rozhlédl se po tmavých řadách budov kolem sebe. Dobře si uvědomoval, že nemají času nazbyt.

Kde jsi, Seichan?

21.24

Seichan využila ohromení severokorejských vojáků a skočila do úkrytu pod nejbližší budovu. Za letu se otočila, namířila pistoli na džíp a několikrát stiskla spoušť. Její střelba roztříštila reflektory vozu a přinutila vojáky, aby se kryli.

Po dopadu na zem se setrvačností odkulila do temnoty mezi kůly budovy. Do hlíny za ní se zaryly první kulky odvetné palby.

Co nejrychleji se odplazila pod prkny na druhou stranu a bez okolků se vrhla pod další řadu budov.

Po celou dobu sledovala, co dělají její pronásledovatelé. Džíp projel kolem její původní pozice a smykem zatočil kolem rohu, aby jí odřízl únikovou trasu. Řady vojáků se se stejným úmyslem rozdělily a vyběhly do stran.

Útěk jí prodloužil svobodu o minutu nebo nanejvýš o dvě. Vlny vojáků ji nakonec dopadnou. A s posledním nábojem v pistoli se rozhodně nemohla probojovat ven.

Potřebovala uniknout nějak jinak.

21.25

Gray přes vrčení motorky zaslechl zleva střelbu, výkřiky a štěkané rozkazy. Bez váhání zamířil k rozruchu a doufal v to nejlepší.

V úzké uličce mezi budovami se před ním najednou objevila postava v zabahněných vězeňských šatech. Trvalo mu sotva jedno nadechnutí, než v ní poznal Seichan.

Díkybohu…

Zaplavila ho úleva spolu s hlubší emocí, která ho hřála u srdce.

Seichan k němu zvedla paži, jako kdyby ho přivolávala.

Teprve tehdy si Gray všiml její pistole.

Zamířila na něj a vypálila.

21.26

Seichan potřebovala tu motorku.

Před vteřinou zaslechla chraplavé kvílení jejího motoru a věděla, že jiná šance na únik se jí nenaskytne. V pistoli jí zbýval poslední náboj, takže nesměla minout. Vykročila ze stínu, namířila na řidiče a stiskla spoušť.

Kulka smetla jezdce dozadu ze sedla – před dopadem se ještě ve vzduchu otočil.

Motorka se skácela ke straně a narazila do stěny domu. Seichan odhodila pistoli, sprintem doběhla ke stroji a nasedla na něj. Rychle přidala plyn. Motor se vítězoslavně rozeřval a Seichan se smykem otočila.

Jezdec se mátožně zvedl na loket a sáhl po útočné pušce.

Ta by se mi taky hodila, uvědomila si Seichan.

Vyrazila kupředu a naklonila se s nataženou paží ke straně, aby sebrala zbraň ze země.

Jezdec k ní zvedl bolestí stažený obličej.

Seichan zalapala po dechu. V tu chvíli nevnímala nic než ty bouřkově modré oči.

Gray…

Zabrzdila a doklouzala k němu.

Vstal, s dlaní přitisknutou ke krvavému rameni. „Vážně na mě musíš přestat střílet,“ zamumlal a zdravou rukou zvedl pušku. „Příště postačí obyčejné ahoj.“

Přitáhla ho k sobě a políbila ho na rty.

„Tohle je o trochu lepší, ale ještě na tom budeme muset zapracovat.“

Seichan slyšela bručení motoru džípu, který pomalu projížděl sousední uličkou.

Blížil se k nim křik vojáků.

„Naskoč si!“ pobídla Graye.

Gray navzdory bolesti poslechl a přehodil nohu přes sedlo. Jednou paží ji objal kolem pasu a druhou zahájil palbu.

Seichan ve zpětném zrcátku viděla, jak vojáci prchají do stran.

„Jeď!“ řekl.

Seichan přidala plyn a motorka poskočila jako zajíc.

Gray ji sevřel ještě pevněji.

Seichan nevěděla, jestli uniknou na svobodu, ale jednou věcí si byla jistá. Nechtěla, aby ji ještě někdy pouštěl.

21.28

Grayovi s každým nadskočením na nerovném terénu vystřelovala ramenem úporná bolest a po hrudi mu stékaly teplé potůčky krve. Kdyby se na poslední chvíli nenaklonil ke straně, jakmile uviděl Seichaninu pistoli, zasáhla by ho přímo do prsou.

Držel se jí zraněnou paží, otáčel se dozadu a z pušky ve zdravé ruce střílel po každém v severokorejské uniformě.

Třicet metrů za nimi se objevil džíp a zalil je světlem z jediného zbývajícího reflektoru. Řidičův spolujezdec stál a právě si opíral pušku o rám předního skla.

Gray pokropil krátkou dávkou předek džípu – tím vyřídil druhý reflektor.

Řidič podvědomě trhl volantem a projektily jeho kolegy se zaryly do dřevěných schodů budovy vlevo od nich. Z nitra se ozval vyděšený křik.

„Doprava!“ vykřikl Gray na Seichan.

Seichan zatočila tak prudce, že Gray málem spadl. Stiskl stehna co nejpevněji k sobě, vyklonil se ze sedla a opětoval palbu. Tentokrát se zaměřil na pravou přední pneumatiku džípu, která se vzápětí proměnila v chuchvalec potrhané gumy.

„Doleva!“ zaječel.

Motorka se naklonila ke druhé straně a Grayovi zahvízdaly projektily kolem ucha. Vypálil další dávku, tentokrát na levou přední pneumatiku. I z té za vteřinu zbyly jen černé konfety.

Džíp, který už po zničení první pneumatiky začal kolísat, se stal zcela neovladatelným. Ráfky předních kol se zabořily do bláta a vůz zpomalil.

Zatímco džíp se plazil za nimi, Seichan ujížděla plnou rychlostí k hlavní bráně vzdálené přibližně sto metrů. Gray dál mířil za sebe a občas vystřelil, aby vzal severokorejským vojákům chuť k pronásledování.

Najednou Seichan prudce zabrzdila a zvedla motorku na zadní kolo.

Gray se otočil právě včas, aby viděl, jak se před nimi objevuje tank a s blátem odletujícím od pásů se obrací k bráně. Šlo o čtyřicetitunový bitevní tank Chonma-ho, který zcela zabral cestu. Valil se mezi řadou dřevěných ubikací a betonovými administrativními budovami.

Posádka tanku si jich nevšímala, nebo možná předpokládala, že jsou spojenci. V každém případě mířila hlavní ráže 115 mm k bráně, aby udělala krátký proces s nečekanou vzpourou.

„Objeď ho!“ vykřikl Gray Seichan do ucha.

Jejich jediná naděje spočívala v tom, že ocelové monstrum předstihnou, dospějí k hlavní bráně a všichni se před ním dají na ústup.

Seichan se nahrbila nad řídítky a se řvoucím motorem zatočila doleva do úzké uličky mezi řadami dřevěných ubikací. Následně odbočila do ještě užšího prostoru mezi sousedními budovami, který probíhal rovnoběžně s hlavní cestou, a přidala plyn.

Gray se podíval doprava, kde se mu v zorném poli míhaly jednotlivé ubikace a mezi nimi valící se kolos.

To nemůžeme stihnout.

I kdyby tank nepoužil dělo, měli by co dělat, aby se stačili stáhnout před tímhle Goliášem.

Najednou se však objevil David.

Z dýmu u brány vyrazila menší silueta a zamířila k tanku. Byl to Kowalski na své motorce. Gray se s ním před chvílí spojil vysílačkou, aby mu řekl, že našel Seichan. Kowalski zřejmě dorazil k bráně před nimi a rozhodl se řešit problém v podobě bitevního tanku po svém. Pustil řídítka, přiložil si k rameni granátomet RPG-29 a vypálil. Raketa zasvištěla vzduchem a zasáhla tank.

Zazněla exploze, jako když puká země, doprovázená ohněm, dýmem a sprškou ožehnuté oceli.

Kowalski ztratil kontrolu nad motorkou, skácel se ke straně a klouzal s ní k hořícímu tanku, který se setrvačností stále valil kupředu. Hrozilo, že co nevidět Kowalského rozdrtí.

Seichan ještě zrychlila, předhonila zpomalující tank a za dalším rohem zatočila k hlavní cestě. Zjevně hodlala pomoct Kowalskému, ale když projeli dýmovou clonou, zjistili, že obr už stojí na nohách a sprintuje k bráně.

Ten chlap byl nezmar.

Letmé ohlédnutí Grayovi potvrdilo, že ohořelý vrak tanku už pro ně nepředstavuje nebezpečí. Zdaleka však neměli vyhráno.

K bráně se dostali jen těsně před Kowalským.

Když k nim udýchaně doběhl, namířil prst na Graye a potom na Seichan. Sotva popadal dech. „Příště… sebou hoďte.“

Zbytek triády se připravoval k co nejrychlejšímu vyklizení pozic.

A z dobrého důvodu.

Po celém táboře svítily reflektory džípů a obrněných transportérů, které se stahovaly jejich směrem.

„Nejvyšší čas zmizet,“ řekl Gray. Zůstal sedět na motorce za Seichan.

Jeden z členů triády přivezl Kowalskému novou motorku a uznale ho poplácal po rameni.

Podle plánu se transportér měl vrátit do Pchjongjangu, tam ho posádka opustí a rozprchne se po městě do různých úkrytů, odkud je nové čínské doklady dostanou zpátky přes hranici.

Gray naopak vyrazí jinudy, pryč od Pchjongjangu.

Nepojede ale sám.

Přistoupila k nim Kuan-jin. Napadala na pravou nohu a Čuang ji jednou paží objímal kolem pasu. V druhé ruce držel meč.

Seichan při pohledu na matku ztuhla, ale nová střelba jim připomněla, že teď není vhodná chvíle k rodinnému shledání. I tak se na sebe matka s dcerou rozpačitě a nejistě podívaly – očividně potřebovaly čas, aby si zvykly na novou situaci.

Ještě než k nim Kuan-jin s Čuangem došli, jiný člen triády jim přistavil další motocykl. Čuang uklidil meč do pouzdra a usedl k řídítkům. Kuan-jin se posadila za něj, aniž by spustila oči ze Seichan.

Ostatní členové útočného komanda se shromáždili u transportéru.

Těžké vozidlo se vyvalilo ze zničených bran a tři motorky je následovaly. Hned za branami všichni zrychlili. O necelého půl kilometru dál se od hlavní silnice oddělovala menší příbřežní cesta.

Seichan na ni zatočila a ostatní dvě motorky se držely za ní, zatímco transportér pokračoval k hlavnímu městu.

Grayova skupina projížděla bažinami kolem Tedongu. Řeka, osvětlovaná jasnými hvězdami a zářící kometou, poklidně plynula ke Žlutému moři vzdálenému přibližně padesát kilometrů.

Gray postřehl, že Seichan často těká očima do zpětného zrcátka. Věděl, že si prohlíží svou matku, ale nezpomalovala a dál se řítila kupředu, jako kdyby ji mokřinami pronásledoval nějaký duch.

A možná to tak opravdu bylo.

Duch její matky… zjevení, které dostalo konkrétní obrysy a tělo.

Smíření minulosti s přítomností musí počkat.

Gray věděl, že je čeká náročná cesta. Unikli sice z vězení, ale ještě se potřebovali dostat ze Severní Koreje.

12. kapitola

18. LISTOPADU, 19.22 VÝCHODOKAZAŠSKÉHO ČASU

ARALSKÉ JEZERO, KAZACHSTÁN

„Chtěla bych něco vyzkoušet,“ řekla Jada.

Poprvé ji napadlo, že zajížďka do pusté krajiny písku hnaného větrem a zrezivělých lodí uvíznutých na souši možná není zbytečná. Dějiny ji obvykle příliš nezajímaly, zvlášť všechny ty debaty o Attilovi a Čingischánových relikviích. Zmínka o starém kříži vyrobeném z meteorického kovu ji ale zaujala.

„Podle všeho, co jste nám pověděl,“ kývla na otce Josipa, „je kříž klíčem k odvrácení katastrofy, která má údajně nastat v den zapsaný na lebce.“

Otec Josip přikývl a ohlédl se na vybledlý astronomický kalendář na stěně. Kalendář se stylizovanými souhvězdími a hvězdářskými popisky působil dojmem, že pochází z Koperníkových dob.

„Zhruba za tři dny,“ potvrdil.

„Dobře.“ Jada se podívala na Monka. „Máme informace z jiného zdroje, které naznačují příchod katastrofy ke stejnému datu a souvislost s kometou na obloze.“

Vigor a Rachel se otočili na Monka – chtěli slyšet, o jaké informace se jedná, ale Monk si jen založil ruce na prsou.

Monsignor si povzdychl. Monkovo tajnůstkářství ho zjevně zlobilo. „Pokračujte,“ vybídl Jadu. „Říkala jste, že možná víte, jak by ten kříž mohl zachránit svět.“

„Je to jenom domněnka,“ upozornila je. „Ale nejdřív chci něco vyzkoušet.“

Obrátila se k Duncanovi.

Upřely se na něj i oči všech ostatních. Duncan se narovnal a zmateně se rozhlédl. „Co je?“

„Mohl byste, prosím, rozbalit tu lebku a knihu?“ požádala ho Jada. „Položte je na stůl.“

Počkala, dokud nevyplnil její přání, a sledovala jeho znechuceně sevřené rty při manipulaci s relikviemi.

„Pořád cítíte tu energii, která z nich vyzařuje, že ano?“

„Je tam.“ Otřel si konečky prstů o kalhoty, jako kdyby se chtěl svých vjemů zbavit.

Jada se otočila k oběma kněžím. „Pokud Čingis našel ten kříž v Attilově hrobce, nemohl ho nosit na těle jako talisman?“

Vigor pokrčil rameny. „Poté, co si přečetl Ildičinu zprávu o jeho důležitosti, myslím, že to je velice pravděpodobné.“

„Čingis by to považoval za svou povinnost,“ souhlasil Josip. „Ochraňoval by ho až do smrti.“

„A možná i potom,“ dodal Vigor a ukázal na lebku a knihu. Podíval se na Jadu. „Naznačujete, že kříž nějak zamořil tkáně jeho těla, jako kdyby byl radioaktivní?“

„Nemyslím, že je radioaktivní,“ řekla Jada. Svrběly ji ruce, jak chtěla svůj názor potvrdit a prozkoumat lebku přístroji, jež nechala ve vrtulníku. „Ale podle mě vyzařoval jistý druh energie, který zanechal stopy v jeho těle a možná pozměnil jeho tkáně na kvantové úrovni.“

„Jaký druh energie by způsobil něco takového?“ podivila se Rachel.

„Temná energie,“ odpověděla Jada, šťastná, že se místo dějepisu mluví o fyzice. „Energie spojená se zrodem vesmíru. Ačkoliv tvoří sedmdesát procent veškeré energie zanechané Velkým třeskem, pořád nevíme, jaká je její podstata ani odkud pochází, jen že je základní vlastností všeho bytí. Vysvětluje, proč se vesmír rozpíná čím dál rychleji, místo aby expanze zpomalovala.“

Vigor povytáhl obočí. „A vy si myslíte, že ji ten kříž obsahuje? Podobně jako baterie?“

„To je hodně přibližné přirovnání, ale ano. Možná. Nemůžu to vědět s jistotou, dokud ho neprostuduji, ale tahle oblast je mojí doménou. Mé teoretické výpočty naznačují, že temná energie vznikla anihilací virtuálních částic v kvantové pěně, která vyplňuje veškerý prostor i čas ve vesmíru.“

Všimla si jejich nechápavých výrazů a zjednodušila svoje vysvětlení. „Jde o samotnou podstatu časoprostoru. Temná energie je hnací síla kvantové mechaniky a souvisí se všemi základními silami ve vesmíru. Elektromagnetickou, silnou i slabou jadernou silou, zkrátka se vším, co způsobuje, že se nějaké dva objekty přitahují.“

„Jako gravitace?“ zeptal se Duncan.

Dotkla se jeho ramene v gestu tichého poděkování. „Přesně tak. Temná energie a gravitace jsou úzce spjaté.“

Rachel se zamračila na Monka a otočila se k Jadě. Jako zdatná vyšetřovatelka se zaměřila přímo na jádro toho, co před nimi bylo drženo v tajnosti. „Stejně se musím zeptat, proč si myslíte, že ten kříž vyzařuje temnou energii.“

„Protože právě to dělá i ta kometa na obloze.“

Všichni sebou při její odpovědi trhli a Jada se podívala na Monka. Věděla, že prozradila víc, než měla, ale věřila, že si Rachel zasluhuje vysvětlení. Čím dál víc obdivovala její analytický mozek – bylo by pošetilé tajit před ní důležité informace.

Monk nepatrně pokrčil rameny na znamení, že Jada může pokračovat.

Jada navázala: „Nebo přinejmenším dráha komety vykazovala gravitační anomálie, které přesně odpovídaly mým teoretickým výpočtům.“

„A ten kříž?“ ozval se Josip.

„Říkal jste, že ho vyrobili z padající hvězdy. Z meteoritu.“ Představila si meteorický roj na tom videozáznamu z Aljašky. „Co když to byl úlomek téhle komety, který se zřítil na Zemi při jejím posledním průletu?“

Rachel se nad tím zamyslela. „Kdy kolem nás prolétala naposledy?“

„Přibližně před dvěma tisíci osmi sty lety.“

„Takže kolem roku 800 před naším letopočtem.“ Rachel se otočila k Josipovi. „Odpovídá to tomu, co jste se dozvěděl o kříži?“

Josip si schlíple promnul strniště na bradě. „Ildiko píše jenom to, že kříž pochází z hvězdy, která spadla dávno před příchodem svatého Tomáše na východ.“

To neznělo příliš uspokojivě. Bylo by lepší, kdyby získali nějaké definitivnější potvrzení.

Josip se najednou narovnal. „Moment!“ Prohrábl se Ildičinými listinami. „Podívejte se sem!“

19.38

Josip posunul jeden list doprostřed stolu a Vigor si stoupl, aby na text lépe viděl.

Jeho přítel poklepal na obrázky v polovině stránky.

„Podle Ildiko byly tyto tři symboly vyryty do schránek s lebkou a křížem.“

Vigor si nasadil brýle na čtení. Písmo bylo velice nezřetelné, ale Vigor rozeznal symboly, které mu připomněly čínské znaky. Byly celkem tři, doplněné o latinská slova.

Sklonil se nad ně a nahlas přečetl latinské nápisy. „První symbol je označený jako dva stromy.“ Znak je ostatně opravdu připomínal. „Druhý je rozkaz. A poslední naopak zákaz.“

Josip se dotkl třetího symbolu. „Všimněte si, že vznikl spojením dvou předchozích.“

Vigor to viděl taky, ale nechápal, v čem je to významné.

„Přečti tohle,“ vybídl ho Josip. „Přečti, co Ildiko napsala pod znaky.“

Tyto řádky byly ještě nezřetelnější, ale Vigor poznal dva latinské verše ze Starého zákona, oba z knihy Genesis.

Přeložil první z nich: „A Hospodin Bůh přikázal člověku: Smíte jíst plody ze všech stromů v zahradě. Jen ze stromu poznání dobrého a zlého jíst nesmíte, neboť v den, kdy byste z něj pojedli, jistě zemřete.“

Přečetl i další verš. Ten se taky týkal zatracení kvůli konzumaci plodů ze stromu, ovšem pro změnu ze stromu života rostoucího v rajské zahradě. „Teď je člověk jako jeden z nás, zná dobré i zlé. Nepřipustím, aby vztáhl ruku po stromu života, jedl a byl živ navěky…“

Než stačil domluvit, Josip ochranářsky odtáhl stránku mezi ostatní. „Nejranější čínské texty používají ke znázornění slov nebo myšlenek obrázky a složitější pojmy často vytvářejí kombinací jednoduchých symbolů.“

Vigor se podíval na Ildičinu závěť. „Ale tohle naznačuje, že dávní Číňané znali knihu Genesis. Že znali příběh o dvou stromech, z nichž bylo podle božího pokynu zakázáno jíst.“

„Mám další příklady.“ Josip vstal, odběhl k vedlejšímu stolu a začal se prohrabovat stohy papírů.

Vigor se pustil do studia listin, které zůstaly na stole, a uvažoval nad důsledky. Mohli starověcí Číňané vědět o událostech popisovaných v Genesis? Jedná se o potvrzení biblických příběhů? Čínský jazyk je nejstarším jazykem s nepřetržitými písemnými záznamy – sahá přibližně čtyři tisíciletí do minulosti.

Josip se vrátil. „Našel jsem jenom dva, ale takových příkladů je mnohem víc.“

Položil před Vigora první papír.

Čínský znak pro člověka zkombinovaný se znakem pro plod vytvářel symbol nahoty. Vigor okamžitě pochopil, o jaký odkaz jde.

Z Genesis 3:6-7.

Nahlas zacitoval: „Vzala tedy z jeho plodů a jedla, dala také svému muži, který byl s ní, a on též jedl. Oběma se otevřely oči: poznali, že jsou nazí.“

Josip energicky přikývl, odsunul papír stranou a nahradil ho jiným. „Tady je další.“

Vigorův přítel přejel prstem po ilustraci. „Tady máme rané čínské symboly pro slova živý, prach a jinou variantu člověka. A dohromady vytvářejí znak pro první.“ Vyčkávavě se zahleděl na Vigora.

„Opět z Genesis,“ řekl Vigor. „Odkaz na Adama, prvního živého člověka, kterého stvořil Bůh.“

„Z prachu,“ dodal Josip a poklepal na příslušný symbol. „Můžu vám ukázat další.“

Oči se mu horečně leskly – zdálo se, že je připravený pokračovat, Vigor ho ale zadržel zvednutou rukou a vrátil ho k hlavnímu tématu. „Nevím, jestli v tom nevidíme víc, než tam je, ale jak to souvisí s otázkou doktorky Shawové ohledně doby, kdy se na zemi zřítil ten meteorit, ze kterého vytvořili kříž svatého Tomáše?“

„Ach,“ přikývl Josip. „Omlouvám se. Relikviáře svatého Tomáše – schránky, lebku i kříž – vyrobili nestoriánští kněží na východě. To oni taky do schránek vyryli ty znaky.“

„Nestoriánští?“ zopakovala Jada. „O starých křesťanských sektách toho moc nevím.“

Vigor se na ni usmál. „Nestoriánství vzniklo na začátku pátého století, krátce před vzestupem Hunů pod Attilovým vedením. Založil ho tehdejší konstantinopolský patriarcha Nestorius a způsobil rozkol v církvi, když jednoduše řečeno tvrdil, že lidská a božská podstata Krista existovaly odděleně. Takový názor byl považován za kacířský a nakonec vedl ke schizmatu. Podrobnosti nejsou důležité, ale nestoriánská církev se poté rozšířila na východ. Do Persie, Indie, střední Asie a v sedmém století dokonce až do Číny.“

„Čímž se dostáváme k tomu, co jsem chtěl říct,“ ozval se Josip. „Myslím, že čínské nápisy nestoriánských kněží na Tomášově relikviáři sloužily několika účelům.“

Vigor se na něj podíval a čekal, až bude pokračovat.

Josip několik okamžiků hleděl s nepřítomným výrazem do neurčita, ale pak navázal, jako kdyby nenastala žádná odmlka. Odpočítával na prstech. „Autoři zaprvé potvrzovali, že svatý Tomáš skutečně došel až do Číny. Zadruhé se zjevně snažili naznačit, že staré čínské písmo, které objevili na Dálném východě, potvrzuje pravdivost Starého zákona. A zatřetí podle mě upozorňovali na značné stáří kříže.“

Vrhl významný pohled na Jadu.

„Jak to?“ zeptala se.

„Protože kříž spojili s odkazem na knihu Genesis. Myslím, že tihle nestoriánští kněží slyšeli od Číňanů příběhy o padající hvězdě. Dozvěděli se, že se ten meteorit zřítil už hodně dávno. A takhle chtěli uctít starobylost kříže.“

Jada zamyšleně stiskla rty. „Pořád se tím nepotvrzuje konkrétní datum, které by souhlasilo s posledním průletem komety. Dobrá, ti nestoriáni věřili, že kříž je starý. Starý v biblickém slova smyslu. Ale celé je to založené na dohadech. Dokud ho neprozkoumám, nemůžu doložit jeho souvislost s kometou.“

Vigor přikývl. „To nás přivádí k zásadní otázce: Kde je ten kříž teď?“

19.55

Duncan poslouchal jen na půl ucha a místo toho si pohrával s relikviemi na stole. Nedokázal přestat zkoumat to zvláštní elektrické pole vyzařující z obou předmětů, jako když se člověk nedokáže ovládnout a pořád se dloubá do bolavého místa.

„Kříž musí být v Čingischánově hrobce,“ usoudil Josip. „Pokud najdeme jeho hrobku, najdeme i ten kříž.“

„Nejspíš máš pravdu,“ souhlasil monsignor. „Jestli jeho kosti a části těla posloužily jako vodítka, s největší pravděpodobností ukazují k jeho hrobce.“

Duncan přejížděl po klenbě staré lebky a konečky prstů vnímal sotva postižitelné pole. Na pažích mu naskákala husí kůže, když si vzpomněl na Jadinu domněnku, že se jedná o temnou energii. Vzhledem k tomu, že vystudoval fyziku a elektrotechniku, prošel si Jadiny výpočty zařazené do složky, kterou k této misi dostal. Její výpočty byly právě tak elegantní a sexy jako ona sama.

Se zamrazením odsunul lebku stranou a přiložil ruce ke knize.

Vigor přecházel kolem stolu. „A tu jsi právě hledal, že ano, Josipe? Po všechny ty roky.“

„Po objevení těch relikvií jsem na tom psychicky nebyl nejlíp. Pronásledovaly mě výčitky svědomí, strach a paranoia. Potřeboval jsem nějaké tiché místo, kde bych mohl přemýšlet a sebrat se.“

Duncan nemusel být psychiatr, aby vytušil, že kněz trpí nějakou dlouhodobou psychickou poruchou. Byl uzlíček emocí a nervů.

„A když jsem zmizel ze světa, bylo jednodušší zůstat tady,“ dokončil. „Abych mohl pracovat v naprostém klidu. Dobrovolně jsem se odsoudil k tomuto vyhnanství, do svého kláštera, kde jsem trávil čas daleko od lidí.“

„Jestli jste chtěl být sám, vybral jste si zatraceně dobré místo,“ poznamenal Monk. „Větší pustinu aby člověk pohledal.“

„K Aralskému jezeru mě nelákala jenom jeho odlehlost. Nejdřív možná ano, ale pak jsem si uvědomil, že si můj mozek zřejmě podvědomě dával dvě a dvě dohromady. Jako už tolikrát v minulosti jsem si ověřil, že moje maniakální fáze mají i svoje výhody.“

Ach, on má bipolární poruchu, uvědomil si Duncan. Měl to poznat sám podle příznaků. Na koleji měl kamaráda se stejnou diagnózou. To není lehké břímě.

„A na co jsi přišel?“ zeptal se Vigor.

Josip ukázal na relikvie. „Zde máme Čingisovu lebku. A podle oka na obalu evangelia víme, že kniha byla svázaná do kůže z jeho obličeje a lebky.“

Duncan sebou bezděky trhl, když si uvědomil, nad čím vlastně drží prsty. Morbidní zvědavost ho nicméně přiměla, aby se ke knize sklonil blíž a zapátral po zmíněném oku.

Kněz pokračoval: „Relikvie tedy pocházejí z Čingischánova těla od krku nahoru.“

Vigor zahučel: „Máš pravdu. To mě nenapadlo.“

„Občas je trocha toho šílenství přínosem. V maniakální fázi jsem přijel sem a až později mi došlo proč. Že jsem měl být opravdu tady.“

„Proč?“ naléhal Vigor.

„Myslím, že takových relikvií existuje víc. Nejen tyhle dvě.“

„Jako další vodítka,“ řekla Rachel.

„Na území dnešního Maďarska nechal Čingisův syn relikvie z otcovy hlavy, kterými označil nejzápadnější výspu své říše zděděné po otci. Ale proč jen tyhle předměty? Nepřipadalo mi to správné. Časem jsem přišel s jinou teorií, která je podle mě pravdivá. Myslím, že Čingis dal svému synovi pokyny, aby v jeho hrob proměnil celý známý svět. Aby ho rozprostřel od jednoho konce Mongolské říše k druhému.“

„To by bylo Čingisovi podobné,“ souhlasil Vigor. „Takže hlavu nechal uložit na jednom konci…“

„V dnešním Maďarsku, v Attilově hrobce,“ potvrdil Josip. „Ale kde dál?“

„Tady?“ zeptala se Jada.

Josip přikývl. „Oblast kolem Aralského jezera byla nejzápadnější výspou Mongolské říše během Čingisovy vlády. Významné místo. Proto mi připadalo vhodné začít s pátráním právě tady.“

Vigor se rozhlédl po místnosti. „Celou dobu jsi hledal ty ztracené relikvie?“

„Je to obrovské území a krajina se po vyschnutí vodní plochy drasticky změnila.“ Josip si došel pro mapu a rozložil ji na stolní desce. „Takhle kdysi vypadalo Aralské jezero.“

Duncan se narovnal a podíval se na velkou vodní plochu, ale pak opět obrátil pozornost ke knize. Všiml si něčeho divného.

„Aralské jezero vlastně znamená Jezero ostrovů,“ vysvětloval kněz. „Kdysi tu nad hladinu čnělo víc než patnáct set ostrovů. Předpokládal jsem, že další Čingisova relikvie se bude nacházet na jednom z nich.“

„Takže jsi je prohledával jeden po druhém?“ zeptal se Vigor.

„Měl jsem pomocníky.“ Josip kývl na Sanžara.

„Kde jste na to bral peníze?“ ozval se Monk.

To byla dobrá otázka.

Kněz sklopil zrak ke svým botám. Zjevně se mu na ni nechtělo odpovídat.

Před nutností odpovědět ho zachránil monsignor, který uhodl pravdu. „Zmínil ses, že ten uherský biskup našel v Attilově hrobce vizitku s Čingischánovým jménem. Zlatý náramek s fénixem a démony.“

Josip se nahrbil. „Prodal jsem ho jednomu mongolskému kupci. Boháči, který si ho přál do svojí osobní sbírky. Aspoň vím, že ten artefakt bude zachován.“

Rachel se zamračila. U italské policie se zabývala především bojem proti černému trhu s uměleckými a historickými předměty. „Komu jste ho prodal?“

Kněz jen zavrtěl hlavou.

Vigor nenaléhal. „Teď na tom nezáleží.“

„Neobviňujte toho kupce, prosím,“ řekl Josip. „Pro prodej jsem se rozhodl já a on ten náramek koupil, jen aby zachoval dějiny své země.“

Monk se vrátil k bezprostřednímu problému. „Jestli se nemýlíte a další vodítko je tady, nechápu, jak bychom ho mohli objevit včas, aby nám pomohlo. Bylo by to jako hledat jehlu ve velice vyschlé kupce sena.“

„Čekal jsem příliš dlouho,“ připustil Josip.

„Možná bychom měli prostě pokračovat do Mongolska,“ navrhla Jada. Nezdálo se, že by jí ta vyhlídka byla nějak nepříjemná.

Zatímco rozhovor skomíral, Duncan ještě jednou přejel rukama nad knihou, jen aby se ujistil, že se neplete. Nakonec podržel prst nad jedním konkrétním místem. „Monsignore Verono… totiž Vigore… je tady to oko, o kterém jste mluvili?“

Vigor přistoupil blíž a nahlédl mu přes rameno. „Ano. Vím, že je sotva vidět. Sám jsem ho našel jen s pomocí lupy.“

Duncan pohnul prstem nad knihou, aby objel siločáru energetického pole. V blízkosti oka se jeho prst zvedl a za okem klesl zpátky. „Nevím, jestli to je důležité, ale nad okem je ta energie silnější. Pole se tady vzdouvá výš. Zcela jasně.“

Vigor nakrabatil čelo. „Proč?“

Jada se sklonila nad Duncanovo druhé rameno. Ucítil vůni jabloňových květů. „Říkal jste, že ta lebka má významně silnější pole než vazba knihy. Předpokládala jsem, že to odráží jednoduše hmotnost. Větší hmotnost, víc energie.“

Duncan přikývl. Hrozně se mu líbilo, když mluvila vědecky. „To by znamenalo, že tohle místo ve vazbě má vyšší hustotu než zbytek.“

Vigor se zamračil. „Kam tím oba míříte?“

Duncan se otočil k monsignorovi. „V oku je schované ještě něco.“

Otec Josip vydechl. „Nikdy mě nenapadlo se podívat. Nechal jsem knihu zrentgenovat, ale neukázalo se nic abnormálního.“

Jada pokrčila rameny. „Jestli jde o měkkou tkáň, jako je kůže, rentgen to mohl snadno přehlédnout.“

Monk kývl ke knize. „Musíme to oko otevřít.“

Vigor se obrátil na otce Josipa.

„Přinesu nástroje,“ vyhrkl kněz a odběhl.

Vigor zavrtěl hlavou. „Mělo mě to napadnout. Základní myšlenka evangelia svatého Tomáše říká, že cesta k Bohu je přístupná každému, kdo se dívá. Hledejte a naleznete.“

„Stačí otevřít oči,“ dodala Rachel.

Josip přiběhl se špičatým nožem, pinzetou a lékařskými kleštěmi, připravený na zákrok oční chirurgie.

Duncan se zvedl, aby udělal místo pro Vigora a Josipa. Oba archeologové se pustili do práce – přestříhali jemné provázky, které oko před celou věčností uzavřely. Víčka byla příliš vyschlá, než aby se otevřela sama od sebe, a tak opatrně obřízli kruh kolem oka a odhrnuli kůži ke straně.

Vigor s posvátnou bázní hlesl: „Podej mi…“

Josip mu vtiskl do dlaně zvětšovací sklo.

„Děkuji.“

Monsignor se ještě víc sklonil nad otvorem ve vazbě knihy. „Na povrchu vidím něco, co vypadá jako vyschlé zbytky papil. Myslím, že tou schovanou tkání je tenký plátek z mumifikovaného jazyka.“

„No skvělé,“ zasténala Jada a couvla. Zdálo se, že její vědecká zvídavost má své hranice.

„Potetovali ho,“ poznamenal Josip. „Pojďte se podívat.“

Duncan se naklonil nad Vigorovu lupu. Na povrchu kožní tkáně byl černým inkoustem načrtnut jasně patrný obrázek.

„To je mapa,“ uvědomil si nahlas Duncan, který poznal podobnost s Josipovou původní mapou. „Mapa Aralského jezera.“

Rachel se netvářila o nic spokojeněji než Jada. „Nakreslená na jazyku?“

Josip na ni pohlédl. Z očí mu sálalo horečné vzrušení. „Čingis nám říká, kam máme jít.“

Vigor jeho slova potvrdil. „Jeden z ostrovů je vyznačen červeně a pod ním je zapsané slovo equus, latinsky kůň.“

„Mongolové si koní mimořádně cení,“ řekl Josip. „Koně byli doslova životní mízou jezdců. Bojovníci na dlouhých cestách často pili krev svých zvířat a kvasili mléko klisen, aby získali silný alkoholický nápoj araq. Bez koní…“

Jejich pozornost přilákal zvuk od vstupu do podzemní místnosti.

Josip viditelně ztuhl, ale když dovnitř vešla vysoká postava, rychle se uvolnil a přivítal ji širokým úsměvem. „Vrátil ses! A načasoval sis to výborně. Máme fantastickou novinu!“

Odspěchal k nově příchozímu mladíkovi a objal ho. Mladík mohl být Sanžarův bratr s podobnou zálibou v ovčí kožešině a volných kalhotách – jen nechal doma sokola.

Josip přivedl cizince ke stolu. „Tohle je můj dobrý přítel a předák mých dělníků.“ Poklepal ho po rameni. „Jmenuje se Arslan.“

13. kapitola

18. LISTOPADU, 22.17 ULÁNBÁTARSKÉHO ČASU

ULÁNBÁTAR, MONGOLSKO

Batuchan stál ve své soukromé galerii, oblečený do teplého županu a trepek. Poslední čtvrthodinu procházel sbírkou, jak bylo jeho zvykem, když rozjímal.

Měl tu poklady ze zlatého věku Mongolska – šperky, pohřební masky, hudební nástroje i keramiku. Na jedné stěně byla sbírka starožitných luků, které kdysi třímali mongolští válečníci, od krátkých, křivolakých zbraní ze šlach a rohů pro boj z koňských hřbetů až po nadměrně veliké trojité kuše používané k dobývání opevněných měst. Tím jeho kolekce zbraní nekončila – mohl se pochlubit i válečnými sekerami, šavlemi a kopími.

Navíc tahle sbírka nebyla určena jen ke koukání.

Na stepích za městem trávil dlouhé hodiny trénováním starých způsobů boje s ostatními bratry z klanu Modrých vlků, v koňských sedlech a v tradičních hedvábných šatech doplněných o lakem impregnovanou kůži a železné přilby. Jako všichni jeho muži uměl zacházet s lehkými i těžkými mongolskými luky.

Rozhlédl se po šíři své sbírky. S tím, jak se rozrůstala, proměnil horní patro svého luxusního střešního bytu v soukromé muzeum. Z oken měl výhled na jasně osvětlené parlamentní náměstí i na hvězdy a zářící kometu na nočním nebi.

Teď ale zaměřil pozornost na skříňku se zlatým náramkem ozdobeným výjevem fénixe sužovaného démony. Koupil ho od otce Josipa Tarasca, když ho ještě považoval za pouhého obchodníka se starožitnostmi a pomatence uprostřed pouště.

Posléze se ukázalo, že se v tom muži skrývá mnohem víc.

Ani zlatý náramek, stejně jako zbytek sbírky, nebyl určen jen k vystavování. Batuchan ho občas hrdě nosil mezi své bratry – věděl, že náramek kdysi obepínal zápěstí samotného Čingise.

Za tuto výsadu zaplatil nemalou sumu, kterou kněz následně promrhal na stovky jam v písku a soli.

Takové plýtvání.

Konečně mu zazvonil mobil. Vytáhl ho z kapsy a promluvil do něj, aniž by se zdržoval zdvořilostními frázemi.

„Dorazil jsi k otci Josipovi? Jsou tam ti Italové?“

Volající byl zvyklý na Batuchanovu strohost a odpověděl právě tak stručně. Batuchan si představil, jak se mladík krčí se satelitním telefonem někde mimo dohled ostatních. „Jsou tady, spolu se třemi Američany.“

„Taky archeology?“

„Myslím, že ne. Vypadají jako vojáci, přinejmenším ti muži.“

„Bude to problém?“

„Ne, upravili jsme plány. Jsme skoro připravení. Ale otec Josip věří, že našel významnou stopu, která by mohla opravdu ukazovat k hrobce velkého chána. Všichni jsou velice rozrušení a chystají se ještě dnes v noci vyrazit na průzkum.“

Významnou stopu…

Batuchan se znovu rozhlédl po svém muzeu. Šlo o pouhý odlesk skutečného bohatství a zázraků, které se možná nacházejí v Čingisově ztracené hrobce.

„Zjisti, co je to za stopu,“ rozhodl Batuchan. „A nech je jít na ten průzkum. Jestli něco objeví, seber jim to. Potom – nebo pokud nic nenajdou – pokračuj podle plánu. Všechny je pohřbi pod tou zrezivělou lodí.“

„Provedu.“

Batuchan o tom nepochyboval.

Arslan ho nikdy nezklamal.

14. kapitola

18. LISTOPADU, 23.22 KOREJSKÉHO ČASU

ŘEKA TEDONG, SEVERNÍ KOREA

Gray ujížděl se zhasnutým reflektorem po silnici kolem řeky a kousek za ním se držely zbývající dvě motorky, rovněž bez rozsvícených světel. Jízdu od Pchjongjangu ke Žlutému moři na západě zatím kryly vysoké močálové traviny a vrbové hájky. Za bezměsíčné noci, kdy jim na cestu svítily jen hvězdy a zářící kometa, však postupovali mučivě pomalu.

Nijak mu nepomáhala ani bolest v rameni. Před půl hodinou Seichan nakrátko zastavila a vytáhla zpod sedla lékárničku. Pak, zatímco ostatní hlídkovali, mu vyčistila ránu, obvázala mu rameno a píchla mu injekci analgetik a antibiotik.

To bylo to nejmenší, jak mu mohla pomoct poté, co ho postřelila.

Naštěstí šlo jen o hluboké škrábnutí a po utlumení bolesti léky Gray usedl k řídítkům – nechtěl, aby mu paže ztuhla chladem. Nevěděl, co je čeká, až se dostanou k pobřeží.

Vlevo se svit hvězd odrážel od hladiny Tedongu, který plynul od pramene vysoko v horách na severu, protékal hlavním městem a nakonec se vléval do moře. Grayova skupina se snažila vyhýbat těm několika průmyslovým závodům, které kolem řeky stály, a držela se na vedlejších silnicích.

V dálce zářilo město Nampho, jehož světla označovala ústí říčního toku. Gray je využil k tomu, aby se zorientoval. Od silnice se oddělovala rozježděná zemědělská cesta a mířila pryč od řeky.

Gray zpomalil, aby se podíval na náramkovou jednotku GPS. Pchjongjang sice ležel pouhých padesát kilometrů vzdušnou čarou od pobřeží, ale při jízdě na motorce za tmy po bahnitých nebo štěrkových cestách Grayovi ta vzdálenost připadala aspoň desetinásobná.

Už se nicméně blížili k cíli – museli stihnout půlnoční setkání na pláži. Jiná možnost nepřicházela v úvahu. Měli jen tuto jedinou šanci.

Gray ukázal na postranní cestu. Zašklebil se bolestí, ale nedbal na ni a zavolal na ostatní. „To je ono! Tudy bychom měli dojet přímo k moři.“

Se zaburácením motoru zatočil a zamířil naznačeným směrem. Nešlo ani tak o cestu jako spíš o překážkovou dráhu plnou výmolů a kamenů. Jeli po ní, jak nejrychleji to šlo – Gray našel pevnější terén na samotném okraji, kde cestu tolik nerozjezdily traktory a další zemědělské stroje.

Pole kolem nich ležela začátkem zimního období ladem. Do dálky se táhly ojíněné brázdy a o něco blíž po obou stranách probíhaly ostnaté ploty.

Gray si na tak otevřeném prostranství připadal nepříjemně zranitelný.

I hučení jejich motocyklů, které se neslo nad holou půdou, mu tady připadalo hlasitější. Zbývalo posledních pár kilometrů.

Vtom k nim dolehlo zlověstné tepání.

Gray zpomalil, aby se mohl rozhlédnout, a zapátral očima po obloze.

Seichan mu sevřela zdravé rameno a ukázala na jihovýchod. Nízko nad pustými poli se pohyboval temný stín, jehož obrys bylo vidět na pozadí zářícího Nampha.

Vrtulník letící bez světel.

Takhle by se posádka nechovala, kdyby už nezaměřila cíl. Letěli potmě, aby se ke kořisti přiblížili co nejvíc, než budou odhaleni.

Z toho Gray poznal, že o nich posádka ví.

Někdo v Pchjongjangu zřejmě prozradil jejich únikovou trasu, nebo možná nějaký rolník nahlásil průjezd tří motocyklů se zhasnutými světly. V každém případě se tady neměli kam schovat.

Gray věděl, že vrtulník je nejspíš vybavený termovizí, a tak rozsvítil reflektor, aby líp viděl na cestu. Potřebovali co nejvíc zrychlit.

„Držte se za mnou!“ vykřikl na ostatní a přidal plyn.

Za zády se mu rozzářily další dva reflektory.

Na jihovýchodě zablikala navigační světla vrtulníku a po zemědělské půdě přejel kužel záře.

Gray se řítil s motorkou po kraji vymleté cesty. Kowalski přejel na druhou krajnici, následovaný Čuangem a Kuan-jin. Neměli jak s vrtulníkem bojovat. Všechny granáty s raketovým pohonem vypotřebovali ve vězení a zbývající těžké zbraně skončily v transportéru – bylo to nutné, protože těžké vozidlo představovalo větší cíl a mělo za úkol odvést pozornost pronásledovatelů od motocyklů.

Seichan se za Grayem pootočila, sevřela motorku stehny a pozvedla útočnou pušku, aby vyslala k vrtulníku krátkou dávku.

Vrtulník se zakymácel, ale jen kvůli tomu, že střelba v první chvíli překvapila pilota.

Krátké zakolísání protivníka jim aspoň umožnilo nabrat větší náskok.

Kowalski ukázal doprava k velkému statku. V sevření ostnatých drátů neměly motorky žádný manévrovací prostor, aby mohly kličkovat před nadcházející palbou. Jejich nejlepší šance spočívala v tom, že se dostanou do otevřené krajiny.

Gray souhlasil. „Jdeme na to!“

Všechny tři motorky vjely na rozlehlý štěrkový dvůr statku. Na jedné straně stály dojírny, na druhé řada garáží a dílen. Za budovami se táhly ohrady a pole. Vypadalo to na velký podnik.

V domě zaplála světla a ozářila obličeje přitisknuté k oknům. Patrně je přilákal hluk. Jakmile ale uviděli, co se blíží, rychle se zase schovali a zatáhli závěsy.

Gray ve zpětném zrcátku sledoval světla vrtulníku. Stroj se rychle blížil. Během několika vteřin je dostihne.

„Tudy!“ vykřikl Gray a prudce zatočil doleva k otevřeným dveřím jedné dojírny. Potřebovali se někde ukrýt. Na zdůraznění této nutnosti se ozval ohlušující rachot kulometu. Pilot určitě uhodl, že se mu kořist snaží schovat.

Seichan střelbu opětovala, stejně jako Kuan-jin na Čuangově motorce. Matka i dcera čelily útoku statečně a srdnatě se snažily oplácet protivníkům stejnou mincí. Z obou pušek šlehal oheň v rytmu automatických dávek.

V další vteřině Grayův motocykl vletěl otevřenými dveřmi do temného nitra budovy. Obě další motorky následovaly hned za ním.

Vrtulník se vznesl výš a přesunul se na opačnou stranu dojírny, k protějším otevřeným dveřím.

Gray se rozhlédl po dlouhé a široké místnosti, ze které vyzařovala sovětská průmyslová atmosféra – zjevně byla určena pro masovou výrobu. Vlevo stála dlouhá řada automatických přístrojů na dojení, vpravo se táhla stání, každé pro čtyři nebo pět krav, jejichž velké oči se leskly ve světle reflektorů. Několik jich zabučelo – stěžovaly si na vyrušení.

Gray odhadoval, že je tu celkem ustájeno víc než sto dojnic. Za protějšími dveřmi se rozkládaly ohrady s dalším dobytkem. Gray si pomyslel, že je zdejší pach zabije dřív než jakákoliv palba.

Zhasl světlo a zastavil se v polovině dojírny; ostatní se k němu připojili. Vrtulník s výhrůžným tepáním kroužil nad střechou – posádka věděla, že jejich kořist je v pasti, a čekala, odkud se vynoří.

Grayovi bylo jasné, že se opravdu budou muset pokusit o únik. Nemohli tu zůstat. Pozemní síly už jistě byly na cestě.

To ale byla jejich nejmenší starost.

Podíval se na hodinky. Do půlnoci zbývaly už jen minuty. Jestli se nedostanou včas na pobřeží, na ničem z toho nebude záležet.

„Jaký máme plán?“ zeptal se Kowalski.

Gray mu ho řekl.

Kowalski zbledl.

23.41

Ne že bychom měli na výběr, pomyslel si Gray během příprav.

Dalekohledem se rozhlédl po prázdných polích kolem statku. Čtyři sta metrů od nich vyrůstala lákavá řada stromů. Jestli se dostanou k ní, pobřežní les jim poskytne dostatečné krytí, aby dojeli k pláži na domluvené místo setkání.

To však znamenalo, že musejí opustit dojírnu.

„Tak začneme,“ pokynul Gray.

Všichni sestoupili z motorek a rychle otevřeli jednotlivá stání – začali od prostředních a přesouvali se k oběma koncům. Přitom pleskali krávy po zadcích, aby je vyhnali do centrální uličky. Nedalo jim to příliš práce, protože dobytek byl očividně zvyklý na pravidelné dojení.

Jakmile se ulička zaplnila, Gray mávl, aby všichni nasedli zpátky na motorky. Řev túrovaných motorů rozehnal krávy na obě strany. Seichan je ještě pobídla vypálením několika střel do kovové střechy. Ohlušující rachot odvedl svou práci.

Panikařící krávy se s hlasitým bučením začaly tlačit k oběma východům a vrážely do sebe.

Gray se svou skupinou následoval zvířata vybíhající zadním východem. Jeli potmě, se zhasnutými světly, maskovaní splašeným dobytkem.

Prchající krávy posádku vrtulníku očividně překvapily – vrtulník přelétal z jedné strany budovy na druhou. Severokorejci zjevně netušili, co by měli dělat.

Tři motorky, skryté uprostřed panujícího zmatku, vyrazily do noci. Vrtulník se ještě chvíli vznášel na opačné straně dojírny, ale už se vracel a pokoušel se je najít pátracím reflektorem.

Gray se pustil jedním směrem a Čuang druhým. Matka i dcera téměř bez zpomalení seskočily a otevřely vrata větších výběhů po obou stranách.

Úprk dojnic polekal stáda ve výbězích dost na to, aby zvířata znepokojeně bučela a přešlapovala. Narůstající strach se mezi zvířaty šířil jako stepní požár.

Otevřením vrat se přetlak namačkaných krav rázem uvolnil. Nejbližší dobytčata vyrazila na svobodu, následovaná dalšími – zvířata reagovala doslova jako stádo.

Během několika vteřin se mírný proud zvířat změnil v povodeň.

Kowalski čekal, než se obě ženy vrátí ke svým jezdcům. Přitom držel pušku u ramene a mířil s ní k obloze.

Tepání vrtulníku zesílilo. Vzdušné víry od vrtule a hluk motoru ještě umocňovaly paniku zvířat, kterým na klidu nepřidávala ani oslnivá záře pátracího reflektoru.

Kowalski vypálil.

Nad hlavou se jim ozvalo tříštění skla a opět nastala tma.

Pilot vrtulníku překvapeně strhl stroj ke straně.

Všechny tři motocykly se zhasnutými světly vyjely mezi prchajícím dobytkem na volné pole směrem ke vzdáleným stromům.

Gray se snažil do nikoho nevrážet, ale skot mu tuto zdvořilost neoplácel. V krátké době Gray inkasoval několik drcnutí i plesknutí ocasem; naštěstí se mu podařilo udržet rovnováhu i směr.

Zbývající motorky se držely těsně za ním.

Vrtulník pořád kroužil nad dojírnou – posádka netušila, kam zmizela jejich kořist. Nakonec pilot váhavě zamířil nad pole, po kterém se mezitím stádo rozprchlo do všech stran.

Posádka vrtulníku si stále odmítala přiznat porážku. Kulomet se probudil k životu a ve smrtících obloucích kosil zvířata, která se mu připletla do cesty.

Gray s ubohými dobytčaty soucítil, ale vzhledem k hroznému ustájení, nelidským podmínkám a známkám zanedbání to pro ně nakonec mohlo být vysvobození. Aspoň na chvíli okusila svobodu.

Když dojeli k lesu a zpomalili, Kowalski se ohlédl na ta jatka a neodpustil si vlastní hodnocení. „Mizerný parchanti.“

Unikli za vysokou cenu a Gray nehodlal nabídnutou šanci promarnit.

Ujížděli temným pobřežním lesem, dokud nenarazili na silnici a Gray je s použitím GPS neodvedl co nejrychleji k předem určeným souřadnicím. O minutu později se vyřítili na široký pás kamenité pláže.

Gray se rozhlédl na obě strany. Ploché kameny omývaly mořské vlny a z nebe je zaléval studený svit hvězd.

Vypadalo to, že je pobřeží prázdné.

„Je to fakticky správný místo?“ zeptal se Kowalski.

Gray přikývl, ale bál se, že dorazili pozdě. Zpod sedla motorky vytáhl světlici, zapálil ji a hodil na pláž.

Rozzářil se zelený oheň, jehož jiskry se odrážely ve vodní hladině.

Gray se modlil, aby si jich někdo všiml.

A taky ano.

Vpravo od nich se nad lesem vynořil severokorejský vrtulník a s hlasitým tepáním zamířil k prskajícímu ohni.

Opět se vztekle rozštěkal kulomet.

Najednou se v temnotě za zátokou zablesklo a ozval se pronikavý svist. Bok vrtulníku zasáhla raketa a s dunivým zaburácením explodovala – vrtulník se vmžiku proměnil v planoucí trosky.

Gray se mimoděk přikrčil a sledoval, jak se hořící kousky stroje řítí mezi stromy, zatímco hlavní trup těžce padá do moře.

Ještě než dozněly ozvěny výbuchu, z kouře se vynořil malý vrtulník a zastavil se nad pláží. Jednalo se o nový typ neviditelného stroje, miniaturní verzi amerického Blackhawku s hranatými rohy a plochými povrchy navrženými tak, aby mátly radar.

Výbuch nicméně nezůstane dlouho bez povšimnutí.

Vrtulník s dosud kouřícím raketometem dosedl na pobřeží a jeho dveře se otevřely.

Gray jeho přílet domluvil s Kat – neviditelný vrtulník podle plánu odstartoval z americké lodě v jihokorejských vodách a v co nejnižší letové hladině dorazil k pobřeží. Kat Graye varovala, že takovou akci lze uskutečnit jen jednou a že vyžaduje dokonalé načasování. Severokorejci se nenechají napálit dvakrát.

Všichni nastoupili a člen posádky za nimi zabouchl dveře. Stroj se bez otálení vznesl, otočil se ke Korejskému poloostrovu zády a s tichým ševelením vrtulí zamířil nad moře.

Ještě než se Gray připoutal, ohlédl se k pobřeží a v duchu hodnotil všechny boje a krveprolití. Podíval se na Kuan-jin, která se ze svého sedadla právě natahovala k Seichan.

Poprvé za několik desetiletí se matka něžně dotkla prsty dceřiny tváře.

Gray se odvrátil a zahleděl se před sebe.

Stálo to za to.

15. kapitola

18. LISTOPADU, 21.41 VÝCHODOKAZAŠSKÉHO ČASU

ARALSKÉ JEZERO, KAZACHSTÁN

Rachel si na palubě vzlétajícího Eurocopteru dělala starosti o svého strýce. Momentálně byl pohroužený do rozhovoru s Josipem, který seděl vedle něj, oba muži k sobě skláněli hlavy a něco si špitali jako nadšení školáci na výletě. Ani jeden z nich ale dávno nebyl malý kluk.

Zejména Vigor.

V jeho držení těla se objevovaly známky stáří. Rachel je viděla například v tom, že její strýc potřeboval při nastupování do vrtulníku pomocnou ruku, zatímco dřív by snadno vyskočil dovnitř. Už před touto cestou si všimla tisíce maličkostí a před pár měsíci je dokonce okomentovala, ale strýc mávl nad jejími obavami rukou a únavu vysvětloval tím, že hnije za stolem, místo aby pracoval v terénu. Rachel mu navrhovala, aby víc odpočíval a předal část svých povinností ve Vatikánu někomu jinému, ale bylo to jako žádat nákladní vlak řítící se plnou parou vpřed, aby zpomalil.

Během této výpravy se Racheliny starosti prohloubily. V posledních měsících nevídala svého strýce tak často, jak by si přála – setkávala se s ním jen při příležitostných rodinných večeřích nebo o svátcích. Poté, co s ním strávila uplynulých dvacet čtyři hodin, se nicméně obávala, že nejde jen o věk. Už v univerzitní pracovně jí neušly tmavé kruhy pod strýcovýma očima. Teď viděla, že i hůř dýchá a občas se chytá za levý bok. Kdykoliv ji ale přistihl, jak ho sleduje, rychle zase ruku spustil.

Něco jí tajil.

A to ji děsilo víc než konec světa.

Od smrti jejího otce při automobilové nehodě to prázdné místo v Rachelině životě vyplnil Vigor. Staral se o ni, chápal její bolest a pomáhal jí překonat těžké životní období. Bral ji do římských muzeí, jezdil s ní na výlety do Florencie a potápěl se s ní na Kapri. Učil ji, ať v životě následuje hlas svého srdce a jako žena se nespokojuje s ničím menším. Vštípil jí úctu a lásku k historii a umění, které v mramoru a žule, v oleji a na plátnech nebo ve skle a bronzu uchovávalo největší vzepětí lidského ducha.

Nemohla ho tedy přestat ochraňovat. V Římě by ho nejradši někam zavřela a bránila ho před jakoukoliv újmou, třeba i proti jeho vůli. Když ale viděla, jak se teď Vigor nadšeně usmívá, pochopila, že se mýlila. Netušila, kolik let s ním jí ještě zbývá, ale chápala, že nastal čas, aby naopak pomáhala ona jemu a dodávala mu sílu.

Otevřel jí svět – a ona ho před ním nikdy nemůže zavřít.

Rozhlédla se po pusté krajině pod vrtulníkem. Zrezivělou loď nechali za zády a zamířili k severu, do ještě pustší a bezútěšnější oblasti. Měsíční svit měnil spečené solné plochy v pláty stříbra narušované kameny, chátrajícími vraky dalších lodí a občasnými křídovými pahorky.

Představila si, jak proláklinu pod ní znovu vyplňuje voda a z pahorků se opět stávají ostrovy. Letěli k jednomu z těchto pahorků přibližně čtyřicet kilometrů na severovýchodě, k osamělému atolu v oceánu suché soli a prachu – podle mapy nakreslené na jazyku mrtvého dobyvatele.

Nedokázala si pomoct – přenesla se na ni část strýcova vzrušení. Co mohou objevit? Ostatní vypadali podobně nadšeně, dokonce i zprvu nespokojená Jada Shawová. Seděla u okna s Duncanem, novým agentem Sigmy. Oba byli zhruba ve stejném věku a z očí jim vyzařovala dychtivost.

Monk zachytil Rachelin pohled a usmál se, jako kdyby říkal: vzpomínáte, když jsme byli tak mladí? Doma na něj čekaly dvě holčičky a milující manželka a Monk hrdě vystavoval svoje jizvy. I protéza ruky pro něj byla odznakem cti.

Rachel se opřela. Byla ráda, že má kolem sebe společnost včetně mladého Sanžara, který stále držel na zápěstí sokola. V opeření dravce převažovala stříbřitě bílá barva, podmalovaná černými a břidlicově šedými proužky.

Sanžar si všiml, že se na něj Rachel dívá, a usmál se na ni.

„Co je to za druh?“ zeptala se.

Sanžar se narovnal – její zájem mu udělal radost. „Raroh lovecký. Falco rusticolus. Jeden z největších sokolů.“

„Je nádherný.“

Sanžarův úsměv se rozšířil, až se mu v ústech zablýskaly bílé zuby. „Ať to Heru radši neslyší. Už tak si o sobě moc myslí.“

„A sedí tak klidně.“

Sanžar přejel prstem po sokolí čepičce ozdobené střapci. „Ptáci se nehýbají, když nevidí. Sokol se zakrytýma očima důvěřuje svému pánovi. V minulosti je aristokrati nosili přímo na panovnický dvůr, na bankety a dokonce s nimi jezdili i na koních.“

„A teď s nimi létají ve vrtulnících.“

„Všichni se musíme přizpůsobovat modernímu světu. Sokolnictví ale sahá až do dob Čingischána. Mongolští bojovníci s nimi lovili lišky a někdy dokonce i vlky.“

„Vlky? Opravdu? Tak velká zvířata?“

Sanžar přikývl. „Nejen vlky, ale i lidi. Čingisovi osobní strážci byli sokolníci.“

„V tom případě udržujete významnou tradici, Sanžare, když se zajímáte o Čingise ještě dnes.“

„Ano, já i můj bratranec,“ kývl na Arslana usazeného v další řadě, „jsme velice hrdí na svého slavného předka.“

Jejich rozhovor přerušil pilot. „Lidičky, za minutu dorazíme na místo. Chcete, abych přistál, nebo mám napřed zakroužit kolem, abychom se rozhlédli ze vzduchu?“

Vigor se předklonil. „Nejdřív ten pahorek obleťte, prosím. Pohled z ptačí perspektivy se nám může hodit.“

Všichni se otočili k oknům. Vrtulník prolétal nad Aralkumskou pouští a slanisko se tu třpytilo ještě oslnivěji. Z vyschlé krusty se před nimi tyčil temný pahorek ošlehaný větrem, s příkrými svahy a oblým vrcholem. Trochu připomínal loď na kamenné vlně.

Vrtulník ho dvakrát obletěl, ale nikdo si nevšiml ničeho pozoruhodného.

„Budeme muset přistát a pokračovat v průzkumu pěšky,“ usoudil Josip.

Monk zavolal na pilota: „Vysaďte nás co nejblíž u toho kopce!“

Pilot zkušeně navedl stroj na přistání a dosedl s ním deset metrů od závětrné strany pahorku. Bylo vidět, že má plné ruce práce s řízením.

„Vítr sílí,“ varoval je. „Zřejmě se blíží změna tlaku.“

Jakmile se otevřely dveře, Rachel poznala, že si pilot nevymýšlí. Teplota o několik stupňů klesla a i v závětří za skalnatou masou Rachel cítila, jak se do ní opírá ledový vítr.

Všichni vystoupili.

Pod podrážkami jim křupala sůl. Okolí nabízelo zvláštní pohled jako z jiné planety – vypadalo to, jako kdyby někdo po tvrdé neprostupné hornině rozhrnul silnou vrstvu hranolků. Rachel se k nim sklonila a uvědomila si, že jde o pravidelné krystaly soli, široké jako prst a se špičatými konci.

Josip si této geologické zvláštnosti nevšímal a hleděl k vrcholu kopce. Stáli pod strmými útesy, jejichž části se však rozdrolily do písečných a kamenných výsep.

„Nejdřív bychom ho měli obejít,“ navrhl poté, co si rozdali baterky.

Vigor přikývl, ačkoliv už si zase držel dlaň na boku.

Rachel k němu přistoupila a nabídla mu, ať se opře o její rameno. „Pojď, starče, když už jsi mě dotáhl až sem…“

Dobrosrdečně se zamračil, ale její nabídku přijal. Společně vykročili přes pole solných krystalů. Vigor se o ni opíral zhruba deset minut, než si připadal dost silný, aby pokračoval sám. Rachel se ho chtěla na jeho slabost vyptat podrobněji, ale rozhodla se, že počká, až strýc bude připravený a přijde za ní sám.

Přiblížil se k nim i Monk, který si Vigorových potíží všiml taky. Na čele se mu rýsovaly ustarané vrásky, díky svému neomylnému citu pro atmosféru nicméně zůstal zticha. Nebo přinejmenším nemluvil o Vigorovi.

Rozhlédl se po ostrých krystalech. „Vypadá to, že tady nikdo dlouho nebyl.“

Rachel si uvědomila, že Monk má pravdu. „Nejsou tu žádné stopy.“

Krystaly vypadaly křehce a narůstaly patrně roky. Kdyby sem někdo zavítal, určitě by za sebou nechal stopy rozdrcené soli.

Jen co vyšli z ochrany bývalého ostrova, obul se do nich ostrý vítr, který je šlehal zrnky písku a nechával po sobě na jazyku hořkou pachuť.

Sanžar měl co dělat, aby udržel sokola na zápěstí. Nakonec mu sejmul čepičku a vyhodil ho do větru, aby si pták protáhl křídla a trochu se zbavil úzkosti. Dravec zavřeštěl do noci a na měsíčním světle se zaleskla jeho stříbřitá pera.

Sanžarův bratranec ukázal k obzoru. Dělicí čára mezi solnou plochou a hvězdnatým nebem ztratila na ostrosti.

„Blíží se bouře,“ varoval je Arslan.

„Černý blizard,“ upřesnil Sanžar.

Rachel si zaclonila oči před větrem a zahleděla se na vzdouvající se stěnu písku, soli a prachu. Vzpomněla si na strýcova slova o toxicitě takových mračen.

„Neměli bychom být tady, až sem dorazí,“ dodal Arslan.

Nikdo se s ním nehádal.

Za chvíli už si zakrývali dolní poloviny obličejů šátky, které jim rozdal Sanžar. Taková prevence proti větrům vanoucím po dně vyschlého jezera tu zjevně byla běžná. Štiplavý prach a studený vichr nemilosrdně bičovaly každý odhalený centimetr kůže.

Vítr je taky nutil k tomu, aby se drželi co nejblíž u pahorku. Postupovali v řadě za sebou a s rozsvícenými baterkami vešli do úzké průrvy mezi pahorkem a rozeklanými skalami, které možná u ostrova tvořily dávné útesy.

Zepředu k nim dolehl výkřik.

Všichni přidali do kroku a shromáždili se kolem Josipa, který si svítil baterkou k nohám. Úpatí skály narušovala velká puklina, Rachel ale nechápala, co kněze tak rozrušilo.

„Nepřipomíná vám to koňskou hlavu?“ Kuželem světla ukazoval jednotlivé prvky. „Zvednutý nos, dozadu stažené uši, napnutý krk.“

Rachel o krok ustoupila a uvědomila si, že se Josip nemýlí. Opravdu to vypadalo jako postava koně, který se topí v sypkém písku a snaží se držet hlavu co nejvýš, aby mohl dýchat.

„Equus,“ vydechl Vigor. „Jak stálo na tom tetování.“

Josip s planoucíma očima přikývl.

Monk si klekl k ústí pukliny a posvítil si dovnitř. „Zdá se, že je dost široká, aby se dalo vlézt dovnitř.“

„Je to chodba?“ zeptala se Jada.

Duncan zvedl oči ke skále nad nimi. „Pokud ano, kdysi byla pod vodou,“ poznamenal. „Než jezero vyschlo, hladina dosahovala nad vchod.“

Josip se podíval na Vigora. „Jako na Tise v Maďarsku. Říční hrobka se objevila jen během sucha.“

„Tak na co čekáme?“ zeptal se Monk.

Sklonil hlavu a vstoupil do pukliny jako první, pro případ, že by uvnitř čekalo nějaké nebezpečí. Ostatní ho rychle následovali.

Vigor se ohlédl na Rachel a zazubil se. Těšil se, až tu chodbu prozkoumá.

Pro takové věci žil.

Rachel se modlila, aby ho jeho vášeň zároveň nezabila.

22.37

Vigor lezl po čtyřech za Josipem.

Chodba byla prostornější, než očekával, ale pomáhalo, že Monk umělou rukou s robotickou silou odstraňoval všechny překážky: sesuté kameny, nánosy písku a vrstvy soli. Představoval živoucí vrtnou soupravu, která se zakusovala stále hlouběji do bývalého ostrova.

„Vypadá to, že chodba ústí do nějakého většího prostoru,“ zavolal na ně Monk zepředu.

O chvíli později se ukázalo, že měl pravdu.

Monkův kužel světla zmizel a zanechal po sobě jen matnou záři. Jako další na konec chodby dorazil Josip. Vigorův přítel se zvedl na nohy, viditelně ztuhl a šokovaně se odpotácel ke straně.

Vigor s bušícím srdcem dolezl za ním a vstal.

Ohromeně zvedl baterku a rozhlédl se po osvětlené prostoře.

Před nimi se rozkládala obrovská jeskyně, s povrchy pokrytými vrstvou soli. Z klenutého bílého stropu visely třpytivé solné stalaktity a proti nim se jako matné tesáky zvedaly stalagmity. Na několika místech se krápníky spojovaly do sloupů od země po strop. Vše pokrývaly stříbřitě bílé krystaly.

I ostatní se po jeskyni rozhlíželi s neskrývaným údivem.

Duncan, který se objevil jako poslední, přidal svoje hodnocení: „No to mě podržte…“

Josip ho nenechal domluvit. „Tahle jeskyně byla taky určitě pod vodou. Když jezero ustoupilo, nechalo za sebou jenom sůl.“

„A doufejme, že i ještě něco navíc,“ dodal Vigor a ukázal přes místnost. „Musíme se poohlédnout po dalších Čingisových relikviích.“

Rozdělili se a opatrně vykročili. Nechodilo se tu snadno, protože skálu pod jejich nohama pokrývala stejně silná vrstva prstovitých hranolů, jaké viděli venku, jenže tady některé dosahovaly tloušťky lidského stehna a opile se opíraly jeden o druhý jako vyvrácený solný les.

Od stěn se ozvěnou odráželo křupání krystalků a slaný vzduch je štípal do očí.

Jada si šeptala s Duncanem, ale vzhledem k akustice jeskyně její hlas doléhal ke všem. „Hladina tu musela klesat a stoupat celá staletí, aby se tady nahromadilo tolik soli.“

„A každoroční deště přidávaly další,“ řekl Duncan. „Vyplavovaly sem sůl z hornin nad stropem.“

Jada zvedla hlavu. „V Čingisově době asi nebyla jeskyně úplně zatopená, ale dalo se sem dostat jedině tak, že někdo proplaval podvodním tunelem.“

Nejspíš se nemýlila.

Vigor si najednou pomyslel, že archeologie je možná sportem pro mladé, a unaveně se opřel o pilířovitý krystal široký jako sloup telefonního vedení – věřil, že je dostatečně pevný, aby ho udržel, krystal se mu však křehce zlomil pod rukou.

Monk a Rachel se naštěstí drželi hned u něj, takže ho stačili zachytit a ochránit před sprškou krystalů a větších kusů soli.

„Opatrně, strýčku,“ řekla Rachel, pomohla mu, aby se narovnal, a smetla mu z ramen třpytivý prach.

„Podívejte,“ ukázal Monk k rozeklané základně zlomeného sloupu.

Vigor se otočil a posvítil baterkou do středu průsvitného pilíře. Něco odráželo světelné paprsky ještě jasněji.

„Pojďte sem!“ zavolal na zbytek skupiny.

Ostatní se shromáždili kolem a namířili baterky stejným směrem, aby pomohli odhalit, co se v soli skrývá.

Josip si klekl na koleno. „Vypadá to na kamenný piedestal s nějakou schránkou.“

Užasle se podíval na svého přítele a v obličeji se mu zračil údiv.

„Jako v popisu Attilovy hrobky od toho uherského biskupa!“ vykřikl Vigor. „To je určitě ono.“

Josip si stoupl. „Musíme odstranit tu sůl!“

Přistoupil k nim Arslan s brašnou nářadí. Kladivy, dláty a štětečky spolu s Josipem odloupali silnou základnu sloupu.

Odhalená schránka byla docela velká, přibližně třicet centimetrů vysoká a dvakrát tak dlouhá.

Josip smetl z černého povrchu solné krystaly. Dláto z ní na několika místech odškráblo tenkou vrstvičku a Josip jeden škrábanec energicky rozšířil nehtem. „Zdá se, že pod tím matným povrchem je ze stříbra.“

Vigor se sklonil k němu, zatímco Arslan očišťoval spodní polovinu schránky. „Myslím, že máš pravdu. A tady vzadu jsou panty.“

Zakrátko osvobodili ze solného vězení celou schránku a ta se s posledním úderem kladiva na podstavci pohnula.

Arslan ustoupil – jeho práce skončila.

Vigor mávl na Josipa. „Otevři ji ty. Zasloužíš si to.“

Jeho přítel mu vděčně stiskl paži. Očekáváním doslova oněměl a prsty na Vigorově paži se mu slabě chvěly.

Oběma rukama popadl víko, jehož panty, zrezivělé působením soli, hlasitě zavrzaly. Při zvedání víka se zároveň vyklopila přední stěna, připojená ke dnu dalšími panty.

Rachel couvla a zakryla si dlaní ústa. „Panebože…“

23.02

Když Vigorova neteř ucouvla, Duncanovi se otevřel ničím nerušený výhled na obsah schránky.

Byla v něm miniaturní loď s nápadným kýlem, vybouleným čelenem a s boky z řezbářsky zdobených prken. Na dvou stěžních visely čtvercové plachty, obě mírně žebrované jako zatažené žaluzie.

„Vypadá to jako džunka z dynastie Sung,“ řekl Vigor. „Ve středověku takové lodě pluly po všech čínských mořích a řekách.“

Rachel zavrtěla hlavou. „Ale tuhle někdo vyrobil z žeber a obratlů. Plachty jsou z vyschlé lidské kůže.“

Duncan přistoupil blíž a musel uznat, že se Rachel nemýlí. Zahnutá prkna lodních boků byla ve skutečnosti žebra. Vyboulenina na čelenu obratel. Nepochyboval ani o Rachelině odhadu, že plachty jsou z lidské kůže.

„Další část Čingise,“ poznamenal Monk.

„Můžeme si tím být jistí?“ zeptala se Rachel.

„Pošlu vzorek do genetické laboratoře v Římě,“ nabídl Vigor. „Během dne budeme znát výsledek.“

Jada dloubla do Duncana. „Nebo to zjistíme hned,“ řekla.

Všichni se na něj podívali.

Pochopil. „Má pravdu.“ Zvedl ruce a zahýbal prsty. „Poznám, jestli tyhle tkáně pocházejí ze stejného těla.“

Ostatní mu uvolnili cestu a Duncan přiložil špičky prstů k oblým bokům lodi. Okamžitě zaznamenal stejný tlak, stejnou jedinečnou energii jako u minulých relikvií. Přísahal by, že vnímá i její barvu. Tak lidé jako on vysvětlovali nepatrné variace elektrického pole, na jejichž popis neexistovaly přiměřené termíny.

Jako kdyby se někdo snažil vysvětlit slepci, co je to modrá barva.

Jenže v tomto případě, kdyby měl pro energetické pole vybrat nějakou barvu, jednalo by se o černou.

Ustoupil a oklepal mravenčení z prstů. Zhluboka se nadechl.

„Rozhodně je to ze stejné osoby,“ řekl nakonec.

Než kdokoliv stačil zareagovat, ozvalo se pronikavé zavřeštění, při kterém všichni nadskočili. Chodbou přiletěl Sanžarův sokol a vznesl se vysoko ke stropu jeskyně. Sanžar pozvedl paži a dravec mu na ní přistál. Chvíli ještě oddechoval otevřeným zobákem.

„Ta bouře už je určitě tady,“ usoudil Sanžar a smetl sokolovi prach z per. „Měli bychom vyrazit.“

Ostře zapraskala vysílačka a Monk si promluvil s pilotem, který mu Sanžarův odhad potvrdil.

„Musíme pryč.“ Monk kývl na Duncana a ukázal na schránku. „Zavři to a půjdeme.“

Duncan s Josipovou a Vigorovou pomocí zavřel zkorodovanou schránku a zvedl ji. Byla zatraceně těžká. Jestli byla opravdu celá ze stříbra, musela stát jmění.

Monk mu ji pomohl odtáhnout chodbou. Jakmile se vynořili venku, Duncan pochopil náhlou touhu sokola připojit se ke svému pánovi. Hvězdnaté nebe zmizelo a nad hlavami se jim vzdouvala černá mračna. Do skal narážela písečná zrnka hnaná větrem. Obloha na západě vypadala ještě hrozivěji.

Vraceli se ve svých šlépějích a všichni se za chůze natáčeli k vichru zády. Viditelnost nestála za nic. Duncan nesl pod jednou paží schránku a druhou rukou držel Jadu. Monk a Rachel před ním pomáhali Vigorovi, zatímco Arslan se Sanžarem podpírali Josipa.

Konečně se ocitli v závětří, mimo přímý nápor bouře. Jakmile si jich pilot všiml, vyskočil z vrtulníku, otevřel jim dveře a zamával na ně, aby si pospíšili.

Ne že by kdokoliv z nich potřeboval pobízet.

Doběhli k vrtulníku a nastoupili. Pilot vzlétl ještě před tím, než se všichni stačili připoutat.

Jen co se odlepili od země, otočili se a vyrazili nízko nad solnou plání. Pilot se co nejdéle držel v závětří vysokého pahorku, ale nakonec vystoupal výš a rozletěl se maximální rychlostí od bouře, s větrem v zádech. Celý stroj se zmítal a chvěl, jako kdyby chtěl vyzkoušet pevnost jejich bezpečnostních pásů.

Několik dlouhých minut nikdo nemluvil a všichni tajili dech.

Pak se let stroje vyrovnal – unikli z dosahu bouře.

„Odtud už by to měla být pohoda,“ poznamenal pilot, ačkoliv z jeho lehce rozechvělého hlasu bylo znát, že unikli těsněji, než se Duncanovi líbilo.

Hnali se nocí a nad hlavou jim opět zářily hvězdy.

Duncan nakonec dlouze, roztřeseně vydechl. „Ale že jsme si užili švandy.“

Jada na něj zděšeně vykulila oči.

23.33

Během zpáteční cesty si Vigor zkoumavě prohlížel zkorodovanou stříbrnou schránku. Spočívala na sedadle vedle Duncana, který na ní držel položenou dlaň.

Vigor si znovu vybavil její obsah, ale nebyl jediný, kdo na něj nepřestával myslet.

„V té lodi musí být nějaké vodítko,“ řekl Josip. „Nějaký pokyn, kam se máme vydat dál.“

Vigor si představil sešité oko na obalu knihy a tajemství, jež ukrývalo. „Asi ano. Jakmile se vrátíme do tvé knihovny, zjistíme víc.“

Josip postřehl nedostatek nadšení v jeho hlase. „Co se děje?“

Vigor mávl rukou. „Jenom jsem unavený,“ zalhal.

„Zajímalo by mě, kolik skrýší s Čingisovými ostatky celkem existuje,“ pokračoval Josip. „Na kolik kousků velkého chána vlastně rozdělili?“

Vigor se na sedadle zavrtěl. Překvapilo ho, že to Josipovi ještě nedošlo. „Zbývá jediná.“

Josip se na něj zamračil. „Jak to víš…?“

Najednou mu v očích zablesklo porozumění. Poklepal Vigora po koleni. „Tvoje tělo je možná unavené, příteli, ale tvoje mysl ne.“

Monk, který seděl proti nim, se pohnul. Zjevně poslouchal, o čem si povídají. „Co kdybyste to vysvětlili těm z nás, kteří jsou unavení tělesně i duševně?“

Vigor se na něj přátelsky usmál. „Schránka, kterou jsme našli, je ze stříbra.“ Kývl na sedadlo vedle Duncana. „A schránka z Attilovy hrobky byla podle popisu toho uherského biskupa železná.“

Josip se vzrušeně narovnal. „Což znamená, že ta poslední, která obsahuje největší poklad ze všech, bude zlatá.“

Monk už to pochopil. „Jako u relikviáře svatého Tomáše. Železo, stříbro, zlato.“

Vigor přikývl. „Od ztracené Čingischánovy hrobky nás dělí jediný krok.“

Duncan pohladil schránku dlaní. „Jestli ovšem vyřešíte hádanku téhle kostěné lodi.“

Vigor si povzdychl. Modlil se, aby mu Bůh dal dost sil na zvládnutí této výzvy.

Ještě aspoň chvilku…

Pilot se na ně obrátil s dobrou zprávou. „Jsme zpátky, lidičky. Ale budeme se muset pořádně opevnit. To počasí, které nás čeká, nebude nic pro lidi ani zvířata.“

Vigor se ohlédl k bouři na obzoru. Černý blizard se podle všeho nevzdával a hnal se k nim plnou silou.

Pilot rychle klesl ke zrezivělému lodnímu vraku. Obří plavidlo zjevně v minulosti přečkalo podobné bouře a vrtulník u něj najde útočiště.

Vigor se ulehčeně opřel.

Dole bychom měli být v bezpečí.

16. kapitola

19. LISTOPADU, 2.44 KOREJSKÉHO ČASU

U POBŘEŽÍ JIŽNÍ KOREJE

Seichan stála u zábradlí na palubě amerického plavidla Benfold, které sloužilo k sestřelování řízených raket. Na sobě měla vypůjčenou sportovní bundu s kožešinou lemovanou kapucí, kterou ale nechávala spuštěnou na zádech. Už nemohla vydržet v uzavřeném prostoru se stísněnými chodbami, namačkanými těly a kajutami bez oken, vymalovanými pořád stejnými monotónními barvami.

Potřebovala na čerstvý vzduch, a tak vystoupala na palubu.

Noc byla štiplavě studená a hvězdy ostré jako diamanty; i kometa připomínala kus ledu tažený po nebi.

Loď plula jihokorejskými vodami k jihu. Pchjongjang zatím nevyhlásil poplach. Severokorejští představitelé se patrně příliš styděli, než aby připustili, jak kolosálně selhali. I tak unikli jen o fous. Graye právě ošetřovali lodní zdravotníci.

Seichan si znovu vzpomněla na to, jak vypálila z pistole, na základě čirého instinktu, s jedinou myšlenkou: přežít. Chtěla jen tu motorku. Přesto…

Málem jsem ho zabila.

Za Seichan se s klapnutím otevřel poklop. Zavřela oči – nestála o žádné vyrušování. Přiblížily se kroky a k zábradlí vedle ní přistoupila postava vonící po jasmínu. Seichan se bála, že jestli se tomu nebude bránit, uvrhne ji tato vůně hlouběji do minulosti. I teď se jí v mysli vynořil obraz fialově kvetoucí révy na slunci, s roji břichatých včel.

Silou vůle ho odsunula do pozadí.

„Čch’,“ oslovila ji její matka starým jménem – s tímto slovem se pojilo neuvěřitelně mnoho významů a tíhy na tak krátké vydechnutí.

„Dávám přednost Seichan,“ odpověděla Seichan a otevřela oči. „Tou jsem byla mnohem déle.“

Zábradlí vedle ní sevřely štíhlé ruce. Nedotkly se jejích, ale byly dost blízko, aby z nich Seichan za chladné noci cítila teplo. Přesto mezi nimi zůstával široký příkop.

Seichan si představovala setkání s matkou tisíci způsoby, ale nikdy si v nich nebyly tak cizí. Cestou sem si prohlížela matčiny rysy. Mohla se dotknout a ukázat na ty, které jí byly bolestně povědomé: klenuté obočí, křivka dolního rtu, tvar očí. Zároveň však šlo o obličej cizího člověka. Ne kvůli té nafialovělé jizvě doplněné o tetování, ale z nějakého hlubšího důvodu.

Naposled se Seichan dívala na matku jako devítiletá. Teď ji viděla jako dospělá, o dvacet let starší osoba. Už nebyla dítětem. A její matka nebyla tehdejší mladou ženou.

„Musím brzy odjet,“ řekla Kuan-jin.

Seichan se zhluboka nadechla a zamyslela se nad tím, co po těch slovech cítí. Do očí jí málem vhrkly slzy, ale jen proto, že necítila vůbec nic, a to ji ničilo.

„Mám svoje závazky,“ vysvětlila Kuan-jin. „Řada lidí je pořád v nebezpečí a potřebují mou pomoc. Nemůžu je opustit.“

Seichan potlačila hořký smích nad ironií takového prohlášení.

Její matka ho zřejmě stejně vycítila.

„Hledala jsem tě,“ pronesla po dlouhé odmlce tiše.

„Já vím.“ Seichan totéž říkal i Gray.

„Řekli mi, že jsi mrtvá, ale stejně jsem tě hledala, dokud mi to nezačalo působit takovou bolest, že už jsem nemohla pokračovat.“

Seichan nezvedala oči od vlastních rukou. Překvapilo ji, jak bílé má klouby prstů.

„Pojď se mnou,“ požádala ji matka.

Seichan mlčela – příliš dlouho.

„Nemůžeš, viď?“ zašeptala Kuan-jin.

„Já mám taky svoje závazky.“

Ticho se protahovalo, významnější než jejich slova.

„Slyšela jsem, že taky brzy vyrazí. Takže pojedeš s ním?“

Seichan se neobtěžovala odpovědět.

Ještě dlouho stály vedle sebe. Obě toho měly tolik na srdci, ale tak málo na jazyku. Co jiného mohly dělat? Porovnávat si jizvy, vyprávět si historky o hrůzách a krveprolití, o tom, co musely dělat, aby přežily? Nakonec tedy neříkaly nic.

Kuan-jin spustila ruce ze zábradlí a s posledním zašeptáním se odvrátila. „Ztratila jsem tě navždy, moje maličká Čch’? Opravdu jsem tě nikdy nenašla?“

Potom odešla a nechala po sobě jen slabou vůni jasmínu.

3.14

Gray se opíral o konferenční stůl, příliš unavený, než aby důvěřoval vlastním nohám, že ho unesou. Zásluhou kapitána měl spolu s Kowalským k dispozici celou důstojnickou jídelnu. Posádka jim uvařila kávu a přinesla jim míchaná vejce se slaninou.

Nestávalo se každý den, aby dva američtí vojáci unikli ze Severní Koreje.

Po vyčištění, ošetření a obvázání zraněného ramene se Gray cítil mnohem líp. Pomohla mu i kalná káva.

Kowalski seděl na vedlejší židli, nohy měl položené na stole a na břicho si položil talíř se slaninou. Zazíval, až mu prasklo v čelisti.

Konečně se před Grayem rozzářil velký LCD monitor. Vysílání procházelo přísně tajnými kanály, které zajišťovaly, aby se Gray teď mohl dívat přímo do komunikačního centra velitelství Sigmy v D. C.

Proti němu seděl ředitel, vedle něhož Kat horlivě ťukala do klávesnice počítače. To ona zařídila tenhle soukromý videohovor.

Painter mu kývl na pozdrav. „Jak se držíte, veliteli Pierci?“

„Už jsem zažil lepší dny.“

A taky horší.

Přes všechny potíže se jim podařilo zachránit Seichan a unikli živí a zdraví – no dobře, ne úplně zdraví, ale skoro ano.

„Vím, že jste prošli peklem,“ řekl Painter, „ale potřebujeme, abyste se hned pustili do další akce, jestli můžete.“

„V Mongolsku,“ doplnil Gray.

Kat ho předem informovala a sdělila mu základní údaje o zříceném satelitu.

„Chci slyšet upřímnou odpověď,“ dodal Painter. „Jste s Kowalským dost fit, abyste pokračovali?“

Gray se ohlédl na Kowalského, který jen pokrčil rameny a vzal si další plátek slaniny.

„Myslím, že obrat dost fit nás popisuje docela přesně,“ odpověděl Gray. „Pokud se cestou trochu vyspíme, budeme na tom ještě líp.“

„Dobře. V tom případě jsem vám chtěl ukázat tohle.“ Painter kývl na Kat.

Kat se otočila ke kameře, aniž by přestala aspoň jednou rukou ťukat do klávesnice. „Spojím vás s poručíkem Joshem Leblangem ze stanice McMurdo.“

„V Antarktidě?“

„Správně. Je s průzkumným týmem zhruba sto kilometrů od základny na Rossově ledovém šelfu.“ Kat stiskla posledních několik kláves a promluvila do mikrofonu u své židle. „Poručíku Leblangu, ukážete nám, co jste našli? Popíšete nám, co jste viděli?“

Ke Grayovi se z praskání statické elektřiny donesla kladná odpověď.

Obraz se vyjasnil a objevil se obličej mladíka ve vojenské bundě. Kapuci měl spuštěnou na záda a zřejmě si užíval jasné ráno antarktického léta. Krátké tmavé vlasy mu zakrývala vlněná čepice a líce měl zčervenalé mrazem nebo možná vzrušením.

Podle rozechvělého obrazu to vypadalo, že ho někdo filmuje ručně drženou kamerou. Leblang stoupal do svahu otočený zády k němu.

„Přibližně před dvěma hodinami jsme viděli, jak nad základnou McMurdo proletělo pět obrovských ohnivých koulí. Nejdřív jsme si mysleli, že jde o raketový útok. Aerodynamické třesky jeden po druhém způsobily v celé základně paniku. Moje skupina byla vyslána na průzkum a tohle jsme našli.“

Dospěl k vrcholu hřebene a stoupl si stranou, ale kameraman kráčel dál. Obraz se divoce houpal. Když se konečně ustálil, naskytl se jim pohled na pekelnou krajinu.

Na planině před nimi narušovaly modrý led rozsáhlé krátery, po okrajích zčernalé, z nichž se valila pára. Gray si představil, jak meteority prorážejí ledový krunýř a rozpouštějí se v moři tři sta metrů pod povrchem. Všiml si postaviček připomínajících malé černé mravence, které se pohybovaly po ledu. Patrně Leblangův tým. Vojáci sloužili jako měřítko, vedle kterého bylo možné docenit velikost kouřících kráterů.

Z reproduktorů zaznělo jakési burácení.

Gray nejprve zdroj zvuku nepoznal, ale vzápětí následoval ohlušující praskot. Po sněhovém poli se mezi jednotlivými krátery rychle šířily pukliny, které vymršťovaly vysoko do vzduchu kusy ledu.

Leblang mimo záběr hlasitě zaklel. Vzápětí se objevil, jak sbíhá ze svahu ke svým ohroženým mužům. Kameraman odhodil kameru a rozběhl se za ním. Kamera přistála na sněhu částečně na boku, ale nepřestávala natáčet a dál nabízela pokřivený výhled na chaos dole.

Pukliny se rozšiřovaly a trhaly planinu na kusy.

Vojáci prchali všemi směry. K mikrofonu kamery dolehly vzdálené výkřiky.

Gray viděl, jak se dva muži propadají do ledové propasti, která se pod nimi otevřela. Od hlavního šelfu se pomalu odloupla obrovská kra, další puklina se přiblížila až ke kameře a vyslala spršku ledových úlomků přímo proti čočce. Obraz zčernal.

Kowalski, sám bývalý příslušník vojenského námořnictva, se zaťatými pěstmi bezmocně stál vedle Graye. Nemohli nic dělat.

Vzápětí se znovu objevil Painter, se zarudlým obličejem a napjatým výrazem. Skláněl se vedle Kat a právě říkal: „… stanici McMurdo. Spusťte poplach. Řekněte jim, ať tam okamžitě pošlou vrtulníky.“

Gray tiše čekal, až Painter s Kat vyřídí naléhavé záležitosti.

Nakonec se Painter opět otočil ke Grayovi. „Teď už chápete, čemu možná čelíme.“

„Jak to myslíte?“

„Krátce před tím, než se s námi spojil Leblang z Antarktidy, technici v SMC potvrdili dohady, že zkázu, kterou zaznamenala padající družice, způsobilo meteorické bombardování podél východního pobřeží.“

Gray si vybavil destrukci, kterou viděl před chvílí, a představil si, co by se stalo, kdyby roj takových meteoritů zasáhl hustě obydlenou oblast.

„Technici odhadují, že Antarktidu zasáhly superbolidy o průměru sedmnácti až dvaceti metrů. Při dopadu každého z nich se uvolnila energie odpovídající osmi atomovým bombám.“

Gray polkl.

Není divu, že se šelf rozpadl na kusy.

Painter pokračoval: „Z podrobné analýzy satelitního snímku, ze které odvodili tvar výbuchů, hloubku dopadových kráterů i míru zkázy, odhadují, že v případě východního pobřeží půjde o trojnásobně velké meteory.“

Gray ztuhl. Představil si všechny své přátele a rodinu včetně kolegů na velitelství Sigmy.

„A nemusí jít jenom o východní pobřeží,“ dodal Painter. „Máme jen tenhle jediný obrázek. Nedá se říct, jestli zkáza nezasáhne podstatně širší území, možná dokonce celý svět.“

„Ani jestli k ní vůbec dojde,“ poznamenal Gray. Nadále zůstával skeptický, i když po tom, co právě viděl, nad družicovým snímkem rozhodně nehodlal mávnout rukou.

„Proto potřebujeme najít ten satelit,“ řekl Painter. „Všechny oči jsou namířené nahoru – Hubbleův teleskop, družice Swift z NASA i satelit britské Agentury pro vesmír. Sledujeme meteorický roj, který letí za kometou. Některé meteory dosahují průměru až sta metrů. Zatím podle propočtů žádný z nich neohrožuje Zemi.“

„A co ty, které právě dopadly v Antarktidě?“

„To je ten problém. Nemůžeme vidět všechno. NASA trvalo patnáct let, než zkatalogizovala necelých deset tisíc asteroidů na drahách procházejících blízko Země, což znamená, že o velké většině pořád nevíme. Vezměte si ten meteor, který vloni vybuchl nad ruským Čeljabinskem. Nikdo netušil, že se blíží. A kdyby neexplodoval v horních vrstvách atmosféry, kde tak uvolnil podstatnou část své energie, zasáhl by Rusko se silou dvaceti atomových bomb z Hirošimy.“

„Takže si nemůžeme být ničím jistí.“

Painter se ohlédl na Kat, jako kdyby se zdráhal pokračovat.

„Copak?“ zeptal se Gray.

Kat na Paintera kývla a ten si těžce povzdychl.

„Z Los Angeles přišla ještě jedna znepokojivá zpráva. Je moc brzy na definitivní závěry, ale fyzik, který úzce spolupracoval s doktorkou Jadou Shawovou, analyzoval její údaje o gravitačních anomáliích komety – anomáliích, které doktorka Shawová považovala za projev temné energie.“

„A dál?“

„Ten fyzik je přesvědčený, že s tím, jak se kometa blíží k Zemi, se anomálie zvětšují.“

„Co to znamená?“

Painter střelil pohledem po Kat. „Čekáme na odpověď. Mohlo by to být významné, nebo taky ne. Verdikt se dozvíme až po shromáždění a analýze dalších dat.“

„Jak dlouho to potrvá?“

„Nejmíň půl dne, možná déle.“

„Takže mezitím musíme najít ten satelit.“

„Možná v něm jsou odpovědi na všechno.“ Painter se mu upřeně zadíval do očí. „Jak brzy můžete vyrazit?“

„Hned. Jestli Kat zajistí transport…“

Kat se na svém křesle opřela. „Skupina velitele Pierce může přistát v Mongolsku za rozbřesku.“

„A Monkův tým?“ zeptal se Gray.

„Právě se mi ozvali z Kazachstánu,“ odpověděla Kat. „Na nějakou dobu jim start znemožní přecházející bouřková fronta, ale pokud nenastanou jiné potíže, měli by se k vám připojit v Ulánbátaru hned po ránu.“

„Tak se do toho pusťte,“ řekl Painter. „Potřebujeme na místě tolik očí, kolik to jen půjde. Je s vámi ochotná jet i Seichan?“

Cestou na videokonferenci Gray viděl, jak chodbou kráčí Kuan-jin se slzami v očích. Chystala se odletět zpátky do Hongkongu, aby pomohla s únikem těch členů triády, kteří zatím zůstávali v nebezpečí. Z jejích slz Gray dokázal uhodnout odpověď na Painterovu otázku.

„Myslím, že poletí s námi.“

„Dobře.“

Painter se rychle rozloučil – zjevně měl plno práce na několika frontách.

Gray zůstal zírat na černý monitor a znovu si vybavil zkázu v Antarktidě. Chápal naléhavost situace.

Snad se Monk nezpozdí.

17. kapitola

19. LISTOPADU, 0.17 VÝCHODOKAZAŠSKÉHO ČASU

ARALSKÉ JEZERO, KAZACHSTÁN

Rachel s ostatními odspěchala do podzemí, do chaosu království otce Josipa. I v bludištích chodeb a místností k nim doléhalo vytí větru – bouře se vrhla na opuštěnou loď nad jejich hlavami. Vichr hvízdal zrezivělým vrakem, ohýbal uvolněné plechy a rachotil rozbitým zábradlím.

Pilot nahoře zabezpečoval vrtulník před bouří – zaparkoval ho na závětrnou stranu hory zkorodované oceli a snažil se co nejlíp utěsnit a zakrýt motor i pohyblivé části stroje před poletujícím pískem a solí.

Spodní patra podzemí obývali další Josipovi zaměstnanci, kteří si podle všeho zuřícího živlu vůbec nevšímali – určitě byli zvyklí uchylovat se sem do bezpečí, kdykoliv je příroda vyhnala z povrchu. Posedávali, hráli karty nebo vykonávali různé jednoduché práce, aby si ukrátili čekání.

Rachel jejich klid trochu utěšil.

„Dáme tu schránku na stůl,“ pokynul Monk Duncanovi.

Zatímco spolu vlekli těžkou stříbrnou schránku přes místnost, Jada si vyklepávala písek z vlasů a oprašovala si šaty. Nebyla však jediná, kdo měl pocuchané peří.

Sanžar přestěhoval sokola s čepičkou na dřevěné bidélko. Heru několikrát podrážděně zamával křídly, ale ostrými drápy se nepouštěl hřadu – věděl, že nesmí létat poslepu. Jeho pán mu něco konejšivě šeptal a hladil ho po jemném krku.

Rachel, která stála vedle něj, musela obdivovat Sanžarovu šikovnost.

Její strýc byl myšlenkami jinde. Mávl na Josipa, aby se k němu připojil u stolu. „Měli bychom to co nejpodrobněji prostudovat a zjistit, kam se máme vydat dál.“

Josip přikývl, ale po obličeji se mu opět rozlil nesoustředěný výraz, jako kdyby myslel na něco jiného. Stál a zíral na vysokou knihovnu, zády ke stolu, na který právě Monk s Duncanem postavili schránku vedle ostatních relikvií.

Arslan přistoupil ke knězi, jako kdyby s ním potřeboval něco probrat, místo toho však Josipovi zaryl do boku hlaveň černé pistole a hlasitě vyštěkl: „Všichni ustupte od stolu! A ruce nad hlavu!“

Jeho čin zastihl všechny zcela nepřipravené. Nikdo se zlomek vteřiny ani nepohnul – pak do místnosti vpadli další muži s puškami nebo zahnutými meči. Zdálo se, že jde o členy skupiny kopáčů najatých Josipem.

Z chodby k nim dolehla střelba.

Rachel dokázala uhodnout, jaký osud potkal zbytek dělníků. Vybavila si výbuch na univerzitě a bombový útok v Aktau. Nepřítel byl blíž, než kdokoliv tušil.

Josip se zmateně otočil na svého předáka. „Co to má znamenat, Arslane?“

Arslan ho místo odpovědi tvrdě udeřil přes ústa, až knězi roztrhl ret. Popadl ho za paži, neurvale ho otočil a přesunul hlaveň pistole k jeho zádům.

Sanžar pokročil kupředu. „Co to děláš, bratranče?“

„Plním rozkazy Mistra Modrých vlků,“ odpověděl Arslan. „Ty bys je měl plnit taky. Přísahal jsi věrnost jako já.“

Josip se s raněným výrazem podíval na Sanžara.

Arslan kývl hlavou ke dveřím a hořce dodal: „Jdi, bratranče. Nebo se tu s nimi nech pohřbít.“

Sanžar couvl. „Souhlasil jsem s tím, že budu sledovat postup otce Josipa a podávat o něm zprávy, ale s tímhle ne. Nikdy. Je to dobrý člověk. A ti ostatní nikomu neublížili.“

„Tak si s nimi zemři,“ odsekl Arslan s jasně slyšitelným opovržením. „Vždycky jsi byl příliš slabý, Sanžare. Hlavu jsi měl v oblacích se svým sokolem. Rozmazlili tě bohatí rodiče, kteří se dívali spatra na chudší příbuzné. Nikdy jsi nebyl opravdový chánův bojovník.“

Arslan se odvrátil a vykřikl na svoje muže něco mongolsky. Čtyři z nich okamžitě přiběhli ke stolu, zvedli relikvie a vrátili se ke dveřím.

Rachel přihlížela, jak jim jejich těžce nabytý poklad proklouzává mezi prsty.

Arslan vykročil za nimi, s Josipem jako štítem i rukojmím. Zavolal na svoje muže, ať začnou zavírat těžké ocelové dveře do podzemní místnosti. Podle zrezivělých nýtů se patrně jednalo o lodní poklop.

Arslan se ještě otočil, aby svému bratranci i ostatním adresoval poslední výhrůžku. „Zatímco jste byli všichni pryč, moji bojovníci rozmístili v tomhle krysím doupěti nálože, které promění skálu v prach a způsobí zával. Těžká loď se sesune do vzniklého kráteru a stane se vaším náhrobním kamenem. Nikdo se nikdy nedozví, co se tu stalo.“

Několik mužů se drsně zachechtalo.

Ozbrojenci nepřestávali mířit puškami především na Monka a Duncana, v nichž moudře vytušili největší hrozbu pro svoje plány.

„Zabijte je,“ pokynul Arslan svým mužům v místnosti. „Pak se připojte k nám nahoře.“

Sanžar vrhl pohled na Rachel, zvedl oči ke stropu a pak jimi zakotvil na sokolovi.

Rachel trvalo zlomek vteřiny, než pochopila.

Arslanovi muži si jí víceméně nevšímali, a tak se Rachel nepozorovaně natáhla k sokolovi a strhla mu z hlavy čepičku.

Sanžar vykřikl pokyn v rodném jazyce a ukázal na Arslana. Sokol bleskurychle vystartoval a vznesl se k dřevěným trámům, které podpíraly pískovcový strop.

Hlavně zbraní se zvedly vzhůru a padlo několik ohlušujících výstřelů.

Heru se spustil dolů jako opeřený šíp vystřelený ze Sanžarova luku, zaryl drápy do Arslana, začal mu drásat líce a temeno hlavy a křídly ho tloukl do obličeje. Arslan zaječel bolestí a podlomila se mu kolena.

Zprostředka místnosti se ozvala další střelba.

0.38

Duncan se dal do pohybu, jakmile se nejbližší zbraň obrátila ke stropu. Vrazil do nejbližšího ozbrojence a složil ho k zemi. Muž se udeřil hlavou o roh stolu, dostatečně tvrdě, aby mu praskla lebeční kost, a okamžitě ochabl.

Duncan popadl jeho pušku a odkulil se stranou. Ještě vleže na zádech sejmul druhého útočníka krátkou dávkou do hrudi, ale pak se do kamenné podlahy mezi jeho nohama zaryly kulky, které ho přiměly k ústupu pod stůl.

Z úkrytu zasáhl střelce do kolena, a když muž spadl na zem, dorazil ho kulkou mezi oči.

Objevil se další útočník, který klouzal po kolenou a kropil prostor pod stolem projektily. Najednou se však na něj zřítila sousední knihovna, Monk ji přeskočil a udeřil omráčeného ozbrojence umělou rukou do hrdla. Muž se s rozdrceným hrtanem zmítal a dusil vlastní krví.

Jeden z Arslanových mužů u východu pažbou pušky srazil ptáka ze svého zkrvaveného velitele.

Josip využil zmatku, aby se Arslanovi vytrhl a vyběhl do místnosti.

Práskly dva výstřely.

Knězi vykvetly na hrudi dva rudé květy. Zhroutil se na Monka, který ho chytil do náruče.

Arslanovi se dosud kouřilo z pistole, ale vzápětí ho jeho podřízení odvedli dveřmi ven. Duncan za nimi vypálil, to už se však poklop s ocelovým zaduněním uzavřel.

Duncan k němu přiběhl a vrazil do něj ramenem. Dveře se ani nepohnuly – patrně je na druhé straně něčím zabarikádovali. Byli v pasti.

Rozhlédl se po místnosti, aby si udělal obrázek o situaci.

Jada se zvedala zpoza jiné knihovny, za kterou ji při prvních výstřelech strhl Monk.

Sanžar klečel u Herua, který se omráčeně chvěl na zemi.

Rachel spěchala se svým strýcem k chroptícímu Josipovi.

Když uviděla rychle se rozšiřující kaluž krve pod knězovým tělem, bylo jí jasné, že mu nezbývá mnoho času – což patrně platilo pro všechny.

0.40

Ne, ne, ne…

Vigor klečel vedle svého přítele, který vstal z mrtvých, jen aby znovu zemřel, a s nímž si sudičky tak krutě pohrály, když mu daly do vínku genialitu spolu se šílenstvím. Takový konec si nezasloužil.

Vzal Josipa za ruku a zahájil úkony posledního pomazání.

Josip na něj civěl s nevírou v očích a krví na rtech. Nemohl pořádně dýchat, protože mu plíce narušily zrádcovy kulky.

„Lež klidně, drahý příteli.“

Monk podepřel Josipovo hubené tělo a položil si jeho hlavu do klína.

Vigor tiskl přítelovu dlaň ve své. Víc dělat nemohl. V Monkově tváři četl pravdu.

Josip, připravený zraněním o hlas, našel dost síly, aby si přitáhl Vigorovu ruku ke krvavé hrudi. Vigor cítil tlukot srdce svého přítele.

„Taky mi budeš chybět.“

V Josipových očích viděl lítost. Josip věděl, jakému nebezpečí svět čelí, a nemohl jim nijak pomoct.

„Nesl jsi to břímě dost dlouho, příteli. Teď ho nech na mých bedrech.“

Josip upíral pohled na Vigora, který jemně vyznačil na jeho čele křížek.

„Můžeš odpočívat,“ zašeptal Vigor.

A Josip poslechl.

0.42

Duncan pomohl Monkovi položit otce Josipa na stůl.

„Je mi to líto,“ řekl Duncan Vigorovi. „Kéž bychom měli čas na pořádný pohřeb.“

Vigor polykal slzy, ale přikývl a rozhlédl se po knihovně. „Tohle je pro něj vhodné místo.“

Monk je vytrhl z rozjímání. „Teď se musíme postarat o to, aby se nestalo hrobem i pro nás.“

Duncan se otočil k Sanžarovi. „Je tady jiný východ?“

Sanžar, který právě zabalil sokola do deky, zavrtěl hlavou. „Bohužel ne. Ostatní chodby vedou jen k jiným místnostem. Všechno jsou to slepé uličky. Jediná cesta na povrch je za těmi zavřenými dveřmi.“

Duncan věděl, že jim zbývá nanejvýš pár minut. Jakmile Arslan a jeho lidé opustí loď, odpálí nálože. Jejich jediná naděje tkvěla v tom, že se útočníci zdrží, aby odtud vynesli všechny cennosti, ale nemohli s tím počítat.

Jada stála s vytřeštěnýma očima opodál a objímala si hruď. „Chtěli nás zabít,“ řekla. Celá se chvěla – byla téměř v šoku.

„A pořád se jim to může povést,“ odpověděl Duncan. Neviděl žádný důvod, proč situaci zlehčovat.

Zaškaredila se na něj. „Tak jsem to nemyslela. Uvažujte trochu. Kdybychom se neubránili, byli bychom po smrti. Výbuchy tady měly pohřbít jenom naše mrtvoly.“

Duncan pořád nechápal, kam tím Jada míří.

„Neměli jsme zůstat naživu,“ pokračovala vzrušeněji a mávla rukou kolem místnosti. „Ten darebák říkal, že všude rozmístili nálože. Tak proč ne i přímo tady? Je to nejnižší patro. Myslel si, že už budeme mrtví.“

No jistě…

Monk zaklel a vyběhl ke stěně, aby ji prozkoumal.

Duncan si v duchu vynadal za svoji tupost a pustil se do prohledávání protější strany. Netrvalo ani třicet vteřin, než našel první nálož, schovanou u úpatí silné dřevěné vzpěry, která pomáhala stabilizovat strop velké místnosti.

„Jednu mám!“ zavolal.

„Tady je další!“ odpověděl Monk od protější stěny.

„Odstraň z ní přijímač!“ vykřikl na něj Duncan. „A buď opatrný!“

Připojila se k němu Rachel. „Myslíte, že je stihnete včas všechny deaktivovat?“

„To nemám v úmyslu,“ zavrtěl hlavou. „Nejspíš je rozmístili po celém podzemí.“

Opatrně uvolnil balíček plastické trhaviny – obzvláštní pozor si dával na rozbušku a přijímač. Pak s ním odběhl k ocelovému poklopu.

Monk se tam s ním setkal s druhým přijímačem.

Duncan připlácl hroudu trhaviny k pantům, otevřel kryt přijímače, který zároveň obsahoval i zařízení k vysílání rádiových vln, a nehtem ho přepnul na jiné nastavení, odlišné od všech ostatních náloží v podzemním bludišti.

Nechci si to tady celé shodit na hlavu.

Nakonec si vzal přijímač od Monka.

„Víš, co děláš?“ zeptal se jeho kolega.

„Snad jsem nechodil na všechny ty elektrotechnické kurzy nadarmo.“ Rychle nastavil novou frekvenci i na tomto přístroji a mávl na všechny, ať ustoupí. „Někam se schovejte a zacpěte si uši!“

Ustoupil s ostatními, schoval se za bytelnou knihovnu a zvedl palec k miniaturnímu červenému tlačítku. Nálož s předělaným nastavením by měla na tuto frekvenci reagovat jako jediná – ale pokud šlo o nálože, i dobrým ženistům se občas děly zlé věci.

Stiskl tlačítko.

Podle dunivé exploze, která zazněla, Duncan v první chvíli získal dojem, že omylem odpálil všechny trhaviny. Místnost vyplnila mračna dýmu a prachu. Duncan vstal, zamával si rukama před obličejem a rozkašlal se.

Poklop na opačné straně zmizel, spolu s pořádným kusem okolní stěny.

Připojil se k němu Monk. Jeho hlas zněl, jako kdyby mluvil pod vodou. „Ten parchant to určitě slyšel!“

Duncan přikývl.

Jinými slovy: rychle pryč!

0.46

Jada sprintovala po schodech za Duncanem, který běžel v čele s jejich jedinou baterkou. Monk a Rachel za nimi pomáhali Vigorovi zdolávat příkré schodiště – zpola ho nesli. Jako poslední stoupal Sanžar.

Jada očekávala, že v kterémkoliv okamžiku svět kolem ní vybuchne, rozdrtí ji pod tunami kamene a pohřbí ji v písku a soli.

Východ ústící do zrezivělého nákladového prostoru lodi se zdál být nemožně daleko. Bludiště se táhlo pořád dál a v přímé úměře k Jadině hrůze v jejích představách ještě nabývalo na rozměrech. Vrakem lodi nad ní hvízdal a vyl vítr, jako by ji pobízel k rychlejšímu běhu.

„Už to není daleko!“ vyrazil ze sebe Duncan. Bral schody po dvou a v ruce držel odjištěnou pušku.

Jada zvedla hlavu, ale Duncanova postava jí zakrývala výhled.

Po dalších pěti metrech se ukázalo, že měl pravdu. Skálu pod jejíma nohama nahradily kovové stupně. S řinčením oceli vybíhali poslední metry ke svobodě…

… jenže pak se jim divoce zatřásla země pod nohama a zaznělo ohlušující burácení.

Otřesy všechny srazily na kolena. Z podzemí se vyvalil dusivý oblak písku, prachu a kouře, který je napůl oslepil.

Jada vystoupala po posledních pár schodech po čtyřech, přitahována světlem Duncanovy baterky. Duncan ji popadl za ruku a zvedl ji na nohy jako pírko. Potácivě ustoupila stranou, zatímco Duncan pomáhal do skladiště ostatním.

„Rychle k východu!“ vykřikl a ukázal na díru vyřezanou v levoboku plavidla.

Jada se otočila, ale země se jí naklonila pod nohama a Jada uklouzla. Záď lodi se za ní se skřípěním oceli nebezpečně propadla, zatímco příď se naopak zvedla do výšky. Představila si, jak zadní část tisícitunového plavidla sjíždí do kráteru vzniklého zhroucením podzemního labyrintu.

Nánosy písku, které do vraku za půl století navály větry, se najednou daly do pohybu a začaly proudit k zádi.

Jada se nedokázala udržet na místě – příval ji unášel k čím dál hlubší jámě. Padla na kolena a pomalu klouzala po prudkém svahu. Ostatní si nevedli o nic líp, neschopní získat jakoukoliv oporu. Písečný proud se proměnil ve řvoucí katarakt, který zrychloval, prohluboval se, uvězňoval v sobě končetiny a strhával všechny ke klesající zádi.

Jada zoufale bojovala s proudem a připadala si jako tonoucí plavec.

A možná jím i byla.

Pod nohama jim vířila zrádná písečná bouře, která čekala, až je všechny pohltí, shora se na ně hrnula druhá polovina písečných nánosů, aby je pohřbila.

Vtom se objevil Duncan. Rychle proklouzal pískem kolem ní, jako kdyby surfoval. Nebránil se proudu jako ostatní.

Vzápětí zmizel v prašném oblaku před sebou.

Že by to prostě vzdal?

0.50

Duncan ujížděl po tekoucím písku k jejich jediné naději.

Vzpomněl si, že když sem přiletěli, z provizorní garáže v lodní zádi jim vyjel vstříc land rover.

Před chvilkou si všiml, že vůz pořád stojí na místě, a zamířil k němu. Písek už ho pohřbil po nápravy a rychle ho zasypávaly další proudy. Duncan se tvrdě uhodil o nárazník a spadl na přední kapotu. Rychle se nasoukal dovnitř otevřeným postranním okénkem a skulil se na sedadlo řidiče.

Klíčky byly v zapalování.

Díkybohu…

Nastartoval a dupl na plyn. Cítil, jak se pneumatiky s pádlovitým vzorem otáčejí a odletují od nich gejzíry písku. V další chvíli se rozjel do svahu.

Monk už si všiml, o co se Duncan snaží, přestal se bránit písečnému proudu a rychle doklouzal k němu. Vytáhl se na kapotu, otočil se na břicho a ukázal Duncanovi vztyčený palec na protéze.

„Jeď dál!“ vykřikl Monk.

Duncan se pomalu hrabal nahoru a Monk lovil z rozbouřeného moře písku ostatní. Vigor sklouzl po kapotě a opřel se zády o přední okno jako první; brzy se k němu připojila Rachel. Jada u pravého nárazníku pomohla Monkovi zvednout Sanžara, který pořád držel sokola zabaleného v dece.

Jakmile byli všichni na autě, Duncan přidal plyn a na nízký rychlostní stupeň šplhal do čím dál strmějšího svahu. Představoval si, jak se obří váha lodi přesouvá k zádi a táhne ji hlouběji do zhrouceného podzemního komplexu.

I se speciálními pneumatikami a náhonem na všechna čtyři kola se rover zmítal sem a tam. Duncan při každém smyku tajil dech – věděl, že pokud je proud odnese zpátky k zádi, nemusejí se nikdy dostat ven. V takovém případě by je rychle pohřbily zaživa padesátileté nánosy písku, vyschlého bahna a soli.

Namáhaná ocel zrezivělého plavidla kolem nich sténala, z trupu se s hromovými ranami odlupovaly velké pláty a ujížděly dozadu. Celý vrak se rozpadal.

Konečně dospěli k otvoru v levoboku. Vzhledem ke sklonu lodě se otvor ocitl metr nad zemí, ale neměli jinou možnost než ten skok risknout.

Duncan zápolil s řízením, aby neztratil kontrolu nad vozidlem, zatímco Monk všem pomáhal ven – zpola je strkal a zpola házel do zuřící bouře.

„Teď ty!“ zakřičel Monk přes kvílející vítr na Duncana.

Duncan na něj mávl. „Jdi! Půjdu za tebou!“

To byla lež. Duncan v žádném případě nemohl vystoupit. Jakmile spustí nohu z plynu, vozidlo začne ujíždět dozadu.

Monk se zahleděl přes přední okno na Duncanův odhodlaný výraz, zamračeně se otočil a odrazil se k otvoru. Místo aby jím proskočil na druhou stranu, zůstal viset za jeho spodní okraj a druhou rukou se natáhl k Duncanovi.

„Zajeď ke mně a chyť se mě!“ vykřikl.

Duncan zavrtěl hlavou – takový manévr s největší pravděpodobností připraví o život oba.

„Nechtěj, abych tam pro tebe skočil!“ zařval Monk.

Nejspíš by toho byl opravdu schopný.

Duncan přidal plyn, aby na pohyblivém písku získal k dobru aspoň dva metry. Jednu ruku nechal na volantu a druhou paži prostrčil oknem.

Monk ho chytil nejprve za prsty a potom za dlaň. Pevně ji stiskl.

Duncan s tichou modlitbou pustil volant, sejmul nohu z plynu a odrazil se k okénku. Přesně jak očekával, vůz okamžitě začal ujíždět dozadu, ale to už Duncan visel na Monkově ruce.

Vydechl úlevou.

Jak se ukázalo, předčasně.

V tu chvíli se loď rozlomila na dvě poloviny.

1.04

Jada stála schoulená proti bouři několik metrů od lodi a sledovala, jak se zrezivělé plavidlo s ohlušujícím sténáním oceli láme. Celá příď se zřítila na zem a její dopad vymrštil do vichru další písek.

Všichni spěšně couvli, aby je nezasáhla sprška trosek. Všude kolem vířil písek a snižoval viditelnost téměř na nulu.

Duncan… Monk…

Vytrvalé poryvy větru rychle odvály nejhorší mračna prachu po solné pláni dál.

Jada se rozhlédla po zbytcích lodi.

U trupu si všimla jakéhosi pohybu: ze skladiště právě vylezly dvě postavy a spadly do písku. Loď se naštěstí rozlomila nad východem a to jim zachránilo život.

Monk pomáhal kulhajícímu mladíkovi přes kusy ostré oceli, jimiž bylo okolí vraku poseté.

Jada si zastínila obličej před větrem a vyběhla k nim. Při pohledu na Duncanovu nohavici nasáklou krví jí srdce vystoupalo až do krku.

Ostatní přispěchali za ní.

„Co se stalo?“ zeptala se Jada.

„Chtěl jsem jít pod hladinu s lodí,“ odpověděl Duncan, „ale Monk mě přesvědčil, abych to nedělal.“

„Musíme odtud pryč,“ ozval se Monk a rozhlédl se. Všiml si, že někdo chybí. „Kde je Sanžar?“

Jada se otočila. Vůbec nezpozorovala, kdy odešel.

„Hledá pilota,“ vysvětlil Vigor.

Jadu hryzlo svědomí. Podívala se k siluetě vrtulníku. Vůbec si na pilota nevzpomněla. Podvědomě ho zřejmě považovala za mrtvého – předpokládala, že ho Arslanovo komando zavraždilo stejně jako zbytek Josipových dělníků.

Monk s Duncanem vykročili k vrtulníku. Cestou narazili na tři těla v chladnoucích tratolištích krve.

Všichni tři muži byli zastřeleni.

Duncan je kulhavě obešel. „Zdá se, že se náš pilot nevzdal bez boje.“

„Tím nám zachránil život,“ řekl Monk. „Jeho odpor pravděpodobně zdržel Arslana dost na to, abychom stihli uniknout před odpálením náloží.“

Jadiny výčitky svědomí se ještě zhoršily. Ani neznala pilotovo jméno.

Došli k vrtulníku a zjistili, že má bok proděravělý kulkami a kryt roztrhaný na cucky. Cípy plachty hlasitě pleskaly ve větru.

Po Sanžarovi nebylo nikde ani stopy.

Najednou se z temné bouře vynořily dvě postavy – opíraly se jedna o druhou a chránily se před prudkým vichrem a štiplavou solí.

Sanžar s pilotem.

Monk okamžitě nechal Duncana s Jadou a pomohl oběma mužům zpátky k vrtulníku.

„Šel jsem po krvavé cestičce,“ řekl Sanžar, když se připojil k ostatním. „Od vrtulníku do bouře.“

„Střelili mě do stehna,“ vysvětlil pilot. „Ležel jsem pod vrtulníkem a už jsem si myslel, že je po mně, ale pak se z lodi ozvala hlasitá rána a ta rozptýlila jejich pozornost, takže jsem mohl odkulhat do bouře. Doufal jsem, že se jim ztratím. Očividně to zabralo.“

Jada si vzpomněla na odpálený poklop v podzemí.

Vypadá to, že jsme se nakonec zachránili navzájem.

„Dokáže ten stroj ještě vzletět?“ zeptal se Monk.

Pilot si zamračeně prohlédl poškození. „V tomhle počasí ne. Ale s trochou tmelu a lepidla ho nejspíš dostanu do vzduchu hned potom.“

„Výborně,“ přikývl Monk.

Všichni se schovali před kvílejícím větrem do kabiny. Bouře však představovala nejmenší z jejich problémů.

Monk se otočil k Sanžarovi, který zvedl zabaleného sokola ze sedadla. Zřejmě sem dravce uložil, než se vydal hledat pilota.

„Víte, kam Arslan odváží ty relikvie?“ zeptal se ho Monk.

„S jistotou ne. Ale s největší pravděpodobností do Ulánbátaru.“

„A potom?“ naléhal Vigor. „Komu je předá?“

„Tohle vím jistě. Předá je vůdci mého klanu, který užívá titul Bordžigin, Mistr Modrých vlků.“

„Tak kdysi oslovovali i Čingischána,“ poznamenal Vigor.

Sanžar přikývl.

„Jaké je jeho pravé jméno?“ zeptal se Monk.

„Nevím. Vždycky k nám přichází v masce vlka. Jeho pravou totožnost zná jen Arslan.“

„To nám hodně pomohlo,“ utrousil Duncan, zatímco si obvazoval hlubokou tržnou ránu na noze.

„Bez té poslední relikvie jsme v koncích,“ řekl Vigor.

Jada vyhlédla na ustupující bouři, za níž se na nebi opět objevila zářící kometa. Jako vědec vkládala svou víru v čísla a fakta, v hmatatelné důkazy a ověřitelné výpočty. Vysmívala se pověrám, které vedly k této odbočce k Aralskému jezeru, a považovala je za bezvýznamné.

Když se ale teď podívala k obloze, pocítila v srdci hluboké zoufalství, protože znala pravdu.

Monsignor se nemýlil.

Jsme odsouzeni k zániku.

3. ČÁST

HRA NA SCHOVÁVANOU

18. kapitola

19. LISTOPADU, 11.09 ULÁNBÁTARSKÉHO ČASU

ULÁNBÁTAR, MONGOLSKO

„A vy všichni věříte, že ten kříž je důležitý,“ řekl Gray.

Všichni seděli v apartmá hotelu Ulánbátar v centru hlavního města. Fasáda budovy připomínala sovětské průmyslové výtvory a představovala pozůstatek z utlačované minulosti země, ale interiér byl zařízen v moderním evropském stylu a s elegancí jako symbol nového Mongolska, které se těší na nezávislou budoucnost.

Apartmá dokonce obsahovalo konferenční místnost s dlouhým stolem, u kterého teď všichni seděli – Monkova skupina na jedné straně, Grayova na druhé.

Před hodinou se za Grayovými dveřmi objevila známá holohlavá a usměvavá tvář. Monk Graye pevně objal, div mu znovu neotevřel ránu na rameni. Za ním stál Monkův nový kolega Duncan Wren doprovázený mladým Mongolem v ovčím kabátě do půlky stehen. Mladík držel přepravku na zvířata, v níž se cosi hýbalo.

Nejsilnější reakci však v Grayovi vyvolala poslední dvojice: šlo o směs radosti, příjemných vzpomínek a hluboké náklonnosti.

Gray popadl Vigora se stejným nadšením jako před chvílí Monk jeho. Monsignor na něj působil obdobně jako při minulých setkáních: jako houževnatý, energický, ale zároveň jemný muž. Teď nicméně Gray navíc viděl, jak monsignor znatelně zestárl, zhubl a zeslábl. I v obličeji vypadal vyzábleji než dřív.

A pak tu byla Rachel.

Gray se s ní přivítal stejně přátelsky jako s ostatními, a když ji sevřel v náručí, jeho mysl zaplavily vzpomínky. Objímala ho o něco déle, než by odpovídalo obyčejnému přátelství. Nějakou dobu si byli blízcí, dokonce intimně blízcí a začínali uvažovat o něčem dlouhodobějším, dokud lesk nové romance nezešedl kvůli praktickým potížím vztahu na dálku. Zamilovanost tak přešla v hluboké přátelství, byť při občasných setkáních doplňované něčím tělesnějším.

Okolnosti se však změnily…

Gray se podíval na ženu, která seděla naproti Rachel.

Seichan věděla o jejich minulosti a její vztahy s Rachel bývaly trochu komplikované, ale nakonec se smířily a navzájem se respektovaly, ačkoliv k sobě nadále přistupovaly s jistou opatrností.

Jakmile se Monkova skupina po cestě občerstvila, Gray je zavedl do konferenční místnosti. Potřebovali se dohodnout na dalším postupu. Všichni vyložili pomyslné karty na stůl.

Na základě Painterova svolení Monk sdělil Vigorovi, Rachel a dokonce i tomu Mongolovi Sanžarovi detaily o pádu satelitu. Sanžar jim nabídl služby jako průvodce do chráněného národního parku Chan Chentij, horského regionu severozápadně od města.

Zprávy o zkáze zachycené na družicovém snímku i nedávné události v Antarktidě představovaly studenou sprchu na radost ze shledání. Všichni chápali, co je v sázce.

Gray ale stále pochyboval o jedné podrobnosti. Monkova skupina ho seznámila s potížemi v Kazachstánu. Všichni se zdáli být přesvědčeni, že kříž, který kdysi nosil svatý Tomáš, je nějak významný pro odvrácení nadcházející katastrofy.

I doktorka Jada Shawová věřila, že ho nutně potřebují najít.

Teď svůj názor vysvětlovala podrobněji. „Z vlastních pozorování a výpočtů vím, že kometa IKON vyzařuje nezvyklou energii, která způsobuje gravitační odchylky.“

„A domníváte se, že jde o temnou energii,“ doplnil Gray.

„Mohu říct jen tolik, že odchylky přesně odpovídají mým teoretickým výpočtům.“

„A ten kříž?“

„Podle Duncana relikvie taky vyzařují určitý druh energie. Myslíme si, že Čingis byl vystaven účinkům stejné energie, když ten kříž nosil řadu let při sobě.“ Odpočítala na prstech další body, s očima planoucíma jistotou. „Zaprvé, historie kříže je svázaná s dopadem meteoritu. Zadruhé, fyzicky souvisí s proroctvím o zkáze, k níž dojde přibližně za dva a půl dne, ve stejnou dobu, ze které pochází ten satelitní snímek. Zatřetí, vyzařuje zvláštní energii, která zanechala stopy na těch relikviích. Podle mě to stojí za prozkoumání. Nebo by se na to přinejmenším měl někdo podívat.“

„Ale ne vy,“ řekl Gray, jako kdyby chtěl zpochybnit její jistotu.

Jada si povzdychla. „Budu užitečnější, když se vypravím ke zbytkům toho satelitu. Jsem astrofyzička. Znám tu družici jako svoje boty. Moje znalosti dějin naproti tomu sotva přesahují poslední prezidentské volby.“

Už se dohodli, že Jada, Duncan a Monk zamíří přímo k místu dopadu hluboko v odlehlých horách, se Sanžarem jako průvodcem a tlumočníkem. Gray chtěl jet s nimi, ale Monk a ostatní z jeho skupiny byli neochvějně přesvědčeni, že někdo musí najít ten kříž, o kterém mrtvý světec tvrdil, že je životně důležitý k odvrácení ohnivé apokalypsy.

Vigor neoblomně trval na tom, že se ho vydá hledat. K tomu nicméně potřeboval ochranu a podporu. Všichni se dívali na Graye a čekali na jeho konečné rozhodnutí.

Pořád se vzpíral, a z dobrého důvodu. „Vždyť jste ztratili tu poslední relikvii, která představovala jediné vodítko k možnému umístění kříže.“

„Tak ji znovu najdeme,“ řekl Vigor.

„Jak? Nevíte, kam ji odvezli, a neznáte ani totožnost toho tajemného vůdce klanu. Vzhledem k tomu, že nám dochází čas, mi připadá rozumnější napřít dostupné zdroje na pátrání po tom satelitu. Jeho zbytky jsou momentálně naší nejlepší šancí, že se o nadcházející hrozbě dozvíme víc. A znalosti, ne ten kříž, mohou být naší nejlepší zbraní, jak ji odvrátit.“

Jada se sklesle opřela – i ona podle všeho přijala logiku Grayova plánu. Byla to koneckonců vědkyně, zvyklá naslouchat hlasu rozumu.

Vigor byl naproti tomu muž víry, který následoval svoje srdce. Odmítavě si založil ruce na prsou. „Při tomhle pátrání nejsem nikomu k potřebě, veliteli Pierci. A slíbil jsem otci Josipovi, že nepolevím. Hodlám napřít všechny síly k nalezení toho kříže. I kdybych byl sám.“

Rachel zachytila Grayův pohled – očividně si dělal o jejího strýce starosti. Oba věděli, jak tvrdohlavý Vigor dokáže být, a určitě nechtěla, aby se pouštěl do takového dobrodružství na vlastní pěst. Nebezpečí, které na takové cestě číhá, bylo jasně patrné z jejich šrámů, modřin a tržných ran.

Rachel se dívala na Graye, jako kdyby čekala, že zvrátí strýcovo rozhodnutí.

Gray se obrátil na Sanžara. Znalec místních poměrů Vigorovi vysvětlí marnost takového počínání líp.

„Sanžare, už jste říkal, že netušíte, jaká je pravá totožnost klanového vůdce Bordžigina, Mistra Modrých vlků, ale víte, jak dlouhé má prsty a jak dokáže být bezohledný.“

„To je pravda,“ přikývl mladík vážně. „Jeho nejbližší stoupenci, jako můj bratranec Arslan, pro něj udělají cokoliv. Pro ně je Čingischán bůh a vůdce klanu Bordžigin papež, který je dovede k minulé slávě a zaručí jim ještě zářnější budoucnost.“

Gray slyšel v jeho slovech podobnou vlasteneckou vášeň, ale Sanžar zůstával ve svém postoji uměřený.

„Bordžigin tvrdí, že je přímý potomek velkého chána. Vzpomínám si, že jednou měl dokonce na sobě…“ Sanžar se najednou zarazil a s vytřeštěnýma očima se narovnal. Pleskl se dlaní do čela. „Jsem hlupák.“

Vigor se k němu otočil. „O co jde, Sanžare?“

„Vzpomněl jsem si na to až teď.“

Kývl na Graye, jako kdyby mu děkoval – ale za co?

„Na důkaz svého tvrzení nám Bordžigin ukázal zlatý náramek,“ pokračoval Sanžar, „který prý kdysi patřil přímo Čingisovi. Tenkrát jsem o tom pochyboval, považoval jsem to za pouhé chvástání, takže jsem o tom nikdy moc nepřemýšlel.“ Obrátil se k Vigorovi. „Ale pak jsem slyšel, k čemu se otec Josip včera přiznal v Kazachstánu. Věděl jsem, že Josip prodal nějaký poklad, aby sehnal peníze na svůj výzkum, ale až do té chvíle jsem nevěděl, o co konkrétně šlo.“

Vigor se ostře nadechl. „Mluvíte o zlatém náramku z Attilova hrobu, o náramku s Čingisovým jménem. Mohl by to být on?“ Předklonil se a chytil Sanžara za předloktí. „Byl na Bordžiginově náramku obrázek fénixe a démonů?“

Sanžar se na monsignora omluvně usmál. „Nemohl jsem si ho tak podrobně prohlédnout. Viděl jsem ho jen z dálky a jednou. Proto jsem si ty dvě věci nepropojil. Až doteď.“

Vymanil svoji ruku z Vigorova sevření.

„Mohu se pořád mýlit,“ připustil. „Obchodníci se starožitnostmi po celém Ulánbátaru mají plné police předmětů, o kterých tvrdí, že souvisejí s Čingisem. A náramky nejsou nijak neobvyklé. Sokolnická tradice je tu stále ceněna. Mnozí je nosí jako symbol naší slavné minulosti, od jednoduchých, jako je ten můj kožený,“ ukázal na silný pruh ze zjizvené kůže na zápěstí, „až po zdobné, které jejich majitelé nosí jako šperk.“

„Jak nám ale tohle odhalení pomůže?“ naléhal Gray. „I kdyby poklad, který Josip prodal, aby měl z čeho financovat pátrání, a náramek nošený Mistrem Modrých vlků byl stejným předmětem, jak nás to přibližuje k zjištění totožnosti toho klanového vůdce?“

Sanžar si prohrábl vlasy. „Protože i když jsem až do včerejší noci nevěděl, co otec Josip prodal, věděl jsem, komu to prodal.“

Rachel se pohnula. „Na to jsem se ptala přímo Josipa.“

Vigor ohromeně zavrtěl hlavou. „A já jsem nad tím mávl rukou jako nad podružností.“

„Strýčku, jen ses snažil chránit Josipovy city. Nemohli jsme vědět, jak je ta informace důležitá.“

Gray se upřeně zadíval na Sanžara. „Kdo si tedy koupil ten knězův poklad?“

„Dělníci klevetí a vyprávějí si různé smyšlenky, takže ani tohle nemusí být pravda, ale všichni byli přesvědčeni, že kupujícím je někdo důležitý v mongolské vládě.“

„Kdo?“

„Náš ministr spravedlnosti Batuchan.“

Gray se nad touto novou informací zamyslel. Uvědomoval si, že jde o pouhé dohady. Možná to nebyl tentýž náramek. Možná ho nekoupil Batuchan. A i kdyby byla oboje pravda, ministr mohl ten náramek dávno prodat někomu dalšímu.

Všichni na něj upírali oči.

„Stojí to za prověření,“ připustil Gray nakonec. „Přinejmenším bychom ho měli navštívit. Ale jestli je ten ministr Bordžigin, patrně zná všechny vaše obličeje.“ Kývl přes stůl na Monkovu skupinu. „Můj ovšem znát nebude. Ani Seichanin.“

Vigor se vzrušeně postavil. „Jestli se nám podaří získat zpátky tu poslední relikvii…“

Gray zvedl ruku. „Zatím nevíme, jestli se to podaří. A nechci oddalovat pátrání po tom satelitu jenom kvůli sázce s tak mizernými vyhlídkami.“ Ukázal přes stůl. „Monku, vezmi si Duncana a Jadu a vyrazte se Sanžarem do hor. Máte od Paintera poslední souřadnice GPS, na kterých by se mělo hledat, že ano?“

Technici z losangeleského střediska upřesnili dráhu padající družice a zúžili parametry do co nejmenší oblasti.

„Pořád je to dost velké území,“ řekl Monk.

„Tak začneme hned. Já mezitím se Seichan proklepnu toho ministra a Kowalski pohlídá Vigora s Rachel tady v hotelu. Jestli nic nezjistíme, co nejdřív se k vám připojíme v horách.“

Monk přikývl a vstal k odchodu.

Kowalski se protáhl a zahučel: „Jo, rozdělit se je vždycky prima nápad. V minulosti už nám to kolikrát moc pomohlo.“

12.02

Seichan přecházela po pokoji. Přišla si sem zdřímnout poté, co Monk a jeho skupina odešli, aby se připravili na cestu do hor.

Ve vedlejší místnosti Gray něco vyřizoval s Kat na ústředí Sigmy – sestavovali profil mongolského ministra spravedlnosti včetně plánů jeho pracoviště a bydliště. Navíc procházeli jeho finanční záznamy a seznam známých společníků, obchodních partnerů – cokoliv, co by se jim mohlo před návštěvou nepřítele hodit.

Jestli je to vůbec nepřítel…

Nikdo nikdy není tím, kým se zdá být. To se Seichan naučila už jako dítě, když se ocitla v realitě drsného světa, kde všichni měli svou cenu a obličeje byly jen venkovní fasádou stejně jako vlčí maska toho klanového vůdce. Naučila se důvěřovat jen sama sobě.

I s Grayem zůstávala trochu ve střehu.

Nebála se, že by zahlédl její skutečnou tvář. Její obavy se týkaly toho, že žádnou nemá. Po tolika letech, během nichž hrála tolik různých rolí, aby přežila, se bála, že v ní nic nezbylo. Pokud se přestane hlídat, nezůstane jen prázdná schránka?

Nejsem jenom samá zjizvená tkáň a instinkty?

Ze zamyšlení ji vytrhlo klepání na dveře. Vděčná za tohle vyrušení zavolala: „Ano?“

Dveře se otevřely a dovnitř nahlédla Rachel. „Nevěděla jsem, jestli jste už neusnula.“

„Co chcete?“

Vyznělo to příkřeji, než Seichan zamýšlela – další ukázka její zátěže z minulosti. Necítila k Rachel odpor. Nikdy se z nich nemohou stát kamarádky, ale respektovala její schopnosti a bystrost. Nicméně nedokázala zapomenout na osten žárlivosti, který ji bodl, když dnes poprvé spatřila Rachel. Byla to zcela podvědomá reakce, instinkt divokého zvířete, které si chrání svoje teritorium.

Zkusila to znovu. „Omlouvám se. Pojďte dál.“

Rachel opatrně vešla do Seichanina pokoje, jako kdyby vstupovala do lví klece. „Chtěla jsem vám poděkovat za to, že jste souhlasila s pomocí mému strýci. Kdyby se někam vydal sám…“

Seichan pokrčila rameny. „Bylo to Grayovo rozhodnutí.“

„I tak…“

„Mám vašeho strýce ráda.“ Seichan na okamžik překvapilo, jak pravdivá její slova byla. Když Vigor vešel do jejich apartmá, dotkl se její paže s jasně patrnou vlídností, ačkoliv dobře znal její temnou minulost. To prosté gesto pro ni hodně znamenalo. „Jak dlouho už je nemocný?“

Rachel několikrát zamrkala a polkla.

Seichan si uvědomila, že si Rachel tento fakt ještě úplně nepřiznala. Z toho, jak se její oči zalily slzami, bylo zřejmé, že to hluboko uvnitř věděla, ale dosud se nepříjemné skutečnosti nepostavila čelem.

Přinejmenším ne vědomě.

Seichan ji odvedla dál do pokoje a zavřela dveře.

„Nechce o tom mluvit,“ řekla Rachel bezvýrazně a sedla si na kraj křesla. „Podle všeho věří, že mě tím chrání.“

„Ale tohle je horší.“

Rachel přikývla a otřela si slzu. „Omlouvám se.“

„Nic se neděje.“

„Už nějakou dobu to s ním jde z kopce. Ale bylo to hodně pozvolné a každý malý krůček se dal snadno omluvit. A najednou ho vidíte v pravém světle. Jako na téhle výpravě. A už nemůžete popírat pravdu.“

Rachel si zakryla obličej dlaněmi a dlouze se nadechla. Když je opět spustila, bylo vidět, že se snaží ovládnout.

„Nevím, proč vás tím obtěžuji,“ řekla.

Seichan to věděla, ale zůstávala zticha. Někdy je snazší otevřít svoje srdce cizímu člověku, probrat vlastní emoce s někým, kdo pro vás mnoho neznamená.

„Já… oceňuji, že mi na něj pomůžete dávat pozor.“ Rachel se k ní natáhla a sevřela její prsty ve svých. „Myslím, že bych to sama nezvládla.“

Seichan mimoděk ztuhla a v první chvíli chtěla ucuknout, ale ovládla se a místo toho zašeptala: „Zvládneme to společně.“

Rachel jí stiskla prsty ještě víc. „Děkuji.“

Seichan odtáhla ruku – to intimní gesto ji znervóznilo. Věděla, že jí Rachel neděkuje jen za pomoc pro Vigora, ale taky za to, že se mohla se Seichan podělit o svoje obavy. Úzkost se prohlubuje, pokud se o ní nemluví. Jakmile o ní někomu řeknete, zmenší se, byť třeba jen nakrátko.

„Měla bych se vrátit za strýčkem.“ Rachel vstala a zamířila ke dveřím, ale ještě se ohlédla. „Gray říkal, že jste našla matku. To pro vás musí být skvělé.“

Seichan znovu ztuhla a opatrně vážila další slova. Přemýšlela, jestli nemá následovat Rachelina příkladu a říct pravdu, pokusit se sdělit vlastní obavy téměř cizímu člověku, na kterém si může vyzkoušet, jaké to je, když se před někým otevře.

Celý život ale mlčela.

Takový zvyk se těžko porušuje – zvlášť teď.

„Díky,“ přikývla Seichan. Rozhodla se schovat za lež. „Je to opravdu skvělé.“

Rachel se usmála a odešla.

Když se za ní zavřely dveře, Seichan se otočila k oknům, kterými se dovnitř linulo jasné denní světlo – byla připravená čelit tomu, co na ně čeká, a s úlevou odsunula stranou myšlenky na soupeřící triády, matku a celou Severní Koreu.

I tak se jí stáhlo hrdlo lítostí.

Věděla, že její mlčení bylo chybou.

13.15 KOREJSKÉHO ČASU

PCHJONGJANG, SEVERNÍ KOREA

„Co dělá v Mongolsku?“ zeptal se Hwan Pak.

Ju-lung vyšel za severokorejským vědcem z jedné z administrativních budov na pozemcích vězení. Stále tu zůstával, ne jako vězeň, ale kvůli vlastnímu bezpečí.

Nebo mu to aspoň řekli.

Když ho uprostřed noci osvobodili z výslechové místnosti, trvalo několik hodin, než vyšlo najevo, že jejich zajatkyně unikla s pomocí amerických sil ze Severní Koreje. Ne že by tuto skutečnost někdy někdo oficiálně přiznal.

Ju-lung se tím dostal do svízelné situace. Severokorejci, a zejména Hwan Pak, potřebovali na někoho pouštět hrůzu a z někoho udělat obětního beránka. Ju-lung představoval příhodný terč.

Vzhledem ke svým dlouholetým zkušenostem nicméně nikdy nevstupoval na nepřátelskou půdu bez záložního plánu. Už před lety v rámci předběžné opatrnosti začal označovat svoje zboží, včetně takovýchto obchodů. Každý prozíravý podnikatel si udržuje přehled o tom, kde co je.

Když měl tu pohlednou vražedkyni ve svém zajetí, umístil na ni miniaturní sledovací zařízení GPS. Při únosu z ulic Macaa, kdy do její motorky vrazil cadillacem, utrpěla řadu škrábanců a odřenin a Ju-lung jí nechal pod šití do jednoho zranění vložit elektronické zařízení o velikosti poštovní známky. Nakonec ho někdo objeví nebo se vybije baterie, ale zatím fungovalo jedna báseň.

Ráno Pakovi řekl o svém esu v rukávu. Měl dojem, že to je jediný důvod, proč se k němu po nočních událostech chovají tak dobře. Dokonce mu nabídli lůžko v důstojnických kasárnách, kde si na pár hodin neklidně zdříml. Předtím ještě zavolal do Macaa a nechal aktivovat sledovací zařízení. Nalézt zboží trvalo déle, než by se mu líbilo, především kvůli tomu, že nikoho nenapadlo, aby hledal tak daleko.

„Nevím, proč tam je,“ pokrčil rameny Ju-lung, když došli k budově výslechového střediska, kde to všechno začalo.

Hwan Pak mu řekl, že tu nechal něco důležitého, co jim pomůže znovu zajmout tu ženu. Ju-lung následoval severokorejského vědce do zadní části budovy a za chvíli vstoupili do místnosti, která se na část noci stala jejich vězením.

Ke křeslu byl připoután nový zajatec s bezvládně svěšenou hlavou a pod ním se po zemi šířila kaluž krve. Paže měl pokryté popáleninami od cigaret a obličej tak ošklivě potlučený a opuchlý, že Ju-lungovi chvíli trvalo, než ho poznal.

Vyběhl k němu. „Tomazi!“

Byl to jeho zástupce.

Tomaz slabě zasténal.

Ju-lung se prudce otočil k Pakovi, který s úsměvem pokročil kupředu. Vypadalo to, že si Severokorejec našel jinou oběť, na které ukojil touhu po cizí bolesti.

„Proč?“ zeptal se Ju-lung vztekle.

Hwan Pak si zapálil cigaretu a potáhl z ní, dokud se její špička nerozžhnula zářivě rudým odstínem, jako kdyby čerpal kruté uspokojení z toho, že takto podtrhuje svá následující slova.

„Jako lekce.“ Vyfoukl kouř. „Selhání netolerujeme.“

„Copak útěk té vězeňkyně byl mojí chybou?“ Ju-lung ukázal na Tomaze. „Nebo jeho? Jak to?“

„Ne, chápete mě špatně. Neviníme vás z jejího útěku. Ale ponesete odpovědnost za její dopadení. Dál ji budete sledovat a doprovodíte elitní tým pro speciální operace, abyste ji zajali. Američané ji zachránili z nějakého důvodu a moje vláda ho chce znát.“

„Nezabývám se ztrátami a nálezy,“ řekl Ju-lung. „Dodal jsem vám ji v dobré víře. Když utekla, byla ve vašem držení. Nechápu, proč bych za ni měl přebírat odpovědnost.“

„Protože jste svoje zboží dostatečně neprověřil, Delgado-ssi. Dodal jste na naši půdu něco, co má vláda považuje za politickou bombu, navíc nezneškodněnou. Kdybychom věděli, že je ta žena pro americkou armádu tak důležitá, přistupovali bychom k celé věci jinak. Takže musíte napravit svůj politováníhodný omyl a odčinit hanbu, kterou utrpěla naše země.“

„A když odmítnu?“

Pak vytáhl pistoli, přiložil ji Tomazovi k hlavě a stiskl spoušť. Ju-lung sebou trhl – mohl za to šok, stejně jako hlasitá rána. Tomaz na křesle ochabl.

„Jak jsem říkal, tohle je lekce.“

Vědec podal Ju-lungovi svůj telefon.

„A tohle je motivace, abyste se opravdu snažil uspět.“

Ju-lung si ohromeně přiložil telefon k uchu. Okamžitě se ozval hlas, rozechvělý strachem.

„Ju-lungu?“

Ju-lungovi se sevřelo srdce. „Natalie?“

„Pomoz mi. Nevím, co je to za…“

Hwan Pak mu vytrhl telefon z ruky, aniž by mu přestal mířit pistolí na hruď. To bylo moudré rozhodnutí, protože se Ju-lung musel držet, aby tomu Severokorejci nezlomil vaz. Věděl však, že by tím své ženě nijak nepomohl.

„Držíme ji… a vašeho syna taky… na jednom bezpečném místě v Hongkongu. Ani jednomu se nic nestane, dokud budete spolupracovat. Při první známce neposlušnosti jí lékař vyřízne vašeho syna z těla a pošle vám ho domů. Vaši manželku pochopitelně necháme naživu.“

Ju-lung věděl, že v takovém případě bude synova smrt milosrdenstvím ve srovnání s tím, co udělají s Natalií.

Hwan Pak se usmál. „Takže jsme dohodnuti?“

19. kapitola

19. LISTOPADU, 13.23 ULÁNBÁTARSKÉHO ČASU

MONGOLSKÝ VENKOV

Duncan se během pár hodin přesunul o několik století do minulosti.

Po odjezdu z Ulánbátaru ve starší terénní toyotě projeli menším horním městem na východě, které těžními jámami, těžkými stroji a sazemi pokrytými budovami ze sovětského období připomínalo krajinu po nějaké katastrofě – jakmile ale zatočili k severu, ocitli se v údolí hustě zarostlém topoly, jilmy a vrbami.

Na svahu před nimi dělila travnaté plochy výše položených stepí v odstínech čemeřice stříbrná stužka řeky. Ze stepi se jako čluny na rozbouřeném moři zvedaly maličké bílé jurty, které Sanžar nazýval gery.

Duncan se rozhlížel po stanových obydlích nomádů a pomyslel si, že se zdejší krajina od časů Čingischána změnila jen velice málo. S tím, jak stoupali stále výš, ale viděl, že starý životní styl obkličují vymoženosti moderního světa. Na jedné jurtě byl přimontovaný talíř satelitu. Před další stála motorka připojená k vozíku dříve taženému dobytčetem.

Mířili k vysokým horám, jejichž nejvzdálenější severní vrcholky dokonce pokrýval sníh. Silnice se změnila z asfaltové ve štěrkovou a nakonec prašnou. Gerů tu bylo méně a vypadaly autentičtěji, s kozami v ohradách a uvázanými koníky. Několik drobných lidí s opálenými obličeji a oblečených do ovčích vest a čepic lemovaných kožešinou se vyšlo podívat, jak projíždějí kolem.

Duncan jim krátce zamával, na což lidé reagovali vlastním nadšeným máváním. Podle Sanžara patřila u Mongolů pohostinnost mezi vysoce ceněné ctnosti.

Monk seděl vedle Duncana a plnil roli druhého pilota a navigátora. Na klíně měl rozloženou mapu a v ruce držel přenosný přijímač GPS. „Na příští křižovatce bys měl zatočit doleva. Ta silnice nás dovede do pásma, kde budeme pátrat.“

Termín pásmo byl poněkud optimistický. Trosky mohly ležet kdekoliv ve čtverci o straně sto šedesáti kilometrů. I to však byl pokrok – ještě včera měl čtverec rozměry pětinásobné.

Duncan odbočil doleva a co nejrychleji zamířil k horám. Obtížný terén představoval výzvu i pro terénní SUV s náhonem na všechna čtyři kola. Jeli přes území zvětralých kamenů a pruhů trávy, doplňované o modřínové a borovicové hájky. Řadu úseků cesty odplavily deště, takže museli postupovat opatrně.

„Nevím, jestli tahle oblast opravdu potřebuje zvláštní ochranu od vlády,“ poznamenal Duncan. „Mám dojem, že to příroda docela dobře zvládá sama.“

Sanžar se předklonil ze zadního sedadla, na kterém seděl vedle Jady. „Proto si naši předci ty hory vybrali jako pohřebiště. Všude kolem uvidíte hřbitovy s namačkanými hrobkami. A bohužel čelíme vážnému problému v podobě vykrádání hrobů. Místní obyvatelé často prohledávají staré hroby, prodávají svoje nálezy překupníkům z měst a ti je pak exportují do Číny.“

Ukázal před sebe k oblému vrcholu, vyššímu než ostatní. „To je Burchan Chaldun, naše nejposvátnější hora. Tvrdí se, že jde o Čingisovo rodiště, a většina lidí věří, že je na ní taky pohřben. Podle některých odpočívá v rozsáhlé nekropoli pod horou, která údajně neskrývá jen jeho tělo a poklady, ale taky těla a poklady jeho následníků včetně nejslavnějšího vnuka Kublajchána.“

„To by bylo terno pro každého, kdo by ji našel,“ přikývl Duncan.

„Lidé hledají Čingisovu hrobku po staletí, což vedlo k obrovskému vandalismu a rabování. Vláda sem proto omezila přístup, a to i vzduchem, aby ochránila životní prostředí a naši minulost.“

To byl jeden z důvodů, proč jeli autem. Vedlo je však k tomu ještě něco jiného: satelitní snímky nenašly ani stopu po zřícené družici, takže bylo vysoce nepravděpodobné, že by pátrání z vrtulníku nebo letadla přineslo jiný výsledek.

Dokonce bylo možné, že celý satelit shořel v atmosféře, a tohle je jen předem marný hon za přeludem. Museli se ale aspoň pokusit o jeho nalezení.

„Měl bych vás varovat, že existuje i další důvod pro omezení vstupu,“ dodal Sanžar.

Jada se k němu obrátila. „Jaký?“

„Říká se, že oblast vyhlásil za posvátnou samotný Čingis. Mnoho místních lidí věří, že pokud se někdy najde a otevře jeho hrobka, bude to znamenat konec světa.“

Duncan zasténal. „Skvělé. Pokud najdeme jeho hrobku, nastane konec světa. Pokud ji nenajdeme, čeká svět záhuba.“

„Jsme ztracení, ať uděláme cokoliv,“ zahučela Jada.

Duncan zachytil její pohled ve zpětném zrcátku. Jada se na něj pousmála.

„Vzpomněla jsem si na slova ředitele Crowea,“ vysvětlila. „Vypadá to, že měl pravdu.“

Monk se zavrtěl, i když nespouštěl oči z mapy. „Nikdy nesázejte proti Painterovi.“

14.44

O hodinu později Jada dřímala na zadním sedadle, když Duncan hlasitě oznámil: „Konec cesty, lidičky!“

Jada se narovnala a promnula si oči. Vzápětí si uvědomila, že nešlo o metaforu. Prašná cesta opravdu končila u shluku pěti gerů. Před jejich vozem uteklo několik volně puštěných koz a po velké ohradě o něco dál se procházelo stádečko koní.

Po příjezdu k okraji zóny dopadu Sanžar navrhl, aby odbočili z hlavní silnice. Tato cesta nebyla ani na mapě, ale podle Sanžara satelit nejlíp najdou tak, že se budou vyptávat místních obyvatel.

Vědí, kde se tady nahoře co šustne, argumentoval. Jestli se tady zřítilo něco velkého, budou o tom vědět.

Jakmile zastavili, Sanžar vyskočil z vozu. „Pojďte za mnou.“

Všichni vystoupili do chladného odpoledne. Jada si protáhla nohy, zdřevěnělé dlouhou jízdou, zatímco Sanžar zamířil k nejbližšímu geru.

„Znáte tyhle lidi?“ zeptal se Monk.

„Osobně ne, ale je to docela známá osada.“

Sanžar přistoupil k bytelným dřevěným dveřím a bez zaklepání je otevřel. Předem ostatní upozornil, že jde taky o tradici, o další doklad mongolské pohostinnosti. Rodina by zaklepání brala jako urážku, jako kdybyste tím vyjadřovali pochybnosti o jejich dobrém vychování a štědrosti.

A tak Sanžar rázně vešel dovnitř, jako kdyby mu to tu patřilo.

Ostatní neměli jinou možnost než ho následovat. Jada se zařídila podle Sanžarových pokynů – dala si pozor, aby nestoupla na práh, a zatočila v kruhovém stanu doprava.

Vnitřek byl překvapivě prostorný a teplý. Střechu podpíralo dřevěné žebroví a stěny lemovaly laťové mřížky. Obydlí proti větrům a zimě utěsňovaly vrstvy ovčích kůží a plsti.

Obyvatelé se na ně usmáli, jako kdyby je očekávali. Jednalo se o čtyřčlennou rodinu se dvěma dětmi, kterým ještě nebylo pět let. Muž si formálně zapnul límec šatů del a ukázal jim, ať se posadí na židle.

Než se Jada stačila vzpamatovat, ruce jí zahříval šálek horkého čaje. Podle hrnců na kamnech ve středu místnosti se právě chystala časná večeře. Ve vzduchu se vznášela vůně kari a skopového. Vzápětí se před ní objevila miska a talíř a žena Jadu s úsměvem pantomimicky vybídla k jídlu.

„To je boršč,“ řekl Sanžar. „Moc dobrý. A ty kousky na talíři, které vypadají jako rozbitý porcelán, jsou sýr aruul. Moc zdravý.“

Jada se nechtěla chovat nezdvořile, a tak kousek sýra ochutnala a zjistila, že jako porcelán nejen vypadá, ale taky je tak tvrdý. Nakonec ho cumlala v ústech jako bonbon, což podle všeho dělali i hostitelé.

Chovej se podle zdejších zvyklostí…

Sanžar oslovil rodinu místním nářečím. Po bohaté gestikulaci a častém upřesňování muž nakonec horlivě přikývl a ukázal k severovýchodu.

Jada doufala, že jde o příznivé znamení.

Debata ještě nějakou dobu pokračovala, ale Jada ji mohla jen sledovat a jíst. Děti zaujala Monkova umělá ruka. Monk si posadil jednoho chlapce na klín a ukazoval mu, že si může oddělit ruku v zápěstí, ale její prsty se přitom pořád pohybují.

Jadě to připadalo trochu strašidelné.

Děti byly nadšené.

Nakonec si Sanžar k sobě přisunul vlastní misku s polévkou a zanořil do ní lžíci. Během jídla vysvětloval: „Náš hostitel Chuluun říká, že tudy včera procházel někdo ze severu a ten slyšel o ohnivé kouli na obloze. Prý se zřítila do malého jezera u hranice sněhu na sousední hoře a přivedla vodu v jezeře do varu.“

Monk se zamračil. „Jestli je ten vrak pod vodou, není divu, že ho satelity nenašly.“

„Jak ho ale vyzvedneme?“ zeptala se Jada.

Nenapadlo je, aby si brali potápěčské vybavení, natož neoprénové kombinézy.

„To budeme řešit až na místě,“ řekl Monk. „Nejdřív najdeme to jezero, potvrdíme, že jsme tam správně, a dál se uvidí.“

Sanžar ještě nedomluvil. „Musím vás varovat, že cesta k tomu jezeru je hodně náročná. Nemáme šanci dostat se tam autem. Už jsem se zeptal Chuluuna, jestli by nám půjčil čtyři koně.“

Jada sebou trhla. Uměla jezdit, ale ne moc dobře.

Ne že bych měla na výběr.

„Souhlasil?“ zeptal se Monk.

„Ano, a dokonce s námi pošle někoho z příbuzenstva, aby nás tam dovedl. S trochou štěstí dorazíme k jezeru ještě před setměním.“

Monk se zvedl. „Tak pojďme.“

Jada následovala jeho příkladu a na znamení díků kývla hlavou směrem k hostitelům. Chuluun je doprovodil ven a oslovil jedno z dětí, které vzápětí odběhlo k sousednímu geru, patrně pro Chuluunova příbuzného.

Chuluun ukázal přes okolní louky lemované lesem k vedlejší hoře se zasněženým vrcholem.

Zjevně šlo o jejich cíl. Zdálo se, že není dál než třicet kilometrů. Jada si rozechvěle uvědomila tíhu odpovědnosti, která jí leží na bedrech. Svět od ní čekal odpovědi a řešení, jak odvrátit nadcházející zkázu.

Duncan k ní přistoupil, jako kdyby jí četl myšlenky.

Nejste v tom sama.

Zvládneme to společně.

Ze sousedního geru vyšla mladá, sotva osmnáctiletá dívka v obnošených vysokých botách po kolena a rychle si zapínala límec. Vlály za ní volně rozpuštěné černé vlasy, které jí sahaly do poloviny zad, ale v další chvíli si je zručně svázala koženou páskou do ohonu. Nakonec si vzala luk a hodila si přes rameno toulec se šípy. Na druhém rameni už se jí houpala puška.

Tohle je jejich průvodce?

Přiblížila se k nim. „Jsem Chaidu,“ představila se anglicky se silným přízvukem. „Chcete jít na Vlčí tesák? Zavedu vás tam. Je dobrý čas.“

Vypadalo to, že spěchá stejně jako oni.

Ve dveřích se objevil starší muž a zavolal na ni.

Dívka nesouhlasně zahučela a obrátila se k odchodu.

„Její snoubenec. Patrně jde o dohodnuté manželství,“ vysvětlil Sanžar.

Není divu, že chce odejít.

Dívka zamířila k ohradě – ostatní museli popoběhnout, aby jí stačili.

Monk se usmál. „Tenhle výlet je hned trochu veselejší.“

„Jsi ženatý,“ dloubl do něj Duncan. „Máš děti.“

Monk se zamračil. „Říkáš to, jako bych byl mrtvý.“

Jada si povzdychla.

Možná bych na tom přece jenom byla líp sama.

15.33

Duncan si prohlížel cíl cesty – před chvílí vyrazili na koních přes horské údolí směrem k zasněženému vrcholu Vlčího tesáku. Ta hora skutečně připomínala zahnutý tesák, namířený špičkou k nebi.

Slunce na obloze rychle zahánělo denní chlad. Bylo příjemné odpoledne na vyjížďku, ještě vylepšené výhledem na krásnou krajinu. Pod nohama jim duněla kopyta a oni uháněli přes travnaté louky nebo se vyhýbali hustým hájkům bělokorých bříz, lemovaných keříky borůvek a ostružin.

Jada zjevně jeho nadšení z jízdy nesdílela. Všiml si, s jakou opatrností přistupuje ke svému koni, a raději se držel po jejím boku.

Monk jejich skupinu uzavíral, zatímco Chaidu ujížděla vepředu se Sanžarem. Skutečným vůdcem však byl Heru.

Zdálo se, že se dravec zcela vzpamatoval ze včerejšího tvrdého úderu. Jakmile ho Sanžar vypustil, zamířil vysoko na jasně modrou oblohu a řídil se příležitostnými hvizdy svého pána.

Sanžar se zjevně předváděl před Chaidu, která zůstávala v jeho blízkosti. A zdálo se, že Sanžarova taktika zabírá. Dívka se k němu často nakláněla, aby se ho na něco zeptala nebo mu ukázala nějaký krajinný prvek.

Jada nevěnovala pozornost obloze, ale zemi ubíhající pod kopyty jejího koně.

Když stoupali po kluzkém svahu uvolněné břidlice, Duncan se ji pokusil uklidnit. Poplácal svého hřebce po skvrnitém krku. „Věřte svému koni! Vyznají se tu. Jsou to statná mongolská zvířata, potomci těch, na kterých kdysi jezdil samotný Čingischán.“

„Jinými slovy jde o zastaralý model,“ pokřiveně se na něj usmála a pokusila se o statečný výraz.

O pár minut později dospěli k úzké stezce nad příkrým srázem a Duncan se přesunul mezi Jadu a propast s dnem posetým ostrými kameny. Tady nebyla vhodná chvíle na paniku. Aby ji nějak rozptýlil, začal mluvit o práci.

„Co se podle vás stalo při pádu té družice?“ zeptal se. „Jak mohl vzniknout ten snímek?“

Podívala se na něj – zjevně měla potíže se soustředit, ale byla ochotná si povídat. „Temná energie souvisí s časem a prostorem. Když jsme jí načerpali tolik do zemské gravitační studny, hladké zakřivení časoprostoru kolem planety se podél trasy družice zvrásnilo.“

„A čas o kousek poskočil,“ přikývl Duncan. „Taky jste se zmínila Painterovi, že se podle vás mohlo Boží oko na kvantové úrovni propojit s tou kometou.“

„Je to možné, pokud vstřebalo dostatek temné energie. Víc se dozvím až z vraku satelitu.“

„Zatím si tedy můžeme popovídat o jeho protějšku.“

Střelila po něm pohledem.

„O tom kříži,“ vysvětlil. „Dejme tomu, že jde o úlomek komety, který sem spadl při posledním průletu. Nebo to byl asteroid, který proletěl těsně kolem ní, absorboval její energii jako Čingisovy tkáně a pak se zřítil na Zemi.“

Jada přikývla. „Ta druhá možnost mě ani nenapadla, ale máte pravdu, je to možné.“

„V každém případě na tom asi nezáleží. Větší záhadou je, jak mohl svatý Tomáš díky kříži předpovědět tuhle katastrofu.“

„Hm. To je dobrá otázka.“

„Takže jsem vás dostal, doktorko Shawová.“

„Kdepak,“ odpověděla, zjevně vyprovokovaná jeho vyzývavým tónem. „Musíme uvážit tři skutečnosti. Zaprvé, temná energie je hybná síla kvantové mechaniky. Ty dva pojmy popisují jedno a to samé. Univerzální konstantu.“

„To už jste říkala dřív.“

„Zadruhé, někteří jedinci jsou citlivější k elektromagnetickému záření. I bez magnetů.“

Významně se mu podívala na prsty.

Duncan už o elektromagnetické hypersenzitivitě slyšel – některým lidem se dělá špatně, pokud se příliš dlouho zdržují v blízkosti vysokonapěťového elektrického vedení či vysílacích věží: bolí je hlava, jsou unavení, zvoní jim v uších a dokonce i ztrácejí paměť. Na některé osoby má elektromagnetismus naopak příznivé účinky. Proutkaři, kteří hledají vodu, zakopaný kov nebo drahokamy, jsou možná jedinečně vyladění na kolísání magnetického pole v půdě.

„Zatřetí,“ pokračovala Jada, „neurologové se běžně shodují v tom, že lidské vědomí tkví v kvantovém poli vytvářeném rozsáhlou neurální sítí našich mozků.“

„Takže vědomí je kvantový jev.“

Jada se rozmarně usmála. „Tahle myšlenka mě vždycky uklidňovala.“

„Proč?“

„Pokud je to pravda, pak je na základě kvantové mechaniky naše vědomí propojeno přes všechny různé vesmíry. Naše smrt je možná jen zhroucení tohoto potenciálu v naší časové linii a vědomí se přesune do linie, ve které ještě žijeme.“

Když uviděla Duncanův pochybovačný výraz, rozvedla svůj výklad dál. „Vezměte si například rakovinu. Máte v těle buňku, která se špatně rozdělí – dojde k chybě v procesu, který se ve zdravém těle opakuje pořád znovu a znovu. Pokud se buňka rozdělí správně, zůstanete zdravý. Pokud se rozdělí špatně, dostanete rakovinu. Jde o obyčejný hod genetickou kostkou. Panna nebo orel.“

Duncan se musel ovládat, aby sebou viditelně neškubl. Její slova ho zasáhla na citlivém místě. Mimoděk se dotkl dlaně vytetované na hrudi a vzpomněl si na mladšího bratra, zesláblého a vychrtlého na nemocniční posteli, s pouhým stínem kdysi tak zářivého úsměvu. Billy v hodu genetickou kostkou prohrál a zemřel na osteogenní sarkom.

Jada pokračovala, aniž by si něčeho všimla: „Co když jsme všichni propojeni napříč mnohovesmírem? Tím se otevírá jedinečná možnost: v jednom vesmíru vás zahubí rakovina, ale vaše vědomí se přestěhuje do jiného vesmíru, kde jste žádnou rakovinu nedostal.“

„A žijete dál?“

„Přinejmenším dál existuje vaše vědomí, které splyne se svým tamějším protějškem. A to se může dít opakovaně, přesouváte se do časové linie, kde ještě žijete… dokud neprožijete ten nejúplnější život.“

Duncan si představil Billyho obličej. Ta myšlenka mu přinášela jistou útěchu.

„Ale co se stane potom?“ zeptal se. „Co se stane, když se všechny potenciály zhroutí do posledního vesmíru a zemřete i tam?“

„Nevím. V tom je krása života. Pořád nacházíte nové záhady. Možná je tohle všechno test, nějaký velkolepý experiment. Řada fyziků je přesvědčena, že náš vesmír je jenom hologram, trojrozměrný výtvor postavený na rovnicích zapsaných do přediva kosmu.“

„Ale kdo je zapsal?“

Jada pokrčila rameny. „Říkejte si tomu ruka boží, vyšší moc nebo třeba superinteligence. Kdo ví?“

„Myslím, že jsme trochu odbočili,“ poznamenal Duncan a raději se vrátil ke svatému Tomášovi a jeho proroctví zkázy. „Abych shrnul vaše tři body: lidský mozek funguje kvantově, temná energie je podstatou kvantové mechaniky a někteří jedinci jsou mimořádně citliví na elektromagnetická pole.“

Podívala se na něj, zvědavá, jestli to všechno propojí dohromady.

Duncan zvedl hozenou rukavici.

„Myslíte si, že svatý Tomáš byl jeden z těch citlivých lidí. Díky tomu na něj působila temná energie vyzařovaná křížem, která zvrásnila kvantové pole v jeho mozku a přinesla mu vidění z dnešní doby.“

„Nebo to můžeme vysvětlit jednodušeji.“

„Jak?“

„Byl to zázrak.“

Duncan si hlasitě povzdychl. „Ať už věda nebo zázrak, připadá mi jako zatraceně velká náhoda, že Boží oko i mysl svatého Tomáše nahlédly do přesně stejného okamžiku.“

„A Bůh nehraje s vesmírem v kostky,“ citovala Jada Einsteina.

Pěkné.

„Podle mě to nebyla náhoda,“ pokračovala. „Nezapomeňte, že čas je prostě rozměr. Neplyne dopředu ani dozadu.“

„Jinými slovy, rozdíl mezi minulostí, současností a budoucností je pouze neústupně přetrvávající iluze?“ Povytáhl na ni obočí. „Vidíte? Taky umím citovat Einsteina.“

Zazubila se – rázem vypadala o pět let mladší. „Představte si čas jako bod v prostoru. Boží oko i niterný zrak svatého Tomáše sklouzly do stejného místa v čase, pravděpodobně do okamžiku, kdy se kometární korona z temné energie nejvíc přiblíží Zemi. A tam se, jako na hlubokém škrábanci v gramofonové desce, oba zarazily a přehrávaly stejný úryvek hudby pořád dokola.“

„Nebo v tomhle případě obrázek zničené Země.“

Jada přikývla.

„Ale co si tedy myslíte, že se stane?“

„Podle informací ředitele Crowea o Antarktidě se domnívám, že až korona temné energie dosáhne maxima, ohne časoprostor kolem Země, jako to normálně dělá gravitace.“

„Protože temná energie a gravitace spolu úzce souvisejí.“ Pro změnu ocitoval ji.

„Přesně tak. Jenže tentokrát místo vrásy vznikne tobogán, po kterém se k nám skutálí meteorický roj.“

„To je veselé pomyšlení.“

„Je to jenom teorie.“

Z jejího výrazu ale Duncan poznal, že Jada svým slovům věří.

Na dlouho se odmlčela, jako kdyby jí starost působilo ještě něco.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Nevím. Mám pocit, jako by mi něco unikalo.“

Než stačili cokoliv probrat do větších podrobností, ozval se před nimi výkřik. Dospěli ke konci nebezpečné skalní římsy a před nimi se otevřela široká plocha, nad níž se tyčil vrchol hory.

Sanžar jim vyjel naproti, doprovázený svým sokolem vysoko na nebi. „Dojeli jsme k Vlčímu tesáku!“

„Vidíte? Jízda sem nebyla tak hrozná,“ vrátil jí Duncan sebedůvěru. „Nejhorší máme za sebou. Odteď už to bude brnkačka.“

15.34

„Našli jsme je,“ ohlásil Arslan do telefonu.

Batuchan seděl ve své kanceláři v budově parlamentu. Právě poslal sekretářku ven – byla to mladá dívka v přiléhavých šatech a saku. Její oděv odrážel západní styl a nebylo na něm nic tradičně mongolského, ale Batuchan oceňoval, jak v něm vynikne dívčina postava. Některé západní zvyky budou vítány i v nové Mongolské říši, kterou hodlal s Čingischánovými poklady vytvořit.

Už měl vymyšleno, co po objevení hrobky udělá. Nejprve osobně vybere nejcennější předměty a propašuje je ven – půjde o poklady, které se dají roztavit nebo zbavit drahokamů a prodat na otevřeném trhu. Potom oznámí svůj objev světu a přetaví následnou slávu v moc. Chtěl se stát nejbohatším mužem nikoliv pouze v Mongolsku, ale v celé Asii. Podmaní si svět stejně jako v minulosti jeho předek – vybuduje říši z bohatství a moci, u jejíhož kormidla bude stát on.

Nejdřív však bylo třeba začistit několik volných konců.

Po odeznění bouře v Kazachstánu se jeden z Arslanových mužů vrátil k Aralskému jezeru, aby potvrdil, že protivníci jsou skutečně po smrti, a zabavil opuštěný vrtulník – jenže na místě zjistil, že stroj zmizel.

Nikdo netušil, jestli unikl samotný pilot, nebo jestli přežil ještě někdo. Batuchan se nebál, že by ho někdo z něčeho vinil, protože jeho pravou totožnost znal jen Arslan, ale v rámci předběžné opatrnosti rozmístil agenty po všech stepích mezi Ulánbátarem a pohořím Chentij. Chtěl mít všechny silnice v oblasti pod dohledem, pro případ, že se někdo pokusí pokračovat v pátrání po Čingisově hrobce.

Ve skutečnosti nečekal, že v jeho síti něco uvízne. Agenti měli za úkol především střežit pohoří – kde podle něj byl Čingis pohřbený –, dokud si Batuchan nestihne prostudovat ukradené relikvie a neurčí přesnou polohu hrobky.

Byla škoda, že otec Josip musel zemřít, než ho Batuchan vyslechl. Čingis si ošklivil mučení. Batuchan to považoval za chánovu největší chybu.

Teď ale přišla tato zpráva.

„Co si přejete, abych udělal?“ zeptal se Arslan.

„Jak velký mají náskok?“

„Přibližně hodinu, ale zatím se nijak nesnažili svůj příjezd utajit.“

„V tom případě nebude dalších třicet minut ničemu vadit. Shromáždi svoje nejvěrnější muže, kteří nejlíp ovládají meč a luk, do horského bojového oddílu. Připojím se k vám jako velitel.“

„Výborně, Bordžigine.“

V Arslanově hlase bylo slyšet touhu, která rezonovala s Batuchanovou vlastní krvežíznivostí. Cvičné šarvátky na stepích prozatím pořádali jen s rekvizitami a nanečisto. Nejhorším utrpěným zraněním byla zlomená ruka, když někdo spadl z koně. Batuchan považoval za případné, aby jeho nástup na trůn Nového Mongolska doprovodilo krveprolití.

Hlavně ale toužil po tom, aby mohl někomu prostřelit šípem hruď. Teď přišla jeho šance.

„Taky byste měl vědět,“ dodal Arslan, „že je s nimi i zrádce Sanžar.“

Á, teď už rozumím té zuřivé nenávisti v tvém hlase.

Batuchan si vybavil Arslanův obličej po jeho návratu z Kazachstánu. Kůži na temeni měl strženou na kost a ostrý dráp dravce mu probodl tvář. Zjevně se chtěl pomstít za své znetvoření.

A bude mít příležitost.

Zrádci musejí dostat za vyučenou.

Zabzučel mu interkom. „Pane ministře, jsou tu dva zástupci těžebního konsorcia. Mají s vámi domluvenou schůzku na čtvrtou hodinu.“

„Ať chvilku počkají.“

Ukončil hovor s Arslanem a na chvíli zauvažoval, jestli by neměl schůzku úplně odvolat. Mohla se však na ní dojednat lukrativní smlouva, která se mu bohatě vyplatí a poslouží jako další stupínek na cestě k nové říši.

Stiskl tlačítko interkomu. „Pošlete je dál. A přineste nám čaj.“

Byli to Zápaďáci, takže by patrně dávali přednost kávě, ale Batuchan jí nikdy nepřišel na chuť a preferoval tradiční čaj.

Nejvyšší čas, aby si Američani začali zvykat na naše tradice.

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil vysoký chlapík s bouřkově modrýma očima a mužným obličejem. Batuchan okamžitě poznal, že v něm bude mít úctyhodného protivníka. Za mužem vešla jeho společnice, atraktivní míšenka v upjatém kostýmku. Normálně Batuchan necítil z něžného pohlaví žádnou hrozbu, ale při pohledu na tuto ženu se mu zježily chloupky na zátylku.

Zajímavé.

Ukázal ke křeslům.

„Jak vám můžu pomoct?“

20. kapitola

19. LISTOPADU, 15.50 ULÁNBÁTARSKÉHO ČASU

ULÁNBÁTAR, MONGOLSKO

Gray na první pohled poznal, že muž za stolem je nepřítel.

Batuchan nasadil vlídný výraz a choval se k nim s příkladnou zdvořilostí. Vypadal jako docela příjemný chlapík, na člověka, kterému táhne na šedesátku, pozoruhodně zdatný. Gray ale dokázal nahlédnout pod praskliny v Batuchanově masce: všímal si chamtivého lesku v jeho očích, příliš dlouhého a přezíravého pohledu na Seichaninu postavu, bezděčného sevření ruky v pěst.

Během celého rozhovoru o právech na těžbu minerálů, budoucnosti ropy a vládních omezeních byl ministr jako na trní. Grayovi neuniklo, že Batuchan až příliš často pokukuje po hodinách.

Seichan už mu pod stůl nenápadně připevnila bezdrátové odposlouchávací zařízení, takže mohli sledovat, co se bude v místnosti dít po jejich odchodu. Aby ale tato štěnice přilákala pavouka, museli zatahat za jeho síť.

Gray si v křesle poposedl. Vlevo od Batuchanova stolu si všiml skříně s mongolskými artefakty – keramikou, zbraněmi a několika pohřebními soškami. Zaznamenal i dva vlky vyřezané ze dřeva.

„Promiňte,“ přerušil Gray ministra uprostřed věty, aby ho podráždil. Ukázal k vitríně. „Smím se podívat zblízka?“

„Jistě.“ Jeho protivník se nadmul pýchou na svou sbírku.

Gray přešel k prosklené skříni a sklonil se k dřevěným soškám. „Po celém městě vídám vlky. Plno míst se jmenuje podle nějakého modrého vlka.“

Ve skle viděl, jak Batuchanovi cuká koutek úst. Takhle vypadá muž, který si vychutnává, že zná nějaké tajemství.

Hmm…

„Jaký to má smysl?“ zeptal se Gray, narovnal se a otočil se k ministrovi čelem.

„Kořeny sahají k mýtům o stvoření, podle kterých mongolské kmeny vznikly spojením Gua maral, divoké laně, a Boerte chino, modrého vlka. Dokonce i Čingischán přijal klanový titul Mistr Modrého vlka.“

Gray v jeho hlase slyšel hrdé uspokojení a vůbec nepochyboval, že je to skutečně on, ten tajemný Bordžigin.

„Ale kde se bere ten pokračující zájem o vlky?“ otázala se Seichan, která si toho zjevně všimla taky. Zavrtěla se a natáhla dlouhou nohu, až jí kalhoty kostýmku vystoupaly nad kotník.

„Jsou talismany pro štěstí, především pro muže.“ Očividně se mu nechtělo odtrhnout pohled od její nohy. „Vlci taky symbolizují nenasytnou dravost.“

„Jak to?“ zajímala se Seichan a zkřížila nohu přes nohu, aby rozptýlila jeho pozornost ještě víc.

„Vlk zabíjí větší množství kořisti, než dokáže sníst. Podle našich pověstí bůh vlku řekl, že smí sníst každou tisící ovci. Vlk se ale přeslechl a sežral každou tisící ovci z těch, které zabil.“

Gray v jeho slovech zaslechl náznak závisti, možná i výhrůžky.

Batuchan se okázale podíval na hodinky. „Asi bychom měli naše jednání uzavřít – připozdívá se a potřebuji se věnovat jiným záležitostem.“

O tom nepochybuji.

Gray rychle dovedl jednání k závěru a rozloučil se. Jakmile se dostali z dohledu od dveří Batuchanovy pracovny, zasunul si do ucha přijímač.

Seichan vedle něj zašeptala: „Myslíš, že jsme u něj tím hovorem o vlcích vzbudili dostatečně velké podezření?“

Odpověď se k nim dostala prakticky okamžitě. Gray slyšel, jak Batuchan mluví se svou sekretářkou a ruší zbytek dnešního programu. Pak na někoho velitelsky vyštěkl do telefonu: „Odjíždím z města. Zatímco budu pryč, hlídejte balíčky ve skladišti čtyřiadvacet hodin denně.“

Gray ukázal Seichan vztyčený palec.

Doufali, že ho rozhodí natolik, aby je zavedl k ukradeným artefaktům, ale tohle muselo stačit. Podle Katiných údajů o ministrově nemovitostech vlastnil ve městě jediné skladiště.

Gray mávl na taxi, nastoupili a rychle projeli městem se zvláštní směsicí vyšperkovaných mongolských paláců, hranatých budov ze sovětské éry a pokojných buddhistických klášterů. Nad vším se vznášel stinný závoj smogu a znečištění.

Gray se naklonil k Seichan, stiskl jí ruku a zašeptal jí do ucha jako milenec: „Co takhle prolézt si nějaké stoky?“

Usmála se. „S tebou se dívka nikdy nenudí.“

16.28

Slunce viselo nízko nad obzorem a Seichan stála vedle Graye, který právě otvíral poklop do podzemních chodeb s parovody, jež se křižovaly pod nejstudenější metropolí na světě. Ovanul je horký vzduch z útrob města.

A s ním zaslechli i slabý zpěv, který připomínal zkoušku vzdáleného dětského sboru.

Byl to podivně sladký zvuk, který se vůbec nehodil k zapařenému podbřišku metropole.

„Lidi si tam dole zařizují domovy,“ poznamenal Gray.

Seichan strávila v takových skrýších podstatnou část života – utíkala před chladem a nacházela společnost jiných dětí ulice. Vzhledem k vysoké nezaměstnanosti spojené s přechodem od komunismu k demokracii mnozí lidé včetně spousty dětí skončili na dlažbě.

Gray slezl dolů jako první. Kryl je stín sousedního domu s byty, který stál jen pár bloků od jejich cíle. Kat v D. C. vytáhla z městských záznamů plány skladiště a z nich zjistili, že tyto tunely míří přímo pod něj. Navíc k němu nabízely přístup teplovodním potrubím.

Seichan sestoupila po žebříku a vmžiku vyměnila chladný slunečný den za teplou tmu tunelů. Teplota s každou příčkou stoupala téměř k nepříjemným hodnotám. K horku se navíc přidával pach odpadků a výkalů, částečně i lidských.

Gray rozsvítil baterku a seskočil do podzemní chodby.

Seichan se k němu připojila – musela se nahrbit, aby se nespálila o potrubí, a posvítila si do chodeb, které se z jejich místa rozvětvovaly do čtyř směrů. V jedné postřehla rychlý pohyb a letmý záblesk malého, vyděšeného obličeje.

Víc nic.

I zpěv ustal.

Předpokládala, že úřady do chodeb pořádají pravidelné výpravy, které shánějí děti dohromady a patrně je posílají do detenčních středisek, která nejsou o moc lepší než severokorejské vězení.

Není divu, že utíkají.

„Tudy,“ řekl Gray a ukázal ve směru skladiště.

K cíli nevedla přímá cesta, takže museli ještě dvakrát nahlížet do mapy. Konečně Gray na Seichan mávl, aby se skrčila.

„Příští žebřík by měl vést nahoru do hlavní místnosti skladiště. Moment překvapení vydrží jen chvilku a nevíme, kolik strážných tam najdeme.“

„Rozumím.“

Jinými slovy: hlavně neotálet.

Stáhla si na oči brýle s nočním viděním. Gray měl podobné – připomínaly složené hmyzí oči.

Kývla na něj, ať pokračuje. Odtud museli lézt po čtyřech. Než se však stačila vydat za ním, ucítila, jak ji něco chytilo za kotník.

Prudce se otočila a namířila za sebe pistoli s hlavní prodlouženou tlumičem.

Uviděla přibližně devíti- či desetiletou dívku s mandlovýma očima a širokými lícními kostmi. Jako kdyby nahlížela do zrcadla vlastní minulosti. Dítě se při pohledu na zbraň přikrčilo.

Seichan sklonila hlaveň k zemi a vymanila se z dívčina sevření.

„Co chceš?“ zašeptala vietnamsky – věděla, že vietnamština je blízká mongolštině.

Dívka se podívala za Grayem, nebo přinejmenším ve směru, kterým zmizel, zavrtěla hlavou a zatahala Seichan za nohavici, jako kdyby ji chtěla odtáhnout zpátky.

Varovala ji před nebezpečím.

Zdejší děti zřejmě pochopily, že Gray a Seichan nejsou od policie, a jejich sledováním uhodly, kam mají namířeno. Zjevně se už v minulosti střetly se strážnými ve skladu – a nešlo o příjemná setkání. Dívka ji nevarovala ani tak kvůli Seichan a Grayovi, jako spíš kvůli sobě. Ať se tu odehraje cokoliv, bude to patrně mít katastrofální důsledky pro děti ulice.

Seichan si uvědomila, že je to pravda – až odejdou, na malé obyvatele podzemí klidně může dopadnout tvrdá pomsta. Seichan s tím však nemohla nic dělat. Nemohla zabránit nespravedlivým krutostem, k nimž ve světě dochází. Tuhle lekci jí už dávno vštípili bitím.

Je mi líto, maličká. Uteč odtud co nejdál.

Pokusila se jí to říct.

„Di,“ zašeptala. Běž.

Dítěti se ještě jednou vystrašeně zaleskly oči a vzápětí zmizelo do tmy jako stín Seichaniny minulosti.

Gray na ni sykl od úpatí žebříku – nevšiml si, co se za ním odehrálo. Seichan se k němu spěšně připojila, Gray nehlučně vyšplhal po příčkách a připevnil k zamčenému poklopu nahoře miniaturní nálože.

Oba ustoupili do postranní chodby a Gray stiskl rozbušku.

Ozvalo se krátké zadunění, sotva hlasitější než rachejtle. I to však nepochybně přiláká všechny strážné.

Gray vylezl nahoru jako první, se Seichan v patách. Rozrazil dýmající poklop dlaní a druhou rukou vhodil do opačných směrů ve skladu dva kouřové granáty. Jakmile granáty s ohnivým zábleskem vybuchly, Gray i Seichan se vykulili na podlahu skladiště.

Seichan vleže na zádech zahájila palbu po všech zářivkách, které v dýmu viděla, a skladiště se brzy ponořilo do hluboké tmy.

Gray mezitím vyběhl ke kanceláři – jednalo se o nejpravděpodobnější místo, kde mohly být relikvie uloženy. Jestli se pletou, přinutí některého ze strážných, aby promluvil.

Grayův postup rozlehlou halou se dal sledovat podle tlumených výstřelů. Seichan zůstávala ležet u poklopu s úkolem střežit jejich únikovou cestu. Přepnula brýle na infračervené světlo, aby viděla teplo strážných přibíhajících z protější strany skladiště, a pozvedla pistoli.

Pop, pop, pop…

Muži se zhroutili na zem.

Ostatní se rozprchli do úkrytů a naslepo střelbu opětovali.

Seichan věděla, že kouřová clona vydrží jen pár minut. Pak ji tu budou mít jako na dlani.

Pospěš si, Grayi.

16.48

Gray běžel dýmem a střílel po všem, co mu v brýlích zářilo tělesným teplem. Dva muže vyřídil dole na zemi a dalšího na otevřeném schodišti k vyvýšené kanceláři a přikrčeně se pustil po schodech nahoru. Bral schody po dvou a pořád se držel při zemi.

Od zábradlí se odrazila kulka.

Gray se otočil po střelci, našel v brýlích jeho zářivou skvrnu a vypálil.

Muž se skácel k zemi.

Na vrcholu schodiště Gray prostřelil zámek ve dveřích, aniž by se vůbec zdržoval zjišťováním, jestli není odemčeno. Takhle vysoko ho nekryl žádný kouř.

Jako na potvrzení jeho obav přední stěnu kanceláře pokropila dávka z automatické zbraně.

Gray v plné rychlosti rozrazil dveře ramenem, skočil dovnitř a kopnutím je za sebou zase přibouchl. Držel se co nejdál od oken a s namířenou pistolí se rozhlížel po malé kanceláři. Druhé dveře vedly do dalších administrativních prostor a konferenční místnosti.

Přikrčeně se k nim proplížil a zkontroloval je.

Byly zamčené.

Výborně.

Nestál o žádná nenadálá překvapení z tohoto směru.

Stůl nebyl přímo u oken, a tak si u něj Gray stoupl, aby si prohlédl vyskládané krabice a bedny. Největší z nich byla zabalená do deky. Velikostí odpovídala Vigorovu popisu, a když Gray v rychlosti nahlédl pod deku, uviděl zčernalé stříbro.

Spěšně prošel ostatní předměty, ale zbývající relikvie nenašel. Nahlédl ještě do stolních zásuvek a ve spodní objevil vlčí masku.

Takže tu Bordžigin byl – patrně se kochal novými poklady.

Ještě v předklonu si Gray všiml vojenského batůžku pod stolem. Rozepnul ho a uvnitř našel lebku i knihu v kožené vazbě. S úlevou si hodil batoh přes rameno a jednou rukou zvedl stříbrnou schránku. Byla těžká a špatně se držela, ale Gray potřeboval druhou rukou střílet.

Pohledem z okna zjistil, že se kouř začal rozptylovat.

Pátrání trvalo příliš dlouho.

Špičkou nohy opatrně pootevřel dveře. Po schodech k němu běželi dva muži se samopaly, na kterých měli přimontované svítilny. Z řídnoucího dýmu k němu doléhaly zvuky přestřelky – Seichan zatím držela zbytek strážných v šachu.

Gray si rychle strhl brýle s nočním viděním, odběhl zpátky ke stolu a zakryl si obličej vlčí maskou ze spodní zásuvky. Znovu popadl pistoli – právě v okamžiku, kdy se dveře prudce rozletěly.

Dovnitř vpadli dva muži se samopaly u ramenou. Ostré světlo Graye oslepilo, ale pohled na vlčí masku muže polekal – strach z jejího tajemného majitele je přiměl k vteřinovému zaváhání.

Gray ho využil k tomu, aby oběma vpálil kulku do hlavy.

Přeskočil jejich zhroucená těla a zastavil se jen na tak dlouho, aby vyměnil pistoli za jeden ze samopalů. S maskou na obličeji vyběhl před kancelář a sjel po zábradlí do ustupujícího kouře. Všude kolem něj se odrážely střely.

Na útěku narazil na jednoho strážného.

Muž vytřeštil oči na zjevení s vlčí hlavou, které se před ním vynořilo, a Gray ho z bezprostřední blízkosti sejmul dávkou ze samopalu.

Až o chvilku později Grayovi došlo, proč na něj mohl takhle narazit.

Přestřelka utichla.

A strážný se zjevně pokoušel utéct.

Seichan byla pořád u poklopu. Klečela na koleni, zaprášená, ale nezraněná. Otočila se k němu a bylo vidět, jak svírá prst na spoušti.

Gray si strhl masku a odhodil ji stranou.

Seichan se na něj zamračila. „Vážně musíš přestat s těmi převleky, Grayi. Je to pro tebe krajně nezdravé.“

„Neboj. Zařídím, abys o příštím Halloweenu nebyla ozbrojená.“

16.52

Seichan pomohla Grayovi se zabalenou schránkou a batohem do parovodních chodeb. Z dýmu zbýval už jen lehký opar, ale zdálo se, že strážní, kteří případně přežili, utekli.

Seichan se rozhlédla. Ve skladišti byly vyskládané bedny s oblečením, elektronikou, autodíly a dokonce i s dětskou výživou. Vypadalo to, že Batuchan podniká na mnoha frontách, včetně křečkování jídla ve městě, kde mnozí hladoví.

Spustila se za Grayem dolů, do pachu a horka.

Gray před sebou tlačil těžkou schránku a sám lezl za ní s batohem na zádech.

Seichan si v postranní chodbě všimla známého dětského obličeje, zastavila se a hodila dívence svoje brýle s nočním viděním. Pro dítě, které se snaží přežít v tomto temném podsvětí, budou k nezaplacení. Nešlo ale jen o ni.

Za dívkou se pohnuly další stíny, které podle všeho patřily snad stovkám jiných dětí.

Seichan ukázala zpátky k žebříku a k bohatství, které momentálně nikdo nehlídal.

„Dà Haj! Nó là an toàn!“ zavolala na všechny. Běžte! Berte! Je to bezpečné!

Víc toho udělat nemohla, a tak pokračovala za Grayem.

Svět sice změnit nedokáže, ale aspoň trochu zlepšila tuhle jeho malou část.

21. kapitola

19. LISTOPADU, 17.00 ULÁNBÁTARSKÉHO ČASU

POHOŘÍ CHENTIJ, MONGOLSKO

Jada spolu s ostatními vystoupala ze tmy do světla.

Do západu slunce zbývala už jen necelá hodina, a tak jejich skupina nasadila cestou po zalesněném svahu hory ostré tempo. Vrchol zářil v posledním denním světle, které se odráželo od sněhu a ledu, ale níže položenými březovými a borovicovými lesy už se šířily hluboké stíny s tím, jak údolí plnila noc.

Ze šera slyšeli vlčí vytí doprovázené ozvěnou štěkotu na uvítanou nadcházejícího večera. Vlčí tesák si patrně nevysloužil svoje jméno jen na základě tvaru, ale taky podle šelem, jež lovily na jeho úbočích.

Za lesem se rozkládala vysokohorská louka, kterou už taky přešli. Teď se zdála být nemožně daleko pod nimi.

Těžko uvěřit, že jsme zdolali takové převýšení.

Jada měla dojem, že dole podél pásu tmavého lesa postřehla nějaký pohyb, ale i když napínala zrak sebevíc, pohyb se neopakoval.

Byla to jenom hra stínů…

Duncan měl pořád natočené ucho k vytí ze sousedních lesů. „Útočí tihle vlci na lidi?“

„Jenom když je vyprovokujete,“ odpověděl Sanžar. „A skoro nikdy na tak velké skupiny, jako je naše. Ale blíží se zima a oni začínají mít hlad.“

Duncanovi se taková odpověď zjevně nezamlouvala. „Tak to radši pojďme dál, než se setmí ještě víc.“

„Proč?“ Sanžar ukázal před sebe. „Už jsme tady.“

Jada se otočila v sedle dopředu, k poslednímu ostrůvku denního světla v moři noci. Dospěli na širokou plošinu, která v boku hory vytvářela obří stupeň. O dalších třicet nebo čtyřicet metrů výš začínala sněhová pokrývka, ale Jada neviděla žádnou vodní hladinu.

„Kde je to jezero?“ zeptal se Duncan.

„Za tímhle sesuvem kamenů na západě,“ vysvětlil Sanžar a zamířil daným směrem. Ostatní ho následovali.

Obešli starý sesuv po úzké stezce mezi hromadou balvanů a okrajem strmého srázu. Jada si podezřívavě prohlížela kameny. Sesuv připomínal lavinu, která zamrzla na místě, ale pravděpodobně tu byl už několik století.

Za hromadou kamenů uviděli, že se plošina ještě rozšiřuje. Vlevo končila strmou propastí a vpravo ji ohraničoval zasněžený svah. Většinu plochy zabíralo dvouakrové jezero odstínu půlnoční modře, který se hodil k potemnělému nebi a v jehož hladině se odráželo několik oblaků. Břeh sahal až k okraji ledu, což naznačovalo, že vodu v jezeře doplňuje tající sníh. Na jaře se hladina patrně zvedá natolik, že přetéká přes skalní římsu a vytváří třpytivý vodopád.

K Jadě se přiblížil Monk. „Rozhodně to nevypadá, že se sem něco zřítilo.“

Měl pravdu. Jezero působilo poklidným, panenským dojmem.

Chaidu dojela ke břehu, elegantně sklouzla ze sedla a dovedla uříceného koně k vodě. Zvíře ponořilo čenich do vody, jako kdyby chtělo zchladit žízeň, ale hned zase ucuklo a ustoupilo. Chaidu koně raději chytila, aby nezacouval až ke srázu.

Sanžar zamračeně seskočil a podal dívce uzdu svého koně. Sám pak ponořil ruku do jezera a překvapeně se otočil k ostatním.

„Je teplá…“

Jada si vzpomněla na vyprávění očitého svědka, který viděl, jak sem dopadla nějaká ohnivá koule. Voda v jezeře prý začala vřít. Teď už nevřela, Jada si však představila, jak se v jeho hlubině pomalu ochlazuje rozžhavený kov. Jezero se zřejmě ještě nestačilo vrátit k původní teplotě.

„Je tam,“ řekl Duncan, který očividně dospěl ke stejnému závěru.

„Ale jak si tím můžeme být jistí?“ zeptala se Jada.

Monk seskočil z koně a pomohl Jadě ze sedla. „Vypadá to, že se tam někdo bude muset potopit a podívat se.“

17.12

Duncan stál v dlouhých trenýrkách na břehu jezera a chvěl se v ledovém větru, který k němu vál z vrcholu hory. Vyrůstal v jižní polovině Spojených států a studené počasí mu nevyhovovalo.

Jeho rodina se téměř každoročně stěhovala a vystřídala řadu států: Georgii, Severní Karolínu, Mississippi, Floridu. Otec pravidelně měnil zaměstnání a nikde nezapustil kořeny nadlouho – navíc většinou nechával svoje syny, aby se o sebe starali sami. Proto si Duncan a jeho mladší bratr byli tak blízcí. Po Billyho smrti, které už dávno předcházela smrt matky, Duncan a jeho otec zjistili, že jejich malou rodinu už nic nedrží pohromadě, a rozešli se každý svou cestou. Několik let už spolu nemluvili a Duncan ani nevěděl, kde je jeho otec teď.

„Můžete si pospíšit?“ zeptal se nahlas. Nechtěl se zaobírat minulostí.

Jada klečela u otevřeného laptopu. „Potřebuju ještě chvilku, abych správně nastavila přenos.“

Duncan měl na sobě kromě dlouhých trenýrek ještě čelenku s voděvzdornou kamerou, vysílačkou a LED světlem. Od čelenky se táhla dlouhá anténa s plovákem, která bezdrátově přenese záběry kamery do počítače.

„Slyšíte mě?“ oslovila ho.

Duncan si upravil vysílačku v uchu. „Jasně a zřetelně.“

Jada o satelitu věděla víc než kdokoliv jiný. Bude sledovat Duncanův postup a během celé záchranné operace ho navádět ze břehu.

„V tom případě jsme připravení,“ řekla Jada.

K Duncanovi se přitočil Monk. „Nedělej žádné hlouposti.“

„Na to je už asi pozdě.“

Duncan vstoupil na mělčinu. Voda byla příjemně teplá, zvlášť po chvíli strávené na studeném větru. Odrazil se ke skoku a ponořil se těsně pod hladinu. Dřív už se potápěl v Belize, kde mu voda připadala jako lázeň. Tahle byla ještě teplejší.

Odrazil se ode dna a rozmáchlými tempy vyrazil po hladině. U takhle velkého jezera mohlo trvat hodiny, než ho prozkoumá celé, jednu část po druhé. Rozhodl se tedy zúžit pátrání tím, že si zahraje dětskou hru Samá voda, přihořívá.

Nebo v tomto případě Teplá a teplejší voda.

Jestli opravdu satelit leží někde na dně, voda nad ním bude patrně mít nejvyšší teplotu. Proto se při plavání otáčel, jakmile narazil na proud chladnější vody, a v nejteplejších místech se potápěl, aby si posvítil na dno. Všiml si něčí ztracené boty a spousty uvolněných kusů lišejníků.

Na obzvlášť horkém místě se zhluboka nadechl, potopil se a mocně vykopl nohama, aby se ponořil co nejhlouběji. V třímetrové hloubce, když už cítil na ušních bubíncích nepříjemný tlak, zaznamenal pod sebou jakýsi záblesk: něco tam odráželo jeho světlo.

„Zamiřte víc doleva,“ pokynula mu Jada vzrušeně.

Duncan poslechl a vydal se požadovaným směrem. Kužel světla prozařoval okolní vodu a dosahoval až ke dnu.

A tam, v kráteru z roztavené horniny a obklopené kousky kovu a roztavených trosek, spočívalo Boží oko.

Lépe řečeno to málo, co z něj zbylo.

17.34

Jadě bylo do pláče.

„Nic z něj nezůstalo,“ zamumlala sama pro sebe i pro ostatní.

I z nekvalitního obrazu, který se ještě zhoršoval s tím, jak se Duncan potápěl, poznala, že nemají co zachraňovat. Původní satelit byl velký přibližně jako stánek pouličního prodavače hot dogů a jednalo se o klenot vzniklý spojením teorie, techniky a designu.

Jada zírala na roztřesený obraz na laptopu.

Zbývala jen spálená hromádka trosek o velikosti minilednice. Spalující horko z průchodu atmosférou v kombinaci s nárazem po dopadu a účinky vody družici zcela zničilo. Jada rozeznala několik detailů: sežehnuté horizontální čidlo, kousek solárního panelu slepený s roztaveným obalem, roztříštěný magnetometr. Naděje, že by se jim podařilo získat nějakou elektroniku nebo data, která by za něco stála, byla nulová.

Musela si to přiznat – a sdělit svůj verdikt Duncanovi.

Ten se mezitím vynořil, aby se nadechl, s vlasy přilepenými k hlavě. Voda mu stékala z vyrýsovaných svalů na těle.

I on ale znal pravdu.

V obličeji měl vepsané zklamání.

Jada si dokázala představit, že se sama tváří podobně.

Po tak daleké cestě a překonání takových nebezpečí…

Zavrtěla hlavou. Nejhorší ze všeho bylo, že jim vrak družice nemohl poskytnout žádné odpovědi ani řešení hrozící katastrofy.

Duncan ukázal palcem dolů. „Leží zhruba pět metrů pode mnou. Mrknu se, jestli ho aspoň dokážu vyzvednout. Možná to půjde jedině po částech.“

Jada pochopila, že Duncan potřebuje něco dělat – cokoliv –, aby si ještě nemusel přiznávat prohru.

„Spojím se s velitelstvím Sigmy,“ řekl Monk a poodešel se satelitním telefonem stranou.

Sanžar a Chaidu zůstávali stát u okraje srázu – očividně vycítili jejich zklamání.

Jada sledovala na monitoru, jak se Duncan potápí a plave k satelitu. Opatrně natáhl k troskám ruku – zřejmě se bál, že jsou ještě horké. Ve chvíli, kdy se prsty dotkl vnějšího pláště družice, obraz na monitoru pohasl.

Jada zvedla hlavu a podívala se na jezero. Plovák antény se pořád klidně pohupoval na hladině. Nebyl důvod, proč by jí měl vypadávat obraz.

„Duncane?“ řekla do vysílačky. „Jestli mě slyšíte, ztratila jsem obraz.“

Po dalších třiceti vteřinách ticha si začala dělat starosti. Vlny po Duncanově ponoření už téměř odezněly.

Vstala, otočila se k Monkovi a zavolala: „Něco se děje!“

17.38

Jakmile se Duncan dotkl trosek, ucítil i při vyšším tlaku pětimetrové hloubky v konečcích prstů známé mravenčení, jako kdyby ho něco odtlačovalo od družice. Poznal olejovitou čerň této energie a po zádech mu i v teplé vodě přejel mráz. Totéž pole cítil i z těch relikvií.

Jestli dosud existovala nějaká pochybnost o tom, že Tomášův kříž souvisí s kometou, v tuto chvíli zmizela. Zjevně sdílely stejný typ energie.

Temnou energii…

Chtěl se okamžitě vynořit a povědět to Jadě, ale nejdřív se hodlal pokusit vyzvednout zbytky satelitu k hladině. Chytil ho a trhl za něj, ale vrak se ani nepohnul. Zdálo se, že pevně vězí v hornině. Duncan si představil, jak roztavený plášť družice chladne a spojuje se s narušeným podložím.

Zklamaně přejel dlaněmi po kovovém povrchu. Energetické pole nebylo všude stejné – na jednom konci ho cítil silněji. A právě tady taky nahmatal puklinu, silou nárazu zprohýbaný okraj ocelového plátu.

Třeba se mi ho podaří otevřít.

Zkusil to prsty, ale neměl se pořádně čeho chytit. Brzy mu došla marnost jeho počínání a odrazil se ode dna, aby se nadechl.

Jakmile si naplnil plíce čerstvým vzduchem, začal šlapat vodu a podíval se ke břehu. Do vody právě vbíhal Monk, plně oblečený a s poplašeným výrazem.

„Co to děláš?“ zavolal na něj Duncan.

Jada za Monkem spustila ruce, kterými si svírala hrdlo. „Mysleli jsme, že se vám něco stalo! Ztratili jsme spojení a byl jste tam dole tak dlouho…“

„Jsem v pohodě.“ Vydal se ke břehu. „Jenom potřebuju nářadí!“

Na mělčině už se začal zvedat z vody, ale poryv studeného vzduchu ho zahnal zase zpátky. „Podejte mi páčidlo,“ požádal. „Pokusím se otevřít plášť družice a podívat se dovnitř.“

Jada podala ocelový sochor Monkovi, který pořád stál po kolena ve vodě, a ten ho odevzdal Duncanovi.

„Proč?“ zeptala se. „V těch troskách nemohlo přežít nic důležitého.“

„Vrak vyzařuje elektromagnetické pole. A pěkně silné.“

Pochybovačně nakrabatila čelo. „To není možné.“

„Moje prsty říkají pravdu. A jsem si docela jistý, že ten zvláštní typ pole poznávám.“

Podíval se na ni a významně povytáhl obočí.

„Jako u těch relikvií?“ Vykulila oči. „U té lebky a knihy?“

„Přesně tak.“

Vykročila kupředu, jako kdyby se k němu chtěla připojit. „Dokážete dopravit ten vrak ke břehu?“

„Celý ne. Většina pláště se spekla s podložím. Ale myslím, že ho dokážu otevřít a vyzvednout všechno, co je uvnitř.“

„Tak do toho,“ přikývla.

Zasalutoval jí sochorem a potopil se zpátky do hlubin.

17.42

Slunce už kleslo pod obzor, ale obloha na západě dosud žhnula. Jada se krčila nad laptopem – poté, co se Duncan vynořil, obraz z nějakého důvodu naskočil, a tak ho nyní sledovala, jak klesá k vraku.

„Slyšíte mě, Duncane?“ zeptala se ho, aby vyzkoušela spojení.

Ukázal jí vztyčený palec.

S rostoucí hloubkou se obraz rychle zhoršoval, zamrzal a rozpadal se do digitálních čtverečků.

Nemůže to být blízkostí těch trosek?

„Myslím, že energetické pole satelitu možná narušuje spojení,“ upozornila ho Jada.

Monk se vedle ní chvěl zimou v mokrém oblečení. „Řekněte mu, ať se ho nedotýká. Jeho neuzemněné tělo mohlo posloužit jako vodič a dočasně zkratovat kameru.“

Měl pravdu.

„Duncane, držte se zpátky a ukažte mi, co vidíte, kde cítíte nejsilnější pole a kde chcete nasadit páčidlo, ať nepoškodíme nic, co bychom později mohli potřebovat.“

Duncan se přesunul k jedné straně zřícené družice a ukázal špičkou sochoru.

„Tohle bude hlavní modul s elektronikou,“ řekla Jada do vysílačky. „A ukazujete na poklop tepelného štítu. Pokud se vám ho podaří otevřít, můžu vás odtud navádět dál.“

Duncan vrazil konec sochoru do štěrbiny v poklopu.

„Opatrně…“

Duncan spustil nohy na dno po obou stranách trosek a zabral směrem dolů. Tepelný štít několik vteřin odolával, ale pak se odtrhl a pomalu klesl vedle vraku.

Duncanovi chvilku trvalo, než se přesunul do správné polohy, aby namířil kameru do nitra satelitu.

Jadu znovu zalila vlna zklamání. Veškeré elektronické zařízení bylo roztříštěné na kusy a většina se dokonce roztavila a spekla do chuchvalců plastu, křemíku a optických vláken.

Duncan na monitoru zasunul ruku dovnitř, ale stále si dával pozor, aby se ničeho nedotkl. Po chvilce namířil prst na čtvercový předmět. Šlo o ocelovou krabičku s panty na jedné straně, kterou při pádu ochránil plášť družice a která se zdála být poměrně nepoškozená. Z naléhavosti Duncanova pohybu bylo zjevné, že se jí snaží něco sdělit.

„Tam je určitě energie nejsilnější,“ řekl Monk, který jí nahlížel přes rameno a podle všeho jí taky četl myšlenky.

„To je kryt gyroskopu, Duncane. Pokud to půjde, snažte se ho zachovat bez poškození. Měl by k němu vést jediný silný kabel. Jestli se vám ho podaří ukroutit, měl by jít celý gyroskop vytáhnout.“

Duncan znovu zvedl palec a opřel sochor o bok vraku. Na tohle bude potřebovat obě ruce.

Prsty se znovu dotkl pláště a obraz opět zmizel.

Jada si vyměnila pohled s Monkem a oba se zadívali k jezeru. Jestli se Jadina teorie nemýlila, Duncan se právě pouštěl do křížku s ohněm, který udržoval v chodu celý vesmír.

Buďte opatrný…

17.44

Duncanovi docházel vzduch, takže musel zápasit na dvou frontách: se satelitem a navíc ještě s vlastní potřebou kyslíku. Ten parchant tam ale drží…

Normálně neměl sklony ke klení, ale zápolení s roztavenými útrobami družice, které uvěznily kryt gyroskopu, a styk s nepříjemným energetickým polem v něm vyvolávaly dojem, jako kdyby se pokoušel odšroubovat víčko z lahve okurek a přitom měl prsty zalité elektrifikovaným gelem.

Jakmile odstranil poklop z boku satelitu, elektromagnetické pole zesílilo a vyřinulo se ven jako proud horké páry. Duncan měl pocit, jako kdyby nořil prsty do bahna. Pole mu kladlo odpor, nebo to tak Duncanovu magnetickému šestému smyslu přinejmenším připadalo.

Vlastní dotyk se nedal nijak popsat. Při studiu elektrotechniky už si sáhl na pár drátů pod napětím, ale tohle bylo něco jiného. Jako kdyby se dotýkal elektrického úhoře. Tahle energie mu připadala jako živá.

Ježily se mu z ní chloupky.

Trhl za zpola roztavený kabel a kryt se konečně uvolnil. Opatrně ho vytáhl z nitra vraku, odrazil se nohama ode dna a zamířil k hladině – nemohl se dočkat, až se svého nákladu zase zbaví.

Na hladině se nejprve několikrát zhluboka nadechl a pak se vydal ke břehu. Kryt gyroskopu přitom držel v jedné ruce jako basketbalový míč, který co nejdřív velice rád předá svému spoluhráči.

17.47

Jada čekala na Duncana na kraji jezera s dekou v ruce. Když došel ke břehu, vztyčil se. Odkapávala z něho voda, na zchladlé pokožce se mu lesklo tetování, které pokrývalo ramena a celé paže.

Vzápětí zhasl čelovku a ponořil se do hlubokého stínu. Jada se tak soustředila na laptop, že si ani neuvědomila, jaká už je tma. V těchto nadmořských výškách noc neztrácela čas postupným stmíváním.

Duncan se dobrodil ke břehu a ocelový kryt gyroskopu vyměnil za teplou deku.

„Proč je to tak důležité?“ zeptal se s mírně drkotajícími zuby.

„Hned vám to ukážu.“

Přešla ke svému provizornímu stolu – v podstatě šlo o plochý balvan, na němž měla otevřený počítač – a kryt gyroskopu položila vedle laptopu.

„Jestli gyroskop vyzařuje stejné elektromagnetické pole jako ty relikvie, musí být propojený s kometární koronou temné energie. Až ho dostanu do laboratoře a prozkoumám ho, možná získám nějaké skutečné odpovědi.“

Významně se podívala na Monka.

„Pracuju na tom,“ zabručel a přiložil si k uchu satelitní telefon. „Kat nás dopraví do Států v nejkratším možném čase.“

„Když už jsme tak daleko na východě, bylo by rychlejší letět do mých laboratoří ve Středisku vesmírných a raketových systémů v L. A.,“ poznamenala Jada. „Mám tam všechno potřebné ke kompletní analýze a navíc tam jsou technici, kteří znají můj výzkum. Jestli existují řešení našeho problému, největší šanci na jejich objevení budu mít tam.“

Monk se zamračil, jako kdyby s ní nesouhlasil, ale ve skutečnosti ho zarazilo něco jiného. Podíval se na satelitní telefon. „Nemám signál…“

„Možná ho ruší energie z gyroskopu,“ napadlo Jadu a ukázala k nedalekému kamennému sesuvu. „Zkuste to o kus dál. Budu muset vymyslet způsob, jak gyroskop odizolovat, jestli poletíme letadlem.“

Duncan se skláněl vedle ní – už se osušil a oblékl. „Když jsem tuhle věc vytáhl, přejel jsem rukou po zbytku vraku, ale vůbec nic jsem necítil. Vypadá to, že veškerá energie vyzařovala z téhle krabičky.“

„To dává smysl.“

„Jak to?“

„Díváte se na základ Božího oka, přímo na jeho jmenovce.“

Obrátila pozornost zpátky ke gyroskopu, uvolnila malou západku a s maximální opatrností otevřela kryt.

Duncan se naklonil blíž.

Uvnitř se v záři počítačového monitoru leskla koule o velikosti softbalového míčku. Pouhým okem se to sice nedalo poznat, ale jednalo se téměř o geometricky dokonalé těleso.

„To je gyroskop, který se otáčel uvnitř satelitu,“ vysvětlila Jada. „Při našem experimentu jsme s ním měřili zakřivení časoprostoru kolem Země.“

„Ale proč je teď nabitý energií?“

„Budu muset provést asi tak sto testů, než získám definitivní odpověď, ale určitou představu mám. Svou rotací sledoval vzniklou vrásu v časoprostoru. Domnívám se, že proud temné energie, který vrásu vytvořil, podél ní plynul k oku jediného pozorovatele.“

„Té křišťálové koule.“

„A tím ji proměnil ve skutečné Boží oko.“

„Ale jak nám to pomůže?“

„Pokud dokážeme…“

Jejich pozornost přilákal zvláštní svist následovaný podivným mlasknutím.

Chaidu klesla na kolena, zády ke srázu.

Rukama si sevřela břicho.

A ocelový hrot šípu, který z něj trčel.

22. kapitola

19. LISTOPADU, 17.55 ULÁNBÁTARSKÉHO ČASU

ULÁNBÁTAR, MONGOLSKO

Vigor přecházel kolem konferenčního stolu v hotelovém apartmá. Srdce mu unaveně tlouklo v hrudi a bolely ho oči. Poslední hodinu se střídavě radoval z Grayova úspěchu při získávání relikvií a zoufal si nad vlastní neschopností vyluštit tuto osm set let starou záhadu.

Středobod pozornosti všech spočíval uprostřed stolu: strašidelná plachetnice z kostí a snědé kůže, kterou našli pod bývalým ostrovem v Aralském jezeře. Vigor ji s lupou v ruce soustředěně zkoumal už dobrou hodinu. Z vedle ležící zkorodované stříbrné schránky dosud cítil sůl – jednalo se o hořkou připomínku skonu jeho přítele.

Josip obětoval objevu tohoto artefaktu vše.

A k čemu?

Vigor loď pečlivě prozkoumal lupou, ale ani po hodině nedospěl k žádným konkrétním závěrům, jen se prohloubila jeho úcta k dávnému tvůrci. Žebra byla vyvařena a vybělena, aby se z nich snadněji vyřezalo žebroví lodního trupu. Povrch kostí navíc zdobily jemné vlnky spolu s přehršlí ryb, ptáků a dokonce i tuleňů, kteří dováděli ve vodě a vyskakovali vysoko nad hladinu. Plachty byly svázány spletenými lidskými vlasy a rozmístěny tradičním stylem čínských džunek z dynastie Sung, která vládla ve stejném období jako Čingischán.

Ale co to všechno znamenalo? Kam je tahle vodítka měla nasměrovat? Vigor měl na stole otevřený laptop, na kterém hledal a pročítal vše, co mu mohlo nějak pomoct. Narážel však jen na jednu slepou uličku za druhou.

Ostatní čekali, až jim předloží řešení, ale tenhle problém možná přesahoval jeho schopnosti. Snad posté si přál, aby tu byl Josip. Potřeboval jeho vyšinutou genialitu víc než kdy předtím.

Ozval se Gray, usazený vedle Seichan: „Je to čínská loď, takže ukazuje k nějakému místu v Číně.“

„To nemusí být pravda. Čingis obdivoval vědu a techniku podmaněných národů a přejímal vše, na co narazil, od čínského střelného prachu přes kompas až po počitadlo. Rozhodně by uměl ocenit i takové loďařské umění.“

„Ale jde o rybářskou loď,“ pokračoval Gray a ukázal na ryté ozdoby. „Neznamená to, že poslední úkryt je někde u Tichého oceánu nebo Žlutého moře?“

„Souhlasím. Jejich pobřeží zároveň tvořilo nejvýchodnější hranici Čingisovy říše.“

V duchu si připomněl Josipova dřívější slova.

Myslím, že Čingis dal svému synovi pokyny, aby v jeho hrob proměnil celý známý svět, aby ho rozprostřel od jednoho konce Mongolské říše k druhému.

Jeho přítel měl pravdu. Čingisova hlava byla obřadně pohřbena v Uhrách coby nejzápadnější výspě říše jeho syna. Loď z kostí skončila u Aralského jezera, které představovalo nejzápadnější výběžek území dobytého Čingisem. Dávalo tedy smysl, aby se příští lokalita nacházela na jeho východních hranicích.

Mělo to jediný háček, na který vzápětí Vigor upozornil nahlas.

„Jestli máme pravdu, pořád zbývá skoro šestnáct set kilometrů pobřeží. Kde vůbec máme začít hledat?“

Rachel naproti němu se zavrtěla. „Možná potřebujeme přestávku, abychom si pročistili hlavy a začali znovu.“

„Nemáme čas,“ odsekl Vigor, ale okamžitě zalitoval své příkrosti a cestou kolem stolu ji omluvně pohladil po rameni.

Něco mu pořád vrtalo hlavou a nedávalo mu to pokoj. V břiše ho ale při každém kroku bodala ostrá bolest, která mu ztěžovala přemýšlení.

Možná má Rachel pravdu. Krátký odpočinek by mohl pomoct.

Gray se zamračil. „Jeho hlavu pohřbili v dnešním Maďarsku a předpokládám, že loď, která je vytvořená z žeber a obratlů, představuje jeho hrudník.“

„Nebo spíš srdce,“ opravil ho Vigor. Pocit, že mu něco uniká, při těch slovech ještě zesílil.

„Hlava a srdce,“ zahučel Kowalski, který s paží přes oči ležel na nedaleké pohovce. „To asi znamená, že musíme najít jeho nohy.“

Vigor pokrčil rameny. Kupodivu to znělo docela rozumně.

Hlava, srdce, nohy.

Znovu se mu vybavila Josipova teorie.

… rozprostřel ho od jednoho konce Mongolské říše k druhému.

Vigor se zastavil tak prudce, že se musel opřít o prázdnou židli. Najednou si uvědomil, že neměl věnovat takovou pozornost Josipovým slovům, ale něčemu jinému.

„Ty geniální šílenče,“ zamumlal. „Byl jsem hrozný hlupák.“

Není divu, že Josip umíral s takovou lítostí v očích. Nelitoval toho, že sám nemůže dokončit pátrání – nebo lépe řečeno, nelitoval jen toho. Hlavní příčinou bylo nepochopení, které viděl ve Vigorově výrazu.

„Přišel na to!“ vykřikl Vigor.

„Jak to myslíš?“ zeptala se Rachel. „Mluvíš o otci Josipovi?“

Vigor si položil ruku na srdce, aby cítil jeho tep. Josip si těsně před smrtí taky položil dlaň na zkrvavená prsa – ne aby se rozloučil, ale aby jediným způsobem, kterým mohl, nasměroval svého přítele k cíli.

„Hlava, srdce, nohy,“ zopakoval Vigor s důrazem na druhé slovo a poklepal se do hrudi. „Dívali jsme se na to celé špatně.“

Rachel se napřímila. „Jak to?“

„Hlava označovala hranici synova území, čili reprezentovala budoucnost Mongolské říše po Čingisově smrti. Srdce ztělesňovalo říši, jak vypadala za Čingisova života, to znamená přítomnost. Teď musíme najít místo, kde Čingis poprvé vešel ve známost. Místo symbolizující jeho minulost.“

„Hlava, srdce, nohy,“ řekl Gray. „Budoucnost, přítomnost, minulost.“

Vigor přikývl a sedl si před otevřený laptop. „Čingis nedal svému synovi pokyn, aby rozprostřel jeho tělo od jednoho konce říše k druhému v zeměpisném smyslu. Chtěl být rozprostřen od minulosti k budoucnosti říše.“

Rachel se k němu natáhla a stiskla mu paži. „Skvělé.“

„Ještě nejásej.“ Začal ťukat do klávesnice. „Cítím se docela hloupě, protože mi to Josip v podstatě řekl, než zemřel. A pořád musíme tuhle znalost využít k tomu, abychom zjistili, kde máme pokračovat v pátrání.“

„Ty na to přijdeš.“

Vigor otevřel mapu, která znázorňovala Mongolskou říši za Čingischánova panování.

„Tady vidíte rozlohu Čingisovy říše, která se táhla od Pacifiku ke Kaspickému moři,“ ukázal, „ale ten tmavší ovál v severním Mongolsku představuje původní územní základnu velkého chána.“

Poklepal na monitor.

Gray se mu podíval přes rameno. „To je pořád dost velké území.“

„Navíc vnitrozemské,“ dodal Vigor. „Jak vidíte, jeho původní teritorium nedosahovalo k Tichému oceánu ani Žlutému moři.“

Všichni se ohlédli k lodi, zatímco Vigor přiblížil obličej k monitoru a otevřel si další dokumenty o dané oblasti.

„Proč tedy nechali jako vodítko loď?“ zeptal se Gray.

Vigor zvětšil mapu a ukázal na rozlehlou modrou skvrnu na severním okraji tmavšího oválu.

„Kvůli tomuhle,“ odpověděl. „Bajkalskému jezeru.“

„Čím je to jezero tak významné?“ Gray se přimhouřenýma očima zahleděl na srpkovitou vodní plochu. „Víte o něm něco?“

„Jenom to, na co se právě dívám,“ řekl Vigor a nahlas shrnul: „Je to nejstarší a nejhlubší jezero na světě. Obsahuje víc než pětinu celosvětových zásob sladké vody. Pro staré Mongoly bylo hlavním zdrojem ryb… ostatně stejně jako dnes.“

Gray si znovu prohlédl rytiny na kostře lodi. „V tom případě chápu, proč tady jsou ryby, ale co ti dovádějící…?“

„Tuleni?“ skočil mu do řeči Vigor s vítězoslavným úsměvem a opřel se, aby se všichni mohli podívat na nově otevřený obrázek tmavého ploutvonožce ležícího na skále. „Dovolte mi, abych vám představil něrpu. Jediného tuleně na světě, který žije ve sladké vodě a…“

Tentokrát přerušil Gray jeho. „Nechte mě hádat. Žije jenom v Bajkalu.“

Vigorův úsměv se ještě rozšířil.

Grayovi zazvonil satelitní telefon a Gray se podíval na displej. „To je velitelství Sigmy.“ Cestou z místnosti se otočil na Vigora. „Zjistěte o tom jezeru co nejvíc.“

„Už na tom pracuji.“

Vigor se ještě na chvilku zastavil a obrátil oči k nebi.

Díky, příteli.

18.18

„A Monk se vám neozval?“ zeptal se Painter v telefonu.

„Ne.“ Gray se přesunul do své ložnice, aby měl soukromí, ale taky aby nerušil Vigorův sběr informací o Bajkalském jezeře.

„Už deset minut se s ním snažím spojit,“ řekl Painter, „ale nezvedá to. Podle posledního hlášení jeli na koních do hor.“

„Tady se právě stmívá. Třeba mají plné ruce práce se zřizováním tábora,“ napadlo Graye.

Painter si unaveně povzdychl. „Doufal jsem, že si promluvím s doktorkou Shawovou, než se uloží na noc.“

„O čem?“

„Právě jsem obdržel poslední odhady ze střediska v L. A. Říkal jsem vám o tom fyzikovi, co sleduje gravitační anomálie, kterých si Jada všimla v dráze komety.“

„Ano. Zmínil jste se o tom, že se ta anomálie mění.“

„Dokonce roste. Máme potvrzeno, že se změny zvětšují s tím, jak se kometa blíží k Zemi.“

„Nebojíte se toho, že se s ní srazíme, že ne?“

Taková představa nebyla zcela nemožná. V roce 1994 kometa Shoemaker-Levy narazila do Jupiteru a někdy napřesrok pravděpodobně zasáhne jiná kometa Mars.

„Ne,“ odmítl Painter. „Kometa nás mine z astronomického hlediska těsně, ale určitě se s námi nesrazí. To ovšem neznamená, že jsme mimo nebezpečí. Poslední den sledujeme NEO.“

„NEO?“

„Objekty v blízkosti Země. Monitorujeme všechny asteroidy, které by mohly v důsledku kometární energie změnit dráhu směrem k Zemi. Kometa už otřásla kosmickým kulečníkem, který se kolem nás hraje, což vyústilo v nedávné meteorické roje.“

„A v to, co se stalo v Antarktidě.“

„Přesně tak. Chtěl jsem to probrat s doktorkou Shawovou. Rozumí gravitačním anomáliím líp než kdokoliv jiný. Ve Středisku kosmických a raketových systémů se shodují, že rostoucí gravitační poruchy mohou přitáhnout obrovskou spršku meteorů. A NASA už sleduje několik zatraceně velkých těles, která na ty odchylky začínají reagovat.“

Gray v ředitelově hlase slyšel obavy. „Můžeme něco udělat, abychom to zarazili?“

„Ten fyzik v L. A. věří, že na tuhle otázku dokáže nejlíp odpovědět právě doktorka Shawová. Je čím dál víc přesvědčený, že musí existovat důvod, proč se anomálie zvětšují v souvislosti s tím, jak se kometa blíží k nám. Domnívá se, že kometární energie reaguje na něco tady na Zemi.“

„Jadu napadlo totéž,“ připustil Gray. Najednou byl rád, že souhlasil s pátráním po ukradených relikviích. „Myslí si, že ten starý kříž, který hledáme, mohl být vytvořený z kusu komety, který sem dopadl při jejím posledním průletu. Že pořád obsahuje zbytky temné energie a je s kometou propojený na kvantové úrovni.“

„V tom případě ho musíme najít.“

Gray mohl Painterovi sdělit aspoň trochu nadějnou zprávu. „Snad jsme našli solidní vodítko. Vigor ho právě sleduje. Nemohl byste v rámci předběžné opatrnosti zajistit, ať nám Kat domluví transport?“

„Kam?“

„Do Ruska, k jezeru u jeho jižní hranice. K Bajkalu. Leží zhruba pět set kilometrů na sever od nás.“

„Zařídíme to. Je to poměrně blízko, takže vám cesta nezabere víc než pár hodin, ale i tak byste si měli pospíšit. Zbývá už jenom čtyřicet osm hodin, než se snímek z toho satelitu změní v realitu.“

Gray ukončil spojení a vrátil se k ostatním – všichni byli shromáždění kolem Vigora a jeho laptopu.

„Co se děje?“ zeptal se.

Vigor se k němu otočil. „Čím víc se dívám na Bajkal, tím víc jsem si jistý, že jde o správné místo.“

Rachel se na něj usmála, s tvářemi zrůžovělými vzrušením. „Možná už dokonce víme, kde konkrétně bychom u Bajkalu měli hledat.“

„Kde?“ Gray se k nim připojil.

„Zaprvé, legendy tvrdí, že se na jednom bajkalském ostrově narodila Čingisova matka.“

„Další ostrov,“ poznamenal Gray.

Znělo to docela věrohodně. První relikvie byla nalezena nedaleko Boszorkányszigetu, Ostrova čarodějnic, v dnešním Maďarsku a druhá na ostrově v bývalém Aralském jezeře.

„Ten ostrov se jmenuje Olchon,“ pokračoval Vigor. „Podle místních pověstí z něj pocházela Čingischánova matka, což může být docela dobře pravda.“

Gray se nad tím zamyslel. Jestli hledáme místo, ze kterého pocházel Čingischán, těžko se můžeme dostat dál než k děloze jeho matky.

Vigor pokračoval: „Jiné legendy tvrdí, že je Čingis na tom ostrově taky pohřbený. Takovým pověstem se nedá zase až tak moc věřit – to samé se říká o bezpočtu dalších míst po celé Asii. Ale tahle konkrétní legenda uvádí, že Čingis je pohřbený s nějakou mocnou zbraní, která dokáže zničit svět.“

Rachel přikývla. „Možná jde o prapůvod mezi Mongoly rozšířené víry, že pokud někdo najde a otevře Čingisovu hrobku, svět skončí.“

Gray cítil, jak v něm roste vzrušení.

„Archeologové na Olchonu skutečně našli řadu mongolských zbraní a relikvií,“ navázal Vigor. „Dokonce se dochovaly historické záznamy o návštěvě mongolských válečníků v Čingisových dobách. Ačkoliv nikdo netuší, co tam dělali.“

„Ostrov je středisko jedinečného druhu šamanismu,“ doplnila Rachel. „Místní Burjaci, kteří pocházejí ze starých Mongolů, vyznávají náboženství, které spojuje buddhismus s přírodním animismem. Věří, že na ostrově sídlí velký dobyvatel vesmíru. Šamani dodnes chrání mnoho posvátných míst tohoto vládce a věří, že by jejich narušení vedlo k celosvětové zkáze.“

To zní podobně jako ta legenda o Čingisovi…

„A konečně,“ uzavřel Vigor, „někteří návštěvníci ostrova uvádějí, že vnímali zvláštní poryvy energie. To je jejich formulace.“

Rachel přikývla. „Možná jsou mimořádně citliví na ten druh energie, který vyzařuje z kříže svatého Tomáše. Někteří dokonce tvrdili, že navštívili jeskyni, která otvírá dveře do jiných světů.“

Gray si vzpomněl na slova doktorky Shawové o temné energii a mnoha vesmírech a zauvažoval, jestli ty jiné světy nemohou souviset s viděními svatého Tomáše.

„Tak to prověříme,“ řekl nahlas. „Velitelství už nám zařizuje přepravu.“

„Ale co Monk a ostatní?“ zeptala se Rachel.

Gray se zamračil. Pochyboval, že mají čas na ně čekat. Monkovi a jeho skupině mohl trvat návrat třeba i půl dne.

„Vyrazíme hned,“ rozhodl. „Spojíme se s nimi, jakmile to půjde.“

Nedokázal však potlačit svoje obavy.

Co se děje s Monkovou skupinou?

23. kapitola

19. LISTOPADU, 18.20 ULÁNBÁTARSKÉHO ČASU

POHOŘÍ CHENTIJ, MONGOLSKO

Batuchan seděl na koni, oděném stejně jako on do tradiční kožené zbroje. Kromě toho měl na hlavě mongolskou válečnou přilbu doplněnou o masku z pravé vlčí kůže na zakrytí obličeje.

Bylo důležité, aby zůstal v anonymitě, zvlášť teď, když spáchal vraždu.

Tětiva luku se nedaleko od jeho hlavy dosud chvěla a zpívala svůj krvavý refrén. Viděl, jak šíp zasahuje do zad ženu stojící na okraji srázu nad ním, a s potěšením přihlížel, jak žena v šoku klesá na kolena. Usmál se a v uších se mu dunivě rozbušila krev.

„Skvělá rána,“ řekl Arslan, který seděl na hřebci vedle něj. I on měl na sobě koženou zbroj a přilbu, ale bez masky, takže všichni viděli jeho znetvořený obličej. Kůži na líci a čele mu stahovalo šití – vypadal ohyzdně, ale jeho vzhled zároveň budil hrůzu.

„Sanžara jsem nechal pro tebe,“ řekl Batuchan.

Na okraji srázu se jim nabízely pouze dva terče a Batuchan si vybral tu ženu. Její zabití pro něj bylo stejně vzrušující jako sex, průnik ocelového hrotu považoval za stejně uspokojivý. Sanžara nechal naživu – věděl, že Arslan na něm bude později chtít vykonat osobní pomstu.

Sráz byl nyní prázdný – jejich kořist patrně vyděšeně zalezla do úkrytu. Neměla ale kam uniknout.

Batuchan přejel pohledem tucet jezdců na tmavém zalesněném svahu, který vedl k náhorní plošině. Byli to nejlepší a nejvěrnější muži z vlčího klanu.

Dvanáct bojovníků proti třem mužům a dvěma ženám.

Teď už vlastně jenom jedné ženě.

V ideálním případě by ponechal zbývající ženu naživu, aby jeho muži mohli oslavit vítězství stejně, jako to dělávali Čingischánovi vojáci. Bylo to jejich právo a zároveň zasloužená odměna za prolití krve nepřátel.

Zabít ji mohou až potom.

Zaryl koni paty do slabin a předjel před svoje muže. Dával si záležet, aby seděl zcela vzpřímeně; věděl, že působí impozantně. S každým krátce promluvil, vyjadřoval jim svůj respekt a oni zase jemu, jak by tomu mělo být u každého dobrého velitele, který připravuje svoje jednotky do boje.

Nakonec se vrátil k Arslanovi a ukázal k náhorní plošině. Kořist byla v pasti, obklíčená skalami pokrytými ledem. Z plošiny vedla jediná cesta: tudy, kolem jeho mužů. Jinak by kořist musela seskákat po hlavě ze srázu. Další možnost neměla. Schylovalo se k masakru a po vrcholcích hor se rozlehne křik obětí. Možná dolehne až k Čingisově hrobce, kde – jak si Batuchan představoval – si jeho velký předek vychutná nadcházející krveprolití.

Batuchan zaječel – nebylo třeba nadále tajit jejich přítomnost.

První šíp už zasáhl cíl a prolil krev.

„Javjáá!“ zahalekal v tradičním válečném pokřiku. „Javjáá!“

18.33

Duncan se krčil se Sanžarem v kamenné suti u linie sněhu a poslouchal, jak k nim zdola doléhá dunění koňských kopyt.

Jada zůstávala na opačné straně sesuvu u břehu jezera, mimo bezprostřední nebezpečí. Duncan jí nechal pistoli a v rychlosti jí ukázal, jak se s ní zachází. Jada teď hlídala zraněnou Chaidu, která zatím žila, ale nutně potřebovala v co nejkratší době lékařskou pomoc.

Následně se Duncan se Sanžarem připojili k Monkovi na druhé straně sesuvu a rychle se připravili na bitvu. Bylo jim jasné, co se chystá – ten šíp je měl vystrašit a prolít první krev. Jednalo se o běžnou taktiku mongolských bojovníků, jak jim vysvětlil Sanžar.

Sanžar zaslechl bojový pokřik do útoku a pobídl Duncana ke spěchu. „Přivažte to k Heruovu řemínku. Má ho na noze.“

Duncan bez otálení připevnil k řemínku vlhkou čelenku, se kterou se předtím potápěl, zatímco Sanžar si držel sokola těsně u těla.

„Vypusťte ho,“ kývl Duncan nakonec.

Sanžar strhl dravci čepičku a pták mu okamžitě vzlétl ze zápěstí. Duncan uhnul před prvním máchnutím křídel a podíval se na monitor laptopu, nastavený na co nejtlumenější svit. Sokol rychle nabíral výšku a miniaturní kamera připojená k čelence jim nabídla pohled z ptačí perspektivy. Ve vzduchu fungovala ještě líp než pod vodou.

Dravec plachtil v širokých kružnicích vysoko nad korunami stromů a Duncan se snažil spočítat koně, kteří se k nim hnali zdola. Viděl jich nejméně tucet, vystrojených do boje podobně jako jezdci. Nikoho pěšího si nevšiml.

Ozval se vysílačkou Monkovi, který opustil úkryt za balvany, aby připravil blížícím se útočníkům patřičné přivítání.

„Není jich víc než třináct,“ ohlásil Duncan. „Samí jezdci. Mají luky, meče a několik útočných pušek.“

Dodržování tradic zřejmě má své meze.

„Rozumím,“ odpověděl Monk. „Už jsem skoro hotový.“

Duncan vyhlédl zpoza balvanu na svého kolegu, který klečel pod sesuvem, rozmísťoval nálože a narychlo je vybavoval bezdrátovými rozbuškami. Trhavinu vzali z toho důvodu, aby měli čím zničit vrak satelitu v případě, že by ho nedokázali přesunout nebo zachránit. Nemohli riskovat, že tajné vojenské technologie padnou do rukou Číňanům nebo Rusům.

Situace se nicméně změnila.

Hodlali se tu schovat a vylákat útočníky k protější straně, kde se ukrývaly Jada s Chaidu. Až jezdci pojedou úzkým průchodem mezi skalní stěnou a sesuvem, odpálí nálože a pokusí se jimi vyřídit co nejvíc nepřátel. Zároveň tak odříznou bezprostřední přístup k jezeru, aby udrželi Jadu i Chaidu co nejdéle v bezpečí.

S protivníky, kteří zůstanou na této straně sesuvu, si budou muset poradit Duncan, Monk a Sanžar. Čelili značné přesile, ale neměli na výběr z mnoha možností.

Úspěch závisel na dokonalém načasování.

K tomu potřebovali oko na nebi.

Zatímco se k nim Monk co nejrychleji vracel, Duncan nepřestával sledovat monitor. Všiml si velitele útoku – vypadalo to, že dotyčný má na sobě vlčí masku. Mistr Modrého vlka se patrně rozhodl, že si tentokrát ušpiní ruce osobně.

„Jsou tady,“ zasykl Duncan.

Všichni tři se přikrčili, aby nebyli hned na očích, a na plošinu se vyřítila skupina ozbrojených jezdců.

Útočníci se na monitoru na okamžik zarazili. Jeden muž měl k rameni přiloženou pušku, další drželi luky. Když na plošině nikoho nenašli, jejich velitel ukázal k sesuvu kamenů a jezeru.

„Uragšá!“ zavelel. Jeho pokyn patrně znamenal: „Kupředu!“

Mistr Modrého vlka tasil meč z pochvy a vyrazil v čele svých mužů ke skrytému jezeru.

Výborně, pomyslel si Duncan.

Pokud se jim podaří zabít velitele, ostatní možná utečou.

Monk držel palec na vysílači a očima hypnotizoval monitor laptopu – počkal, dokud prvních několik mužů nevjelo do mezery mezi hromadou kamenů a příkrou skálou.

Teď, pobídl Duncan v duchu svého kolegu.

Monk stiskl tlačítko, jako kdyby ho slyšel.

Nic se nestalo.

Nebo přinejmenším nic zásadního.

Rozbuška zablýskla a prskla jako rachejtle. Zvuk polekal nejbližšího koně, který poplašeně vyběhl kupředu a narazil do dalšího zvířete. Ostatní koně naopak ustoupili a zůstali na této straně sesuvu.

„Z první nálože zřejmě spadla rozbuška,“ zahučel Monk. „To je z toho, když člověk pracuje v tý zatracený tmě.“

Přepnul vysílač na další nálož a znovu stiskl tlačítko. Tentokrát plošinou otřásl silný výbuch a zasypaly je kousky ledu i sníh, uvolněný ze skal nad nimi.

Monk v rychlém sledu odpálil ještě třetí a čtvrtou nálož. Duncanovi z explozí zvonilo v uších, koně se vzpínali na zadní a ržáli, jezdci padali ze sedel.

„Na ně!“ vykřikl Monk.

Všichni tři zahájili palbu a vyřítili se z úkrytu.

Duncan se jen modlil, aby Jada s Chaidu byly v bezpečí.

18.39

Jada z opačného břehu jezera sledovala, jak se zpoza hromady kamení vynořují tři jezdci. První měl na obličeji hrozivou vlčí masku. Před vteřinou slyšela tlumenou ránu, jako kdyby někdo vystřelil.

Následovala série dunivých výbuchů, při kterých se přikrčila a zakryla si obličej paží. K nebi se zvedl sloup dýmu a prachu z rozdrcených kamenů. Několik balvanů se rozpadlo, jiné se skutálely dolů a odřízly jezero od plošiny za původním sesuvem. Na vodní hladinu se snesla sprška drobnějších kamínků, s cákáním padaly do vody nebo se odrážely od žulového převisu.

Jada zatajila dech – doufala, že výbuchy srazily jezdce z koní. Ti se ale vzápětí objevili. Všichni tři se udrželi v sedlech, i když zvířaty očividně cloumala panika.

Jada využila jejich momentální nepozornosti a zahájila palbu. Tiskla spoušť znovu a znovu. Nikdy nestřílela z pistole a vlastně ani z jiné zbraně, a tak dala přednost kvantitě před přesným mířením.

Zasáhla jednoho koně a zvíře se vzepjalo na zadní. Jezdec se na něm sice udržel, ale to byla chyba, protože splašený kůň se otočil na zadních kopytech a odrazil se ke skoku naslepo – přímo do propasti. Do ran z její pistole se nakrátko přimísil ozbrojencův děsuplný výkřik.

Jada nepřestávala pálit.

Další šťastná rána zasáhla druhého muže do krku ve chvíli, kdy se snažil pozvednout luk. Muž se skácel ze sedla do vody, kde se ještě chvíli zmítal obličejem dolů.

Třetí jezdec však zůstal nezraněný a vyřítil se přímo proti ní s vysoko pozvednutým zahnutým mečem. Obličej mu zakrývala vlčí maska, ve které připomínal nemilosrdnou přírodní sílu.

Jada znovu stiskla spoušť, ale ta se ani nepohnula. Duncan jí řekl, co to znamená.

Došly jí náboje.

Jezdec se blížil a od ostří jeho meče se odrážel měsíční svit.

Najednou kolem Jadiny hlavy prosvištěl šíp, jehož pírka se jí téměř otřela o ucho.

Šíp se zabořil koni do krku.

Zvíře se zhroutilo na zem, zatímco jezdec mu přeletěl přes hlavu směrem k Jadě. Jada rozklepaně zacouvala po kolenou. Koutkem oka viděla, jak se Chaidu snaží přiložit k tětivě další šíp, ale prvním napnutím luku dívka vyčerpala poslední zbytky sil. Třásly se jí prsty a v obličeji se jí perlil pot od bolesti. Vzápětí jí luk vypadl z rukou.

Jezdec se zvedl na nohy. Jeho kůň za ním ležel na boku a do kamenů se vpíjela tepenná krev. Šíp ho zasáhl přímo do krční tepny.

Chaidu se na něj dívala se zjevnou lítostí – očividně nemířila na koně, ale na muže, který teď zvedl svůj meč ze země a vykročil k nim. Dlaň měl položenou na pouzdru s pistolí.

Chaidu se otočila se stále stejným lítostivým výrazem k Jadě. „Utečte…“

Jada poslechla. Vyskočila na nohy a vrhla se do sousedního jezera.

Do hlubin ji následoval krutý smích.

Oba znali pravdu.

Kam může uniknout?

18.43

Duncan probíhal bojovou vřavou mezi koňmi a muži. Po výbuchu náloží zůstalo na jejich straně sesuvu přibližně osm mužů ozbrojených meči a puškami. Duncan spolu s Monkem a Sanžarem jich v prvních vteřinách díky momentu překvapení vyřídili polovinu.

Teď nastávala nebezpečnější fáze bitvy.

Jeden z bojovníků seskočil z koně u okraje plošiny a pálil po nich z odstřelovačské polohy vleže na břiše, takže se rychle ocitli opět v defenzívě. Na otevřeném prostranství se neměli kde krýt. Naštěstí je aspoň trochu kryla přítomnost osmi koní a spolubojovníků toho střelce.

Jenom kdyby se naše krytí přestalo hýbat a nesnažilo se nás zabít…

Monk uskočil před kulkou, která se mu odrazila u nohou, a strčil do Duncana. Oba se na okamžik schovali za jedním koněm a Duncan chytil zvíře za uzdu, aby zůstalo mezi nimi a odstřelovačem.

O vteřinu později se k nim připojil Sanžar.

Monk vydechl: „Duncane, jdi vyřídit toho střelce.“

Duncan se nehodlal hádat – ten chlap mu vážně lezl na nervy.

„Sanžar a já se zkusíme dostat ke skále,“ dodal Monk a ukázal za sebe.

Před chvílí všichni slyšeli z opačné strany sesuvu střelbu. Několik nepřátel se jistě dostalo k jezeru ještě před výbuchem náloží. Potřebovali někoho vyslat na pomoc Jadě a Chaidu.

Duncan však chápal, že napřed bude nutné vyřídit toho odstřelovače. Monk a Sanžar nemohli přelézt hromadu kamení, aniž by mu poskytli snadný terč.

„Jasně,“ řekl nahlas, „ale budu si muset půjčit toho koně… a přilbu tohohle chlápka.“

Stáhl přilbu z těla, které jim leželo u nohou, a nasadil si ji na hlavu. Pak zasunul nohu do třmenu, Monk kývl a on se vyhoupl do sedla. Okamžitě obrátil hřebce k odstřelovači a pobídl ho do trysku. Kožená zbroj s každým úderem kopyta o zem hlasitě pleskala.

Duncan se tiskl ke koňskému krku a doufal, že protivník vidí jen koně a přilbu. Odstřelovač vypálil, ale mířil do zmatku za Duncanem. Patrně si všiml Monka a Sanžara, kteří se snažili doběhnout ke skále.

Duncan se ve tmě orientoval podle záblesků z hlavně. Věděl, že bude mít jedinou šanci. Kopyta zvonila o žulu a na hřebcově krku se leskly kapky potu.

Vtom se ocitli u odstřelovače.

Duncan zahlédl jeho výraz, když si muž až příliš pozdě uvědomil, že se nechal napálit. Kůň se na poslední chvíli chtěl ležícímu střelci vyhnout, ale Duncan ho pevně držel za uzdu, a tak se vzápětí přes natažené tělo přehnalo několik metráků živé váhy, které pod sebou drtily kosti i měkké tkáně.

Duncanovi trvalo několik vteřin, než zvíře otočil a přiměl k návratu. Sklouzl ze sedla – ne aby zkontroloval stav střelce, který byl zjevně mrtvý, ale aby se zmocnil jeho zbraně a obrátil ji proti útočníkům.

K Duncanově smůle nicméně došlápnutí koně pušce zlomilo zásobník a ohnulo hlaveň. Duncan ji i tak zvedl a podíval se do hledáčku s nočním viděním na svoje přátele.

Zakrátko našel Monka, jak stojí s kouřící pistolí nad zhrouceným tělem u skalní stěny. Sanžar podřízl dalšímu muži hrdlo a odhodil jeho tělo na zem. Pak ale Duncan zpozoroval posledního útočníka, který se k Monkovi a Sanžarovi blížil zezadu.

„MONKU!“ vykřikl.

Jeho varování přehlušilo ržání a dusot koní.

Duncan mohl jen bezmocně přihlížet, jak útočník zabodává Sanžarovi meč do zad a v druhé ruce zvedá pušku proti Monkovi. Duncan ho i přes jeho zhyzděnou tvář poznal.

Arslan.

Duncan se dal do běhu, ačkoliv věděl, že dorazí příliš pozdě.

18.47

Vítězství je třeba si vychutnat.

Batuchan stál nad mladou Mongolkou se zkrvaveným břichem. Byla to teprve dívka, ale prokázala jistou zručnost při zacházení s lukem, když pod ním jediným šípem složila koně. Teď jí tiskl meč mezi drobná ňadra, dost silně, aby hrot prorazil šaty i kůži a zastavil se až o hrudní kost.

Tvář jí zrůznila bolest, ale přesto ho propalovala ledově chladným pohledem.

Byla to tvrdá a houževnatá dívka.

Batuchan mimoděk pocítil hrdost na svůj lid. Ne že by se netěšil na to, až ji zabije. Vzpomněl si na svůj oblíbený Čingischánův citát: Nestačí, abych uspěl – všichni ostatní musejí pohořet.

Aspoň jí zajistí rychlou smrt.

Ta Američanka takové štěstí mít nebude.

V druhé ruce držel pistoli namířenou zpátky k jezeru. Za chvíli tu bezbrannou ženu najde a vyřídí si to s ní. Nemá kam utéct ani čím se bránit.

Usmál se pod maskou a předklonil se, aby zabořil meč do dívčiny hrudi – když vtom se za ním ozvalo hlasité šplouchnutí.

Batuchan se ohlédl. Z jezera se vynořila temná postava jako núbijská bohyně, vrhla se k němu a rozehnala se proti jeho hlavě smrtícím kusem oceli.

18.49

Jada se rozmáchla sochorem. Chtěla tomu netvorovi srazit hlavu z ramen.

Ve vodě si vzpomněla na to, že Duncan nechal dole u zříceného satelitu opřené páčidlo. S pistolí to sice moc neuměla, ale po letitém tréninku triatlonů se mohla pochlubit výdrží a vytříbeným plaveckým stylem. Několikrát se nadechla při splývání na zádech, kdy nad hladinu zvedla jen rty a nos. Uprostřed jezera se potopila a v měsíčním svitu pronikajícím průzračně čistou vodou našla hledanou zbraň.

Pak se vydala zpátky. Věřila, že ji zamaskuje světlo hvězd zrcadlící se v klidné hladině.

Počkala, dokud se protivník neobrátil k jezeru zády, a zaútočila. Muž se ale na poslední chvíli natočil, takže rána zasáhla jen vrchol jeho přilby.

Ocel zazvonila o ocel.

Paže jí zdřevěněla bolestí až k rameni a páčidlo jí vypadlo z ochablých prstů. Se zvučným cinknutím skončilo na zemi.

Úder aspoň promáčkl protivníkovu přilbu a přiměl ho k vrávoravému ústupu. Meč se mu vysmekl z ruky a muž se zakymácel – bohužel však udržel v druhé ruce pistoli.

Teď ji zvedl, namířil ji Jadě na hruď a se zaklením v rodné mongolštině si strhl poškozenou přilbu z hlavy. Jeho skutečný obličej nebyl o nic příjemnější než vlčí maska – sálal z něj vztek a pomstychtivost.

Než ale stačil stisknout spoušť, v šoku sebou trhl a zničehonic se zhroutil na kolena.

Chaidu za ním držela jeho meč, z jehož ostří skapávala krev – dívka s ním ťala do protivníkových nohou, které mu nechránila skoro žádná zbroj, a přeřízla mu podkolenní šlachy.

Jada vykopla a promočenou botou vyrazila muži pistoli z ochromených prstů. Zbraň odletěla do vody. Nakonec Jada zvedla sochor a udeřila s ním muže do čelisti. Hlava se mu zvrátila dozadu a pak padlo na zem celé tělo.

Svezl se na zem už v bezvědomí, z obou nohou mu prýštila krev.

Jada přiběhla k mongolské dívce a pomohla jí na nohy.

Ještě neměly vyhráno.

18.52

Panika zdánlivě zpomalila čas a Duncan měl pocit, že se brodí melasou. Vlekl se k výjevu, na kterém Sanžarovi trčel z břicha meč, Monk se příliš pomalu otáčel a Arslan mu mířil puškou na záda.

Kameny pod Duncanovýma nohama byly kluzké od krve mužů i koní a kolem něj se míhala velká poplašená zvířata.

Nemůžu to stihnout.

Sanžar klesl na kolena, ale pak vzhlédl a zavolal: „HERU!“

Arslan sebou při zvuku toho jména trhl, sjel ze sedla, přikrčil se a pozvedl pušku na obranu proti sokolovi.

Sokolovi, který tam nebyl.

Monk využil Arslanova úleku, aby se otočil a namířil pistoli.

To už se však Sanžar vymrštil na nohy a zarazil Arslanovi do krku dýku až po rukojeť. Využil přízraku svého dravce, aby Arslana vyvedl z rovnováhy – věděl, že jeho bratranec po nedávném střetnutí bude příliš vyděšený.

Sanžar strhl Arslana k zemi a přitom ještě otočil dýkou v ráně. Arslanovi z úst a nosu proudila krev. Když po posledním záškubu se skelným pohledem znehybněl, Sanžar odhodil jeho tělo stranou – a sám padl na záda.

Kolem něj se rychle rozšiřovala leskle temná kaluž krve.

Duncan k němu konečně doběhl a klekl si k jeho boku. Někdo ho ale předstihl.

Vzduchem se mihl stín křídel a na pánovu hruď dosedlo štíhlé tělo dravce. Sokol si načechral peří, sklonil hlavu a otřel se o Sanžarovu bradu a tvář.

Sanžar namáhavě zvedl ruce, aby stáhl Heruovi z drápů kožené řemínky. Přitáhl si sokola ke rtům a něco mu na rozloučenou zašeptal.

Pak nechal hlavu klesnout zpátky na zem a s náznakem úsměvu hleděl do klenuté hvězdnaté oblohy. Několikrát se ještě nadechl, ale pak jeho ruce ochably a uvolnily opeřeného souputníka.

Heru vyskočil a vznesl se vysoko do nebe.

Vypadalo to, že se Sanžar dívá za ním, ale to už jeho oči na tomto světě neviděly vůbec nic.

19.10

Obavy je všechny poháněly k co nejvyšší rychlosti.

Jada se převlékla do suchého oblečení a spěšně přivázala batoh ke koni. Rukou ještě přejela po krytu gyroskopu. Při jeho hledání bylo prolito tolik krve… Nechtěla dopustit, aby taková oběť přišla vniveč.

Chudák Sanžar…

Stála zády k plošině a snažila se zachovat klid, ale nemohla uniknout pachu smrti. Schválně odvracela pohled od rozdrcené mrtvoly opodál.

Před pár minutami s úlevou viděla, jak zpoza sesuvu stoupá Duncan. Přišel pozdě, ale vynahradil jí to tím, že jí pomohl dopravit Chaidu na druhou stranu.

Monk ještě ošetřoval dívčino zranění. Zjevně byl zkušený zdravotník, a tak se s terénní výbavou jejich skupiny rychle pustil do první pomoci. Ulomil ocelový hrot i opeřený konec šípu vyčnívající z dívčina těla, ale dřevěný prostředek nechal uvnitř – bál se ho vytáhnout. Místo toho mladé Mongolce stáhl břicho pevným obvazem kolem trčících konců šípu.

„Připravte se k odjezdu!“ zavolal, když dokončil nezbytnou první pomoc, aby mohli Chaidu dopravit zpátky do civilizace.

Duncan přikývl a vyhoupl se na vlastního koně. Sledoval lesní porost pod nimi hledáčkem s nočním viděním pro případ, že by se mezi stromy skrývali další protivníci, nebo že by se blížily posily.

To ale nebyla jediná obava, která je poháněla ke spěchu.

Z temných lesů se zvedalo vytí jako pára a vytrvale sílilo, lákané krví a syrovým masem.

Netroufali si otálet o nic déle.

Monk předal Chaidu Duncanovi, který si ji položil do klína. Seděl obkročmo na koni, připravený ji dostat dolů z hor.

Jada se vyšvihla do sedla. Měla k co nejrychlejšímu odjezdu vlastní důvod. Znovu položila dlaň na kryt gyroskopu. Jestli tenhle draze vykoupený poklad skrývá odpovědi, potřebovala ho dopravit zpátky do Států a do bezpečí své laboratoře.

A to co nejdřív.

Nic ji nesmí zdržet.

Monk mávl paží a ukázal dolů. „Jedeme!“

19.25

Batuchana vzbudilo hřmění.

Omámeně se překulil do sedu. Nad hladinou jezera se převaloval mlžný opar.

Zamračil se na jasné nebe.

To nebylo hřmění…

Jak přicházel k sobě, poznal slábnoucí ozvěnu dusotu kopyt.

„Počkejte,“ zachraptěl v obavě, že ho jeho muži opouštějí.

Jediné slovo stačilo, aby mu čelistí projela palčivá bolest. Sáhl si na bradu prsty – měl ji celou od krve. Zvolna se mu vracely vzpomínky.

Ta zatracená mrcha…

Vstal – nebo se o to aspoň pokusil. Nohy mu však vypověděly poslušnost. Podíval se na svoje zkrvavené končetiny, zmatený tím, že nespolupracují, a přejel si dlaněmi po zadní straně kolen, kde nahmatal hluboké sečné rány. Měl přeťaté šlachy, takže se nohy změnily v nepotřebné přívěsky, které ho nedokázaly udržet.

Ne…

Potřeboval dát svým mužům nějaký signál.

Ty hlupačky mě tu nechaly, protože si myslely, že jsem mrtvý.

Pomalu se doplazil k padlému koni. Musel se odstrkovat pouze pažemi a každý pohyb mu působil nová muka. Na čele se mu perlil pot a z brady mu odkapávala krev. Spodní polovinu těla měl jako v ohni.

Stačí, když se dostanu k telefonu.

Pak bude všechno v pořádku. Počká si na záchranu.

Zvedl hlavu a všiml si, jak se za jezerem na vrcholu sesuvu pohnuly stíny.

Někdo tam pořád je.

Zamával – a uslyšel tiché vrčení.

Ze sesuvu seskákaly další temné stíny.

Vlci.

Zmocnila se ho mrazivá hrůza.

Takhle ne.

Překulil se k okraji srázu. Radši zemře rychle a vlastní rukou, než aby se nechal zaživa roztrhat. Ochromené nohy za sebou nechávaly krvavou stopu. Šelmy se blížily – na tak velká zvířata se pohybovaly naprosto nehlučně.

Konečně dospěl k okraji srázu a vrhl se přes něj. Aspoň trochu se mu ulevilo. Pak ale něco stisklo jeho paži, za kterou zatím visel, a do zápěstí se mu zaryly ostré zuby.

Další tlama chytila koženou zbroj na Batuchanově předloktí a zabránila jeho pádu. Silné nohy ho pomalu vytáhly z propasti.

Ucítil na sobě další zuby, které ho přetočily na záda.

Vzhlédl k vůdci smečky, který stál přímo nad ním, s poodhrnutými pysky a dlouhými tesáky.

Tohle nebyla žádná maska.

Díval se do skutečné Čingischánovy tváře.

Nemilosrdné, bezcitné, nezkrotné.

Bez varování se na něj vrhli.

24. kapitola

19. LISTOPADU, 7.52 WASHINGTONSKÉHO ČASU

WASHINGTON, D. C.

Na opačné straně světa stál Painter ve své kanceláři a díval se do prázdna. Doslova. Velká nástěnná LCD obrazovka nabízela pohled na velký tmavý balvan s vesmírným pozadím hvězd. Povrch tělesa byl rozbrázděný krátery jako starý válečník zjizvený z minulých střetů.

„Tenhle snímek nám před pár minutami poslal infračervený teleskop NASA na Havaji,“ řekla Kat, která stála za Painterem. „Asteroid je vedený pod číslem 99942, ale jmenuje se Apophis. V minulosti už ho astronomové označili za potenciálního potížistu – stal se první planetkou, která byla kdy na Turínské stupnici povýšena z jedničky na dvojku.“

„Turínské stupnici?“

„Tou se popisuje riziko, s jakým může objekt pohybující se v blízkosti Země zasáhnout naši planetu. Nula znamená, že riziko je nulové. Desítka označuje jistý zásah.“

„A Apophis byl první asteroid, který dostal dvojku?“

„Nakrátko se dostal dokonce ke čtyřce – tehdy se odhadovalo, že pravděpodobnost střetu se Zemí je jedna ku dvaašedesáti. Pak se odhad rizika opět snížil – až dodnes.“

„Nějaké novinky z losangeleského střediska?“

„Pořád sledují gravitační anomálie kolem komety a počítají, jak ovlivní okolí Země včetně největších asteroidů. Jako je Apophis. Pokud gravitační efekty energetického pole kolem komety zůstanou na stejné úrovni, Apophis bude mít slušnou pětku, což ho dostává na úroveň opravdové hrozby. Pokud ale anomálie nadále poroste v přímé úměře k přibližování komety, hodnocení asteroidu na Turínské stupnici vystoupá výš.“

Painter na ni pohlédl. „Jak vysoko?“

„Podle SMC se dostane do červené zóny. Na osmičku, devítku nebo desítku.“

„Jaký je mezi nimi rozdíl?“

„Popisují střety od nárazu, který se dá přežít – to je osmička –, až po zničení planety.“

„Desítka.“

Kat přikývla a ukázala na obrazovku. „Apophis měří přes tři sta metrů na šířku a váží čtyřicet megatun. Jestli se naše simulace nemýlí, právě ten zasáhne Východní pobřeží.“

„Já myslel, že Východní pobřeží zasáhne sprška menších meteoritů, ne jeden velký.“

„Apophis podle výpočtů vybuchne v horních vrstvách atmosféry a jeho kusy zasypou celé pobřeží. Snímek satelitu zachycoval následky takového bombardování.“

Painter četl v Katině obličeji jako v otevřené knize. Starosti jí dělalo ještě něco dalšího. „Co jste mi zatím neřekla?“

„Čas dopadu.“ Kat se k němu otočila čelem. „Satelitní snímek jsme datovali do okamžiku čtyřicet šest hodin od současnosti, ale jak jsem říkala, jsou na něm už následky. Podle požárů, hustoty kouře a míry poškození jeden technik z losangeleského střediska vypočítal, že k vlastnímu dopadu došlo patrně o šest až osm hodin dřív.“

„Takže nám k odvrácení katastrofy zbývá ještě míň času.“

„A nejen o šest až osm hodin.“

„Jak to myslíte?“

„I kdybychom teď působení té komety nějak eliminovali, Apophis zůstane v páté kategorii. Energetické pole už zkrátka pozměnilo jeho dráhu.“

„A i když přestane působit, dráha se nevrátí zpátky.“

„Přesně tak.“

Kat se zábleskem strachu v očích dodala: „Mluvila jsem s fyzikem, který sleduje gravitační anomálie. Propočítal, jak dlouho potrvá, než Apophis dosáhne na Turínské stupnici osmičky, čímž se dostane na hodnoty, u kterých je srážka se Zemí jistá. Jakmile se tak stane, bude jedno, jestli to energetické pole vypneme nebo ne.“

„A kdy tedy dosáhneme bodu, ze kterého není návratu?“

Kat se na něj podívala. „Za šestnáct hodin.“

Painter se opřel o stůl. Najednou se mu sevřelo hrdlo.

Šestnáct hodin…

Na chvilku si povolil procítit hrůzu situace, ale pak ji zase potlačil. Musí odvádět svoji práci. Rázně se otočil ke Kat.

„Potřebujeme doktorku Shawovou.“

20.14 ULÁNBÁTARSKÉHO ČASU

POHOŘÍ CHENTIJ, MONGOLSKO

Po pětačtyřiceti minutách rychlé jízdy Jada vděčně sklouzla ze sedla. Monk zavelel ke krátkému odpočinku v hájku uprostřed zešeřelé louky pod Vlčím tesákem a pomohl stáhnout Chaidu z Duncanova klína.

„Deset minut,“ řekl Monk a přesunul se s mongolskou dívkou k vyvrácenému kmeni stromu, aby jí zkontroloval obvazy.

Duncan zamířil k Jadě.

Ta si klekla, spustila z ramen batoh a otevřela ho, aby z něj vytáhla kryt s gyroskopem. Chtěla se ujistit, že po tvrdém zacházení z poslední doby zůstal její poklad nepoškozen. Opatrně zvedla víko krytu.

Dokonalá koule odrážela svit hvězd, které na ně zářily z oblohy.

Zdála se být v pořádku, ale zdání často klame.

Jada se ohlédla na Duncana, kterému neušel její ustaraný výraz. Přejel nad otevřeným pouzdrem dlaní.

„Nebojte se,“ řekl. „Energetické pole je pořád silné.“

Jada vydechla úlevou.

Monk se narovnal, očividně spokojený s tím, jak vypadá Chaidino zranění. Přiložil si k uchu satelitní telefon a zavolal na ně: „Konečně mám signál. Zkusím se spojit s velitelstvím.“

Jada vstala. „Taky bych si chtěla promluvit s ředitelem Crowem.“

Potřebovala uvést věci do pohybu, aby měla v laboratoři všechno připravené a okamžitě se po přistání v Kalifornii pustila do práce. I rozdíl dvou hodin mohl rozhodovat o úspěchu či nezdaru.

Monk na ni mávl, ať se k němu připojí, ale když Jada vykročila, zarazil ji zdviženou rukou. „Stůjte! Právě se mi ztratil signál.“

Jada se podívala na ruce. Pořád v nich držela pouzdro gyroskopu. „To je určitě tím energetickým polem, které vyzařuje z Oka,“ zavolala.

„Tak ho tam nechte,“ odpověděl Monk.

Jada se rozhlédla. Nechtěla drahocenný předmět pokládat jen tak na zem.

Přistoupil k ní Duncan a odevzdaně natáhl ruce. „Vezmu ho a půjdu o kousek dál. Čím víc se vzdálím, tím silnější signál zřejmě budete mít.“

„Asi máte pravdu.“

Duncan převzal gyroskop. Vzhledem ke svým citlivým prstům měl dojem, jako kdyby si od někoho bral živou kobru. „Zjistěte, co se děje,“ vybídl Jadu a vykročil k otevřené louce.

Jada přispěchala k Monkovi, který se mezitím spojil s Painterem a stručně a výstižně mu popisoval poslední události. Zjevně taková hlášení podával už mnohokrát – měnil masakr a krveprolití ve strohá fakta.

Jakmile skončil, podal telefon Jadě. „Zdá se, že s vámi taky chtějí mluvit.“

Jada si přiložila telefon k uchu. „Řediteli?“

„Monk mi řekl, že jste ze satelitu vyzvedli gyroskop, který je nabitý nějakou energií.“

„Myslím, že je to stejná energie, jakou vyzařuje kometa, ale nemůžu si být jistá, dokud se nedostanu do své laboratoře v L. A.“

„Monk už mě informoval o vašich plánech. Souhlasím s vámi. Kat pro vás zařídí co nejrychlejší transport do Kalifornie. Chtěl jsem vás ale seznámit s tím, co se dělo během vaší nepřítomnosti.“

Řekl jí všechno, jednu špatnou zprávu za druhou.

„Šestnáct hodin?“ zopakovala Jada s úlekem. „Potrvá nejmíň dvě hodiny, než se vůbec vrátíme do Ulánbátaru.“

„Řeknu Monkovi, ať zamíří rovnou na letiště, kde už na vás bude čekat připravené letadlo.“

„Mohl by mi někdo poslat do laptopu poslední data? Chci se na ně podívat cestou do Kalifornie. A taky budu potřebovat datový kanál, abych mohla za letu komunikovat se svými spolupracovníky.“

„Zařídím to.“

Jada doplnila několik posledních detailů a vrátila telefon Monkovi, aby dohodl praktické záležitosti kolem přesunu.

Sama poodešla stranou. Byla jí zima a bála se. Objala se pažemi a vzhlédla k jasně zářící kometě.

Šestnáct hodin.

Tak šibeniční časový limit nenabízel žádné východisko.

Cítila však jakousi hlubší hrůzu, pramenící z neodbytného dojmu, že jí pořád uniká něco důležitého.

20.44

Duncan stál na okraji louky a snažil se gyroskop držet dlaněmi, aby se ho nemusel dotýkat konečky prstů. I tak ho oblévaly mírné vlnky elektrického pole, které v něm vyvolávalo dojem, že drží cosi s tlukoucím srdcem.

Zachvěl se, i když ne zimou.

Na pažích mu naskákala husí kůže.

No tak dělejte, pomyslel si, zatímco poslouchal, jak Monk cosi mumlá do satelitního telefonu – patrně domlouvá jejich odjezd.

Duncan už se těšil, jak odtud zmizí.

A zbaví se té věci.

Začal přecházet po kraji lesa, aby setřásl nervozitu, když tu špičkou nohy zakopl o vystouplý kořen a nemotorně se zapotácel. Potom se však stalo něco horšího.

Spodní polovina krytu mu vypadla z dlaní. Jada ji určitě zapomněla zajistit a Duncana nenapadlo ji zkontrolovat.

Jako ve zpomaleném záběru sledoval, jak se dokonalá křemenná koule, nabitá základním palivem vesmíru, řítí k zemi a kutálí se do louky zarostlé ozdobnicí čínskou.

Duncan za ní vyběhl.

Jestli ji ztratí…

Jednou rukou ji zachytil jako basketbalový míč, než se stačila odrazit mimo jeho dosah. Nával energie z toho, že se jí dotkl holou rukou bez jakékoliv izolace, ho srazil na kolena. Černé pole zaplavilo jeho ruku jako oheň a prsty se křečovitě sevřely kolem oblého předmětu. Už nedokázal rozlišit, kde končí koule a začíná okolní energetické pole. Měl pocit, jako kdyby prsty pronikal do nitra křemene.

Zvedl těleso nad hlavu, aby ho s odporem odhodil, ale jeho pohled přilákala jiskra v nitru koule. Zadíval se přes ni na Vlčí tesák.

Vrchol hory ležel v sutinách a místo něj se k nebi vznášel prašný opar. Les na úbočí hory dýmal a na jeho okrajích byly dosud vidět plameny.

Spustil kouli níž – a všechno bylo v pořádku.

Znovu ji zvedl – a svět hořel.

To určitě nevěstí nic dobrého.

Vstal a otočil se kolem své osy. Ať už namířil Oko kamkoliv, viděl přes něj ohnivou apokalypsu. Na severu spatřil pravděpodobnou příčinu: vzdálený kráter, z něhož stoupal kouř.

„Co to děláte?“ zeptala se Jada.

Duncan se polekaně ohlédl – vůbec ji neslyšel přicházet. Beze slova k ní přesunul kouli a ukázal k Vlčímu tesáku.

Jada se zamračila nad jeho pošetilým počínáním, ale opřela se mu o rameno a podívala se do křemene. Chvíli tak stála, jistě ve stejném šoku jako on.

„Co mám vidět?“ zeptala se nakonec a otočila k němu hlavu.

„Vy to nevidíte?“

„Ale co?“

„Horu, les… všechno zničené.“

Podívala se na něj, jako kdyby se zbláznil. „Nic takového nevidím.“

Cože?

Duncan znovu obrátil pozornost k ohnivé zkáze v křemenném Oku, k apokalypse, kterou podle všeho viděl jen on.

Tohle potvrzovalo, že ohroženo není jen Východní pobřeží Spojených států. V nebezpečí byla celá planeta.

Duncana to dovedlo k jedinému závěru.

Jsme v pytli.

4. ČÁST

OHEŇ A LED

25. kapitola

20. LISTOPADU, 1.02 IRKUTSKÉHO ČASU

JEZERO BAJKAL, RUSKO

Gray se s ostatními choulil na zamrzlém trajektovém molu. Byla tma, i když nebe zůstávalo jasné, a noc byla ve srovnání s Ulánbátarem, vzdáleným přibližně pět set kilometrů jižně, štiplavě chladná. Všichni měli na sobě bundy s kapucemi lemovanými kožešinou, takže se tolik nelišili od jediného domorodce, který v tuto časnou hodinu taky cestoval na Olchon.

Normálně pasažéry z pobřežní vesničky Sachjurty dopravovala přes kilometr a půl širokou úžinu, která oddělovala Olchon od hlavní souše, loď. V zimě ale transport na ostrov kupodivu zajišťoval autobus.

Ne že by tu byl nějaký most.

Autobus pojede přímo po ledu. Hluboká úžina v zimě promrzá dost na to, aby led unesl i těžká vozidla. Gray dokonce rozeznával ledovou silnici poprášenou suchým navátým sněhem.

Rachel sledovala příjezd dopravního prostředku skeptickým pohledem. Ostatní nevypadali o nic víc sebejistě. Dokonce i Kowalski byl ještě mrzutější než obvykle.

„Cestování po ledu jsem si užil už dost,“ zabručel. „Bůhví, co je pod ním. Slyšeli jste někdy o lochnesce?“

Gray si ho nevšímal. Po uložení výbavy do zavazadlového prostoru všem pokynul, ať si nastoupí. Jakmile se usadili, řidič zavřel dveře, zařadil rychlost a vyjel na led. Zimní sezona teprve začínala a Gray si otřel zamlžené okno, aby nervózně sledoval cestu. V lednu zamrzne celé jezero, takže po něm budou moci lidé chodit pěšky z jednoho břehu na druhý.

Taková situace však ještě nenastala. O kus dál Gray viděl vzdouvající se vlny. Přečetl si o této vodní ploše dost na to, aby věděl, že se jedná o geologický div, o nejhlubší jezero světa, které vzniklo vyplněním mezery mezi zvolna se rozestupujícími tektonickými deskami a dál se rozšiřovalo, dokud nakonec nevytvoří nový oceán.

Přečká-li do té doby planeta v neporušeném stavu.

Podíval se na hodinky. Po příletu do nedalekého Irkutska mluvil s Painterem a dozvěděl se o zkrácení časového rozvrhu. Teď jim zbývalo přibližně dvanáct hodin. Předpokládal, že Monk zhruba v tuto dobu odlétá z Ulánbátaru a vrací se s doktorkou Shawovou a Duncanem do Kalifornie.

Plán zněl následovně: doktorka Shawová bude studovat Oko ve své laboratoři, zatímco Gray se tu pokusí získat ten kříž. Bylo možné, že se Jadě podaří vymyslet nějaké řešení i bez kříže, ale Gray sloužil jako pojistka – za předpokladu, že ten dávný artefakt najde.

Obě skupiny nicméně musely pracovat pod mimořádným časovým tlakem.

Doktorce Shawové navíc sedmi- či osmihodinový let do Států ukrojí další drahocenné hodiny. Gray na tom nebyl o moc líp.

Nemohl zahájit průzkum, dokud nevyjde slunce. Byla přílišná tma, než aby se dalo pátrat, a – což bylo ještě horší – neměli žádné konkrétní vodítko, které by jim napovídalo, kde mají průzkum zahájit. Ostrov měřil na délku sedmdesát a na šířku dvacet kilometrů. Východní polovinu tvořily strmé hory porostlé jehličnatým lesem, který vystupoval až na vrchol nejvyšší hory Zhimy. Zbytek ostrova tvořily písečné duny, travnaté plochy a modřínové hájky.

I za denního světla šlo o téměř neproveditelný úkol, zvlášť bez mapy, která by ukazovala, kde mají začít.

Vigor tedy navrhl jiný způsob.

Proč se někoho nezeptat?

Na ostrově žilo zhruba patnáct set původních obyvatel, Burjatů, potomků dávných mongolských osadníků.

Vigor prostřednictvím Vatikánu domluvil vzácné setkání s jejich nejvyššími šamany. Pokud někdo znal tajemství ostrova, budou to představitelé tohoto záhadného náboženství, které kombinuje buddhismus s uctíváním přírody. Burjaté byli známi svou nedůvěrou vůči cizincům. Na nejsvětější místa navíc nesměly chodit ženy. Bylo krajně nezvyklé, že se vůbec podařilo dohodnout setkání se šamanem.

Jak mu ale rozvážou jazyk?

Gray navrhl, aby vyložili karty na stůl – nebo v tomto případě aby šamanovi ukázali Čingischánovy relikvie. Doufal, že poslouží jako klíč k prozrazení případných tajemství, jež šaman o ostrově zná.

Nakonec šaman souhlasil, že se s nimi sejde, ale neochvějně trval na podmínce, že jen za úsvitu, aby se před rozhovorem s ním očistili prvním denním světlem.

Tolik ztracených hodin…

Gray nicméně musel připustit, že jsou všichni vyčerpaní – potřebovali se vyspat a odpočinout si. V době, kdy se setkají se šamanem, Monk s ostatními přistanou v Kalifornii. To znamenalo, že oběma skupinám zůstanou přibližně čtyři hodiny na to, aby přišly s řešením hrozby, která se nad nimi vznášela.

Hlavně nepracovat pod tlakem.

Kowalski sebou trhl, když autobus najel na ledový hřeben. Křečovitě svíral sedadlo před sebou a obličej měl přilepený k oknu. „Co je to támhle u tý díry v ledu?“

Gray se rozhlédl a uviděl černý stín, který právě sklouzl z ledu do vody. „Klid. To byl jenom tuleň.“

„To je to, čemu chtějí, abyste věřili,“ zabručel Kowalski. „Tomu, co je pod ledem, se věřit nedá.“

Ten muž zjevně trpěl nějakým traumatem, ve kterém figuroval led a otevřená vodní plocha. Gray to nechal plavat. Stejně za chvíli dojedou na pevnou zem.

Vigor si přisedl vedle Graye a ukázal k tmavé mase ostrova před nimi. „Podívejte se na ten skalnatý mys. V místním jazyce se jmenuje Chorin-Irgi, Koňská hlava. Vidíte, že se podobá koni, který pije vodu z jezera. Dochovaly se historky o mongolských válečnících z Čingischánových časů, kteří se tomuto místu přijeli poklonit, protože věřili, že tvar mysu představuje všeobecné ocenění jejich vůdce.“

Gray se na mys zahleděl pozorněji. Věděl, že si Mongolové svých koní mimořádně cení, a vzpomněl si na Vigorův popis chodby, která vedla ke kostěné lodi v Aralském jezeře. I ta měla tvar koně.

„Myslíte, že bychom měli začít s pátráním právě tam?“ zeptal se Gray.

„Pochybuji o tom,“ odpověděl Vigor. „Mys je jedním z nejrušnějších míst ostrova. Jestli tam bylo něco schované, někdo by to už určitě objevil. Chtěl jsem tím pouze říct, že řada míst na ostrově souvisí s mýty o Čingischánovi. Jen musíme zjistit, na kterém z nich se nachází jeho hrobka.“

„A to nám možná řekne ten šaman.“

„Jestli něco ví, bude od něj výrazem profesní zdvořilosti, když se o svoje znalosti podělí s jiným mužem sukna.“ Vigor se na něj unaveně usmál. „Neztrácejte víru, veliteli. Jestli je ten kříž tady, najdeme ho.“

„Ano, ale stihneme to včas?“

Vigor mu otcovsky poklepal na koleno a vrátil se na svoje sedadlo, aby objal paží svoji neteř, která na něj nepřestávala ochranářsky dohlížet.

Autobus s velkým drncnutím sjel z ledové silnice na kamenné podloží, vystoupal po písečném náspu a zatočil na úzkou silnici, která probíhala po delší ose úzkého ostrova. Grayova skupina měla namířeno zhruba do jeho poloviny, do největší vesnice na Olchonu, u které se na posvátném místě měli setkat se šamanem.

O pětačtyřicet minut později, když projeli drsným terénem hnědých stepí na západním pobřeží, autobus bručivě vjel do spící malebné vesničky Chužir s dřevěnými domky se střechami porostlými mechem a zářivě barevnými ploty ohraničujícími malé dvorky či ovčí ohrady. Vesnice se rozkládala v malém zálivu na západní straně ostrova a nabízela dvě možnosti ubytování.

Gray si vybral menší z nich. Jelikož sem dorazili mimo turistickou sezonu, pronajal celý penzion, ve kterém stejně bylo jen dvanáct pokojů.

Autobus je vysadil přímo na prahu dvoupatrové dřevěné chaty s pěkným výhledem na záliv. Za domem byla stáj a řada terénních čtyřkolek, zjevně určených k pronajmutí hostům, aby se mohli porozhlédnout po ostrově.

Vystoupili z autobusu a zamířili dovnitř. Majitelé – postarší ruský pár, který vynahrazoval chabou angličtinu mnoha úklonami a živou gestikulací – je už očekávali a v krbu v malé společenské místnosti s prkennou podlahou, polstrovanými křesly a dlouhým jídelním stolem plál oheň.

Po dlouhé cestě v chladu působilo horko sálající z krbu téměř dusivě, ale když se ubytovali a rozdělili si pokoje, Gray se vrátil k ohni, aby si u něj ohřál ruce.

Vigor klesl do jednoho z křesel. „Myslím, že zůstanu tady.“

Kowalski zavrčel jediné slovo: „Postel,“ a vydusal nahoru po schodech. Přitom si mnul oči jako dítě, které promeškalo večerku.

Gray neměl proti Kowalského plánu námitek, což dokázal mocným zívnutím. „Omlouvám se. Myslím, že si všichni potřebujeme co nejvíc odpočinout. Musíme vstát hodinu nebo dvě před úsvitem, abychom se stihli sejít se šamanem na ten očistný rituál.“

„To platí jenom pro muže,“ poznamenala Seichan kysele.

Narážela na další ústupek šamanovým požadavkům. Žádná děvčata. Posvátná místa Burjatů zjevně představovala ryze chlapecký klub.

„Seichan a já se naložíme do vany,“ řekla Rachel, „zatímco vy budete pobíhat na mrazu.“

Přesto nevypadala o nic spokojeněji a pořád stáčela pohled k Vigorovu temenu. Nechtěla svého strýce spouštět z očí. Dokonce si sedla do vedlejšího křesla před krbem.

Po několika posledních slovech se všichni rozešli na noc.

Když Gray stoupal po vrzajících schodech nahoru, nedokázal se zbavit zlé předtuchy. Za oknem nad schody zářila kometa, ale Gray cítil nebezpečí mnohem blíž, jako kdyby se bezprostředně schylovalo k nějaké tragédii.

Ať už se měla týkat jeho nebo někoho jiného.

Seichan ho následovala, pod ní však nezavrzal jediný schod.

3.03

Rachel se s úlekem vytrhla ze spánku. Slyšela výstřel.

Seděla schoulená v křesle u krbu a její prvotní strach uklidnilo až další hlasité zapraskání dřeva. Rychle si uvědomila, kde je, a podívala se na hodinky.

Překvapeně se zavrtěla.

„Proč jsi pořád vzhůru, strýčku? Už jsou tři a za pár hodin musíš vstávat.“

Vigor seděl na druhé straně krbu, v klíně měl otevřeného místního průvodce a na nose se mu leskly brýle na čtení.

„Spal jsem, když jsme letěli sem, a zdříml jsem si v autobuse.“ Mávl nad jejími starostmi rukou. „Stačí dvě hodinky spánku a budu v pořádku.“

Rachel věděla, že nic z toho není pravda. Sledovala ho celou cestu. Nezamhouřil oči ani na minutu. I teď viděla na jeho čele kapky potu, které nijak nesouvisely s teplem od krbu. Strýcova bledost to jasně potvrzovala.

Jeho nespavost nesouvisela se stářím a dokonce ani se zájmem o knihu v klíně. Nespal kvůli bolestem.

Vstala a přiklekla mu k nohám.

„Pověz mi to,“ řekla. Věděla, že nepotřebuje blíž vysvětlovat, co má na mysli.

Vigor si povzdychl, odložil knihu a zahleděl se do plamenů. „Mám rakovinu slinivky,“ zašeptal, jako kdyby se styděl – ne za to, že je nemocný, ale za to, že svůj stav tajil.

„Jak dlouho?“

„Diagnostikovali mi ji před třemi měsíci.“

Rachel se na něj nepřestávala dívat a pohledem mu dávala najevo, že svou otázku myslela jinak. „Jak dlouho?“ zopakovala.

„Zbývají mi dva, možná tři měsíce.“

Pravda pro ni byla zdrojem úlevy a zároveň hrůzy. Po dlouhém tápání ve tmě ji chtěla znát, potřebovala vědět, na čem je, aby mohla svůj strach pojmenovat. Teď si ale už taky nemohla dělat žádné klamné naděje.

Oči se jí zalily slzami.

Vigor se k ní natáhl a otřel jí tváře. „Neplač. Proto jsem nechtěl, aby to někdo věděl. Prožil jsem pěkný život.“

„Mohls mi to říct.“

„Potřeboval jsem…“ Znovu si povzdychl. „Potřeboval jsem se s tím nějakou dobu vyrovnávat sám.“

Zavrtěl hlavou – zjevně nebyl spokojený s tím, že to nedokáže vysvětlit líp.

Rachel ho ale chápala. Musel se smířit s vlastní smrtelností a s nevyhnutelným koncem, než o tom řekne někomu dalšímu. Konejšivě mu stiskla koleno.

Vigor pokračoval podrobnostmi. Jako u většiny podobných případů zůstávala jeho nemoc bez příznaků. Ve chvíli, kdy pocítil první symptomy, které původně připisoval špatnému zažívání, už bylo pozdě. Nádor se rozšířil po celém břiše a do plic. Vigor si zvolil jen paliativní léčbu, která neřešila příčinu, pouze zmírňovala bolest.

„Výhodou je, že můžu fungovat skoro do konce,“ uzavřel, aby na celé neutěšené situaci našel aspoň něco pozitivního.

Rachel polkla, aby si uvolnila stažené hrdlo. Najednou byla ráda, že strýci nezakázala tuto výpravu, která se s největší pravděpodobností stane jeho poslední.

„Zůstanu s tebou,“ slíbila.

„To je dobře, ale nezapomeň sama žít.“ Mávl rukou ke svému tělu. „Tohle je jenom dočasné, malý dárek, který snad povede k něčemu velkolepějšímu. Ale nepromrhej ho, neodkládej ten dar na polici pro budoucí použití. Chytni ho oběma rukama a žij pro tenhle okamžik i pro každý den.“

Rachel mu položila tvář na stehno a roztřásla se vzlyky – nakonec přece jen prohrála svůj zápas se zármutkem.

Vigor ji od něj nezrazoval. Jemně ji pohladil po hlavě a pokračoval: „Mám tě moc rád, Rachel. Jsi moje dcera a vždycky jsi byla. Jsem vděčný, že jsem mohl sdílet svůj život s tebou.“

Rachel mu objala nohu – nechtěla ho nikdy pustit, ale věděla, že brzy bude muset.

Taky tě mám moc ráda.

3.19

Seichan ležela na posteli, paží si zakrývala oči a silou vůle zadržovala slzy. Slyšela všechno, co se odehrávalo ve společenské místnosti. Měla pokoj přímo nad ní a doléhalo k ní každé zašeptání, zesílené akustikou dřevěné stavby.

Nechtěla je špehovat, ale jejich hlasy ji vzbudily.

V knězových slovech slyšela lásku.

Jsi moje dcera.

Ta věta ji zasáhla do morku kostí – a ačkoliv Vigor ve skutečnosti nebyl Racheliným otcem, ti dva přesto vytvořili soudržnou rodinu.

Seichan si představila matčin obličej – byly si cizí, protože je rozdělovala propast času a tragédie. Nemohly – místo aby se snažily obnovit role matky s dcerou – vytvořit něco nového? Začít jako dva cizinci, kteří sdílejí ztracený sen z jiné doby? Dal by se z těchto vychladlých oharků rozdmýchat nový vztah?

Seichan pocítila záblesk naděje.

Věděla, že neusne, a tak vstala z postele.

V uších jí zněla Vigorova rada.

Nepromrhej ho, neodkládej ten dar na polici pro budoucí použití. Chytni ho oběma rukama a žij pro tenhle okamžik…

Natáhla si přes nahé tělo volnou košili a bosa vykročila po studené chodbě. Jeho dveře nebyly zamčené a Seichan tiše vešla do teplejší tmy pokoje.

V maličkém krbu žhnulo několik posledních uhlíků.

Přistoupila k posteli s tlustou přikrývkou a měkkými polštáři, poodhrnula cíp deky a vklouzla k jeho nahému tělu. Teprve teď se vzbudil.

Trhl sebou a chytil jí předloktí do ocelového sevření, tak pevného, že jí div neudělal modřinu. Jakmile ji poznal, trochu uvolnil prsty, ale nepouštěl ji. Od očí se mu odrážela záře z krbu.

„Sei…?“

Přiložila mu prst ke rtům a zarazila ho. Nechtěla mluvit, nechtěla formulovat do slov, co cítí, ať už ona nebo on.

„Co to…?“

Nahradila prst vlastními rty a odpověděla na jeho nedořečenou otázku.

Žiju.

26. kapitola

20. LISTOPADU, 4.04 JAPONSKÉHO ČASU

VE VZDUCHU NAD TICHÝM OCEÁNEM

Letadlo se propadlo vzdušnou kapsou a Jada se s trhnutím probrala ze spánku. Bradu měla opřenou o prsa a na kolenou před ní ležel otevřený laptop. Usnula při práci, když čekala, až proběhne analýza dat.

„Sklopte si sedadlo a vyspěte se pořádně,“ poradil jí Duncan, který seděl vedle ní. „Jako Monk.“

Trhl palcem k třetímu cestujícímu v kůží potažené kabině letadla, jehož monotónní chrápání podbarvovalo hukot motorů.

„Já jsem nespala,“ ohradila se Jada a dlaní zakryla široké zívnutí. „Jenom jsem přemýšlela.“

„Vážně?“ Duncan pozvedl paži, aby jí ukázal, že mu ji Jada svírá druhou rukou. „A smím se zeptat o čem?“

Jada se začervenala a rychle ho pustila. „Pardon.“

Duncan se usmál. „Mně to nevadilo.“

Jada se zahanbeně podívala z okna na rozlehlou vodní plochu a nadýchané oblaky. Podle času na laptopu letěli necelé tři hodiny.

„Právě jsme minuli Japonsko,“ řekl Duncan. „Za dalších pět hodin bychom měli přistát v Kalifornii.“

Rozhlédla se po kabině a vzpomněla si na jiné přepychové letadlo. Toto dobrodružství zahájila v Los Angeles, odkud odletěla do Washingtonu, pak do Kazachstánu a Mongolska, a teď se vracela na místo, kde to celé začalo.

Obletěla celý svět.

Aby se ho pokusila zachránit.

Doufala, že nešlo o cestu na rozloučenou. Jestli to, co Duncan viděl v Oku, byla skutečnost, celá planeta je v ohrožení.

Podívala se na stolek, na který položila jejich trofej. Před odletem z Ulánbátaru uzavřela Oko do provizorní Faradayovy klece, do krabice omotané měděným drátem, který izoloval elektromagnetické záření Oka a bránil mu v narušování chodu elektroniky na palubě letadla. Duncan potvrdil, že její snaha skutečně většinu záření odstínila. Na větší kvantové účinky Oka však takové zařízení nemělo sebemenší vliv.

Ty byly mimo možnosti měděného drátu.

„Jak to, že jsem jediný, kdo Okem vidí zkázu Země?“ zeptal se Duncan, když si všiml, na co se Jada dívá.

Jada byla vděčná za rozptýlení pozornosti. „Zřejmě jste citlivý na jeho kvantové efekty.“ Pokrčila rameny. „Myslím, že to, co se stalo Oku, nějak ovlivnilo i čočku satelitní kamery, takže digitální čidla zaznamenala pohled do blízké budoucnosti, který k nim dorazil se světlem z pozměněné čočky.“

„A co já?“

„Jak jsem říkala, základem lidského vědomí je kvantové pole a vy jste z nějakého důvodu citlivější na kvantové změny v Oku. Ať už to je tím, že jste si nechal do prstů vložit ty magnety, nebo tím, že jste zkrátka mimořádně vnímavý.“

„Jako byl svatý Tomáš s tím křížem.“

„Možná, ale nečekejte, že vám budu říkat svatý Duncan.“

„Nechcete si to ještě rozmyslet? Docela se mi líbí, jak to zní.“

Z laptopu se ozvalo pípnutí a na monitoru naskočila nová složka. Šlo o poslední aktualizovaná data z SMC, poslaná přes satelit.

Konečně…

„Zpátky do práce?“ zeptal se Duncan.

„Na něco se potřebuju podívat.“

Jada otevřela složku a přelétla očima její obsah. Chystala se sestrojit graf znázorňující dráhu komety a její koronu temné energie. Něco jí pořád dělalo starosti a Jada doufala, že s dalšími informacemi odhalí důvod svého neklidu.

Zahájila analýzu příslušných údajů a přetáhla je do grafického programu. Taky chtěla porovnat nejnovější statistická data s původními rovnicemi popisujícími podstatu temné energie. Rovnice elegantně propojovaly její teorii o původu temné energie – zánik virtuálních částic v kvantové pěně vesmíru – s gravitačními silami, jež temná energie vytvářela. Jada věděla, že v tom spočívá jádro jejich momentálního problému. Dalo se shrnout jediným slovem.

Přitažlivost.

Virtuální částice byly přitahovány jedna k druhé a výsledná anihilace dodala hmotě základní gravitační energii. Byla palivem silné i slabé jaderné interakce, které udržovaly elektrony, protony a neutrony pohromadě v atomech. Díky ní měsíce obíhaly kolem planet, planety kolem slunce a galaxie se otáčely.

Při práci si všimla v rovnicích SMC chyb – poslední data byla v rozporu s předpoklady, z nichž hlavní fyzik vycházel. Jada setřásla z ramen zbývající závoje spánku a pracovala čím dál rychleji. S rostoucí hrůzou si začínala uvědomovat pravdu.

Určitě se pletu… Musím se mýlit.

Její prsty se horečně rozběhly nad klávesnicí – potřebovala si svůj závěr ověřit ještě druhým způsobem.

„Co se děje?“ zeptal se Duncan.

Chtěla se o svoje zjištění podělit a vyslovit ho nahlas, ale zároveň se bála, že se z něj tím pádem stane skutečnost.

„Jado?“

Konečně se podvolila. „Fyzik z SMC se v původních odhadech toho, kdy překročíme bod, z něhož není návratu, spletl.“

„Víte to jistě?“ Duncan se podíval na hodinky. „Podle něj zbývalo šestnáct hodin. Z těch nám zůstává zhruba devět.“

„Zmýlil se. Založil odhad na tom, že gravitační anomálie komety rostou v přímé úměře k tomu, jak se blíží k Zemi.“

„A to je špatně?“

„Ne, v tomhle se nepletl.“ Otevřela na monitoru graf, který před chvílí sestavila. „Tady vidíte koronu temné energie kolem komety, která se natahuje k Zemi tím víc, čím blíž se kometa ocitne.“

„Na její gravitační účinky reaguje i zakřivení časoprostoru kolem Země,“ pokračovala Jada. „Zakřivení se naopak vyklenuje směrem ven, naproti koroně. Až se navzájem propojí, vytvoří trychtýř, kterým se k Zemi snese sprška asteroidů.“

„Jestli má ten fyzik pravdu, v čem je problém?“

„Nová data svědčí o tom, že udělal jinou chybu.“

„Jakou?“

„Předpokládal, že gravitační účinky narůstají lineárně, stále stejně rychle. Podle mě je to ale jinak. Myslím, že rostou exponenciálně.“ Otočila se k Duncanovi. „Jinými slovy, čím dál tím rychleji.“

„O kolik?“

„Musím ta data dosadit do svých rovnic, ale odhadem zbývá jenom pět hodin, než se srážka s asteroidem stane nevyhnutelnou. Ne devět.“

„To je skoro polovina zbývajícího času.“ Duncan se opřel. Okamžitě si uvědomil, co to znamená. „Budeme mít štěstí, jestli do té doby vůbec stihneme přistát v Kalifornii.“

„A vzhledem k posledním několika dnům bych se na štěstí moc nespoléhala.“

4.14

K čertu s tím…

Duncan seděl naprosto ohromený.

Jada ho nabádala ke klidu, dokud nepotvrdí svůj odhad. Právě zadávala data do analytického programu, který navrhla podle svých rovnic.

Duncan čekal a mnul si spánky. „Proč musel ten satelit spadnout zrovna doprostřed Mongolska? Proč ne třeba do Iowy? Ztrácíme drahocenný čas lítáním kolem světa.“

Jada ztuhla.

„Co je?“ zeptal se Duncan.

„To je ono – to mi pořád vrtalo hlavou. Jsem takový hlupák.“ Zavřela oči. „Od začátku šlo o přitažlivost.“

„Co tím myslíte?“

Jada znovu ukázala na obrázek kometární korony, která se natahovala směrem k Zemi. „Fyzik v SMC přišel s teorií, že na naší planetě je něco, nač reaguje energie komety. A já s ním souhlasím.“

„Už dřív jste říkala, že by to podle vás mohl být ten kříž,“ přikývl Duncan. „Protože je vyrobený z úlomku komety, který sem spadl při jejím posledním průletu.“

„Přesně tak. Kometa a kříž jsou patrně propojeny na kvantové úrovni a táhne je to k sobě, přinejmenším z hlediska energetických polí. Doufala jsem, že pokud objevíme ten kříž, prostudováním jeho energie – nebo třeba i energie Oka – najdu způsob, jak to kvantové propojení zrušit.“

Duncan přikývl. Teoreticky to dávalo smysl. „V takovém případě by kometární energie už nebyla přitahována k Zemi a časoprostor kolem naší planety by se přestal vrásnit.“

„A nikdy by nevznikl tunel, kterým k Zemi proletí všechny ty asteroidy.“

Geniální, doktorko Shawová.

„Mám dvě otázky,“ řekl Duncan. „Jak si můžete být tak jistá přitažlivou silou mezi kometou a křížem? A co podle vás dokáže zrušit kvantové propojení?“

„Obě otázky mají stejnou odpověď. Abych zase citovala Einsteina: Bůh nehraje se světem v kostky.“ Viděla jeho zmatený výraz. „Před chvílí jste se zeptal, proč družice spadla zrovna v Mongolsku. To je ta nejlepší otázka, jakou kdo mohl položit.“

„Díky…,“ řekl opatrně.

„A abychom na ni odpověděli, položím vám jinou. Kde je podle nás v současné době ten kříž schovaný?“

„Na ostrově v Bajkalském jezeře, zhruba pět set kilometrů severně od…“ Vykulil oči. „Z planetárního hlediska je to prakticky hned vedle místa, kde se zřítil ten satelit.“

„Nepřipadá vám to jako podivná náhoda?“

Přikývl.

A bůh nehraje v kostky.

Zadíval se na ni – v tu chvíli ji chtěl políbit ještě víc než obvykle. „Družice spadla poblíž, protože ji tam přitáhla energie kříže.“

„Jinak to být nemohlo. Je nabitá stejnou temnou energií z komety.“

Duncan znovu pohlédl na obrázek s kometární koronou protaženou směrem k Zemi a představil si, jak kříž stahuje z oběžné dráhy k povrchu planety satelit se stejnou energií.

Jestli je to pravda, rozhodně by to podpořilo Jadinu teorii o kvantovém propojení, ale pořád mu chyběla odpověď na druhou otázku.

Obrátil se k ní. „Říkala jste, že se tím zároveň objasní, jak zrušit to propojení.“

Usmála se. „Já myslela, že je to jasné.“

„Mně ne.“

„Musíme dokončit to, o co se snažila ta družice. Musíme svést dohromady energii Oka a kříže. Představte si je jako kladně a záporně nabité částice. Opačné náboje je přitahují k sobě…“

„… a když se spojí, navzájem se vyruší.“

„Přesně tak. Jde o něco podobného, jako když se spojí hmota s antihmotou. Explozivní anihilace by měla kvantové propojení zrušit.“

Byla to krásná teorie, ale…

„Proč jsou opačně nabité?“ zeptal se Duncan. „Jaký je mezi nimi rozdíl?“

„Nezapomeňte, že čas je taky rozměr. Kříž a Oko jsou nabité stejným množstvím temné energie, ale mají za sebou odlišnou historii. Představují opačné konce jedné osy. Jeden z minulosti, druhý z přítomnosti. Kvantové propojení znamená, že se oba chtějí stát jedním.“

„Takže spolu musejí anihilovat.“

Jada přikývla. „Myslím, že tím se zlomí kvantové propojení s kometou a její temná energie přestane být přitahována k Zemi.“

„Pořád zbývá vyřešit zásadní věc,“ poznamenal Duncan. „Kde je ten kříž?“

„Nevím, ale…“

Přerušilo ji zapípání – počítač dokončil analýzu v programu doktorky Shawové. V blikajícím rámečku svítilo jediné číslo.

5.68 hodin

„Tolik nám zbývá času, abychom ho našli.“ Jada se otočila k Duncanovi. „Víte, co musíme udělat.“

Duncan přikývl. Vstal, přešel k Monkovi a zatřásl mu ramenem, aby ho vzbudil.

„Co je…?“ zamumlal Monk rozespale. „Už jsme na místě?“

Duncan se k němu sklonil. „Musíme otočit letadlo.“

27. kapitola

20. LISTOPADU, 6.42 IRKUTSKÉHO ČASU

OSTROV OLCHON, RUSKO

Gray se probudil ještě před východem slunce. Nebyl v posteli sám – jeho nohy byly propleteny s jejími a na hrudi mu spočívala její teplá tvář. Ve vzduchu dosud visela vůně jejich těl a jejich vášně. Levou ruku měl položenou na jejím rameni, jako kdyby se bál, že mu vyklouzne a promění se v přelud či výplod horečnatého snu.

Seichan se protáhla – i v tomto slastném gestu se však skrýval náznak síly ukryté pod hebkou pokožkou. Spokojeně zavrněla, zaklonila hlavu a otevřela oči, které se v šeru místnosti vlhce zaleskly. Pohnula nohou – tím ho probrala ještě víc.

Položil jí prst pod bradu a přitáhl její obličej k sobě. Jejich rty se střetly s příslibem něčeho víc…

Na nočním stolku hlasitě zadrnčel Grayův telefon, který ihned zlomil kouzlo okamžiku a oběma připomněl, že se svět neomezuje jen na jejich postel a přikrývky. Gray zasténal a na chvíli ji pevně objal, ale pak se překulil k telefonu. Jednu ruku nicméně nechával položenou na křivce jejího boku.

„Přistáli jsme v Irkutsku,“ oznámil Monk. „Měli jsme slušný vítr v zádech, takže tu jsme dřív, než jsme čekali.“

To bylo podruhé, co je jeho přítel vyrušil – poprvé je před pár hodinami informoval o úmyslu jejich skupiny připojit se ke Grayovu týmu.

„Rozumím,“ odpověděl Gray stručně. „Čili vám zbývají přibližně dvě hodiny cesty.“

Podle plánu měly Seichan a Rachel počkat na Monkovu skupinu v hostinci. Gray zatím s ostatními půjde za tím šamanem, zjistí, co se od něj můžou dozvědět, a vrátí se sem.

Podíval se na hodinky. Jestli chtěli stihnout očistu při východu slunce, museli za pětačtyřicet minut vyrazit.

Rychle ukončil hovor a spustil telefon na podlahu vedle postele. Položil Seichan ruku na zátylek a přitáhl ji pod sebe.

„Kde jsme to přestali?“

O půl hodiny později vyšli z pokoje, oba čerstvě osprchovaní. Seichan měla na sobě jen dlouhou košili. Pokud šlo o Graye, nemusela mít nic víc, ale zima na chodbě jim připomněla, že venku mrzne. Gray ji chytil za ruku, otočil ji k sobě a dlouze ji políbil – jednalo se o malý závdavek toho, co je čeká v budoucnosti.

Když ji pouštěl, o kus dál se otevřely jiné dveře a v nich se objevila Rachel. Zdálo se, že ji pohled na jejich blízkost na okamžik zarazil, a rozpačitě sklonila hlavu. Grayovi však neuniklo, jak se pousmála. Věděla o jeho nejistém vztahu se Seichan a teď se navíc dozvěděla, že jejich vztah už není až tak nejistý.

Tiše jim popřála dobré jitro a zamířila ze schodů za vůní smažené slaniny a kávy.

Gray po posledním polibku nechal Seichan u jejího pokoje, aby se oblékla, a vydal se dolů. Majitelé hostince brali snídaně opravdu vážně – připravili štědré pohoštění se sýry, topinkami, ostružinami, vejci natvrdo, silnými plátky slaniny, tlustými klobásami a výběrem grilovaných a marinovaných ryb z jezera.

Vigor seděl u stolu s šálkem teplého čaje. Vypadal unaveně a pobledle, ale z jeho výrazu se dalo vyčíst i jisté ulehčení. Rachel si vzala talíř, a když míjela svého strýčka, políbila ho na temeno.

Gray se k nim připojil – Rachel na něj přitom povytáhla obočí, jako kdyby říkala: už je načase. Prvotní překvapení a rozpaky se zřejmě přetavovaly v dobrosrdečné pobavení. Gray měl dojem, že u ní vidí i náznak lítosti, ale možná mu to jen nalhávalo jeho vlastní ego.

I když dosud nikdo nepromluvil, Gray raději preventivně změnil téma. „Kde je Kowalski?“ zeptal se.

„Už se najedl.“ Vigor kývl ke dveřím. „Šel se podívat na naše dopravní prostředky.“

Gray si za oknem všiml vyholené hlavy svého kolegy, který si zrovna prohlížel terénní čtyřkolky s velkými koly zaparkované vedle hostince. Právě s nimi zajedou k malé jeskyni na nejodlehlejší výspě zálivu.

Gray se pustil do jídla, zatímco Vigor kontroloval batoh s relikviemi. Za chvíli vpadl dovnitř Kowalski s poryvem chladného vzduchu. Vypadalo to, že se na cestu těší.

„Jsme připraveni?“ zeptal se Gray a vhodil si do úst několik posledních ostružin.

„To si pište,“ odtušil Kowalski. „Můžeme kdykoliv vyrazit.“

Mezitím dolů sešla Seichan a letmo stiskla Vigorovo rameno. Její gesto působilo podivně intimně, spíš jako tichá podpora než jako soucit – jako kdyby reagovala na něco, o čem věděla jen ona.

Gray se na ni tázavě podíval, ale Seichan jen nepatrně zavrtěla hlavou na znamení, že jde o soukromou věc.

Gray konečně vstal a vytáhl na nohy i Vigora. „Zatím braňte pevnost,“ řekl Seichan a Rachel. „Monk s ostatními by měli dorazit krátce před devátou. Nebudeme mít moc času na sladění postupu. Podle doktorky Shawové to vypadá, že nám zbývá ještě míň času, než jsme si mysleli.“

Vysvětlil jim, co se dozvěděl od Monka, a seznámil je s plánem na spojení kříže s Okem.

„To všechno potřebujeme stihnout před desátou?“ zeptal se Vigor pobouřeně. „Slunce vychází v osm, takže nám zbudou jenom dvě hodiny.“

„To abychom toho šamana přinutili zazpívat co nejrychleji,“ podotkl Kowalski.

„Máte pravdu,“ připustil Gray. „Ale ostrov není tak velký. Jestli kříž neleží na nějakém odlehlém místě, dá se to zvládnout.“

Musí se to zvládnout, opravil se v duchu.

7.44

Vigor se choulil do nepromokavé bundy, aby unikl mrazivému chladu, a ujížděl se svou terénní čtyřkolkou po písčité cestě příbřežním modřínovým lesem. Země byla posetá hnědými jehlicemi, po jejichž opadání zůstaly větve na pozadí rozjasňujícího se nebe holé. Slunce sice ještě nevyšlo, ale na východě už plála záře úsvitu.

Cesta končila na oblouku pláže poprášené sněhem a lemované ledovou krustou, která sahala daleko do zálivu. Část ledového příkrovu před časem rozdrtily vlny, takže do vzduchu trčely střepy modrého ledu dosahující do výšky kolen.

Za zamrzlou hladinou kolem ostrova zbarvovalo časně ranní světlo vlny do indigové modře. Voda v jezeře byla tak čistá, že se dala pít bez hrozby střevní infekce. Místní pověsti dokonce tvrdily, že koupání v ní člověku přidá pět let života.

Kéž by to byla pravda, pomyslel si Vigor. Zaplaval bych si v ní i v tomhle mrazu.

Byl nicméně rád, že konečně sdělil Rachel pravdu o své nemoci. Dlouho v sobě nosil slova, jež bylo třeba říct nahlas, a ulevilo se mu, že je stihl sdělit. Nebál se ani tak smrti jako toho, o kolik let s Rachel přijde: neuvidí ji dělat pokroky, provdat se, mít děti a vychovávat je.

O tolik toho přijde.

Aspoň jí ale řekl, co pro něj znamená.

Děkuji ti, Pane, za toto malé požehnání.

Kowalski před ním se svou čtyřkolkou zatáčel zásadně smykem, jako kdyby byl rozhodnutý vyzkoušet, co všechno vozidlo vydrží, aniž by se převrátilo. Jen mladí lidé jsou tak přesvědčení o vlastní nesmrtelnosti a ochotní tak bezstarostně vyzývat smrt na souboj. Věk nakonec obrousí sebevědomí, i když nejlepší z nás nadále bojují s větrnými mlýny navzdory tomu, co už vědí – nebo možná právě proto. Vychutnávají si každý den a žijí ho naplno, protože si uvědomují, že může být zároveň jejich poslední.

Gray na pláži zpomalil a zařadil se vedle Vigora. Ukázal na vysokou skálu, která se před nimi tyčila z ledového pole jako zvednutý prst k nebesům.

„To je mys Burchan?“ zeptal se Gray.

Přezdívalo se mu taky Šamanská skála a právě tam se nacházelo sídlo burjatských bohů, známých jako tengrii. Burchan patřil mezi deset nejsvětějších lokalit Asie.

Vigor se vytrhl z ponurého zadumání a zavolal do větru, který vál od jezera: „Obřadní jeskyně je na opačné straně, směrem k vodě. Tam se s námi setká ten šaman. Na konci pláže by měla být úzká šíje, která vede až ke konci mysu.“

Gray přikývl a zrychlil, aby umravnil Kowalského. Společně zatočili na úzký pruh země, který se táhl k rozeklaným bílým útesům porostlým červenými lišejníky.

Na začátku šíje stála drobná postava, která střežila cestu k mysu. Byl to hubený mladík v dlouhém kabátě z ovčí kůže přes modré přepásané roucho. Na rameni měl pověšený bubínek z kůže. Mávl na ně, ať zastaví a vypnou motory – vypadalo to, že ho hluk vozidel popudil. Vigor věděl, že dávní návštěvníci obalovali kopyta svých koní kůží, aby nerušili bohy mysu.

„Já jmenuji Temur,“ představil se mladík lámanou angličtinou a mírně se uklonil. „Mám vás odvést ke staršímu Bajanovi. Čeká na vás.“

Kowalski zvedl batoh z Vigorovy čtyřkolky a vykročili za mladíkem po úzké cestě mezi nepravidelnými kameny a po zledovatělých, ručně tesaných schodech nahoru. Nad nimi se směrem k jezeru otvíralo ústí velké jeskyně.

Než k němu vystoupali, Vigor hvízdavě oddechoval námahou. Vchod z obou stran střežily kamenné mohyly s barevnými šátky a vlajkami, které pleskaly v neutichajícím větru od vody. Mezi mohylami klečel scvrklý stařec neurčitého věku. Mohlo mu být šedesát, nebo taky sto. Byl oblečený podobně jako ten mladík, ale navíc měl na hlavě vysoký klobouk se štítkem. Udržoval oheň, na který přihazoval suché jalovcové větve. Z hořícího dřeva stoupal dým a převaloval se kolem ústí jeskyně.

Za jeskyní vedla chodba do hlubin skály, ale Vigor pochyboval, že se navzdory vatikánskému dobrozdání dostanou až tam.

„Starší Bajan přeje, aby vy klekli vedle něj a otočili čely k jezeru.“

Gray mávl na ostatní, ať poslechnou.

Kouř štípal Vigora do nosu i do očí, ale zároveň se v něm vznášela zvláštní sladkost. Temur začal pomalu bubnovat, zatímco šaman odříkával modlitby a mával hořící jalovcovou větví.

Temné jezero pod jeskyní se pomalu rozjasňovalo a indigový odstín vln přecházel v modrou barvu nebe. Led se leskl tisíci odstíny kobaltové a safírové modře. Náhle se po vodě a ledu rozšířil oheň, zažehnutý prvními slunečními paprsky, jako roztavené zlato.

Vigor při tom pohledu mimoděk vyjekl – vážil si toho, že se mohl stát svědkem takové podívané. I vítr na okamžik utichl, jako kdyby tajil dech.

Po posledním úderu do bubínku se k nim Temur otočil. „Hotovo. Nyní můžete mluvit se starším Bajanem.“

Šaman vstal a kývl na ně, aby se taky zvedli.

Vigor se po řádném požehnání Bajanovi uklonil. „Děkuji, že jste souhlasil s naší návštěvou. Přicházíme s naléhavou záležitostí a hledáme někoho, kdo dobře zná Olchon.“

Temur šeptem překládal jeho slova.

„Co vy přejete vědět?“ zeptal se mladík.

Vigor se obrátil ke Grayovi. „Ukažte mu ty relikvie.“

Gray převzal batoh od Kowalského, rozepnul ho a opatrně z něj vytáhl všechny předměty: lebku, knihu i zčernalou stříbrnou schránku. Nakonec otevřel víko a odhalil kostěnou loď.

Jedinou Bajanovou reakcí bylo nepatrné povytažení obočí.

„Co je to?“ zeptal se Temur, ale tentokrát nepřekládal šamanovu otázku, ptal se na základě vlastní zvědavosti.

Šaman místo toho pokročil kupředu, vztáhl ruku nad každý předmět a znovu odříkal modlitby.

Konečně promluvil a Temur přeložil: „Ta síla je stará, ale známá.“

Vigor se zahleděl na Bajanovy svraštělé ruce.

Vnímá stejnou energii jako Duncan?

Šaman položil dlaň na lebku.

„Víme, co hledáte,“ pokračoval Temur v tlumočení. „Ale jít tam znamená vystavit velkému nebezpečí.“

„Rádi ho podstoupíme,“ řekl Vigor.

Bajan se zamračil. „Ne, vy nebudete rádi.“ Temur se obrátil přímo na Vigora. „Starší Bajan říká, vy hodně trpíte, ale budete trpět ještě víc.“

Vigorovi naskákala husí kůže. Ohlédl se na Graye.

Temur pokračoval: „Odvedu vás k tomu, co hledáte.“

Vigora měla tato nabídka naplnit radostí, ale místo toho cítil, jak mu pod upřeným šamanovým pohledem přebíhá mráz po zádech. Šamanova tvář se stáhla do masky zármutku.

Vigor přijal nevyhnutelnost své smrti. Ale poprvé za několik měsíců se začal obávat toho, co přijde.

8.07

Rachel s rozepnutou bundou procházela stájemi za hostincem. Po snídani se chtěla projít, aby nějak vybila nervózní energii, ale taky aby přemýšlela o strýci.

Musela se ovládat, aby se nepokusila nějak vstoupit do jeho léčby – málem už si v duchu připravovala seznam, kterým lékařům zavolat, jaké kliniky oslovit a do jakých klinických zkoušek nových léků se přihlásit. Věděla však, že to všechno musí nechat být. Vigor se očividně smířil se svým osudem, a ona musí udělat totéž.

Nemohla ale jen tak zůstat sedět a navíc nevěděla, o čem by si povídala se Seichan poté, co ji viděla vycházet z Grayova pokoje. Bylo by to příliš divné, a tak se radši šla projít, jenže mráz ji – s necitlivým nosem a ošlehanými lícemi – zahnal zpátky k hostinci.

Místo aby šla rovnou dovnitř, zamířila ještě ke stájím, kde aspoň nefoukal vítr. Stáj navíc zahřívali koně, kteří po Rachelině vstupu tiše frkali. V místnosti byla cítit sláma, mrva a zatuchlý pot. Rachel se prošla od jednoho konce ke druhému – jednu klisnu pohladila po čenichu, další nabídla hrst obilí.

Jakmile se zahřála, vrátila se ke dveřím do stáje a otevřela je. Okamžitě se do ní opřel poryv studeného větru.

Rachel sklonila hlavu a vydala se k hostinci.

Vtom uslyšela hlasité prásknutí, které připomínalo zabouchnutí uvolněné okenice. Následovaly však další, podobné rány.

Výstřely.

Zmateně se zastavila – náhle jí zezadu kdosi stiskl hrdlo a Rachel ucítila, jak se jí do spánku zarývá studená hlaveň zbraně.

8.10

Seichan měla na reakci jen pár vteřin.

Byla zvyklá pozorně sledovat okolí, a tak zničehonic vytušila, že je něco špatně. Během rána, které trávila ve svém pokoji, poznala zvuky ztichlého hostince: hlasy majitelů, rachot pánví, hvízdání větru v okapech. Slyšela otvírání a zavírání dveří – někdo z majitelů zřejmě vynášel odpadky, a před chvílí se Rachel šla projít po vesnici.

Když se dveře před minutou opět otevřely, Seichan si zprvu myslela, že se vrací Rachel, ale zvuky v přízemí náhle ztichly až na zařinčení talíře o dřevěnou podlahu.

Seichan ztuhla a zaposlouchala se. Zdálo se, že i prach zůstal ve vzduchu viset zcela nehybně, jako kdyby vyčkával.

Pak zavrzaly schody…

Seichan se vymrštila, popadla pouzdro se sig sauerem, které měla pořád položené na nočním stolku, a vyřítila se na chodbu. Vyběhla od schodů, směrem k oknu na konci chodby. S pistolí namířenou za sebe viděla, jak po schodech opatrně stoupá jakýsi stín. Příliš opatrně. Pak se objevila postava v zimních maskáčích.

Seichan vypálila dvě rány a současně skočila ramenem proti oknu. Ráno prořízl výkřik. Její výstřely muže jen zranily, ale Seichan získala dost času, aby ve spršce střepů a dřevěných třísek proletěla oknem. Dopadla na střechu přízemí a skutálela se z ní dolů.

Za letu vzduchem se otočila, aby dopadla na nohy – to se jí podařilo, i když se při doskoku ještě opřela jednou rukou o zem. Druhou nechávala zvednutou a mířila pistolí do všech stran. Ocitla se za domem. Za zadním dvorkem uviděla lesík a okamžitě k němu vyběhla, ale mezi stromy se vynořili další muži v maskáčích.

Zatočila doprava k hluboké strouze podél silnice. Potřebovala se někde schovat a prorazit z obklíčení kolem hostince.

Do zmrzlé půdy kolem ní se zarývaly kulky, ale Seichan nezastavovala a naslepo pálila k lesu. Pořád se nevzdávala naděje na únik.

Náhle do přestřelky zazněl známý hlas.

„STŮJTE, NEBO JI ZABIJU!“

Seichan neposlechla. Posledním skokem zdolala zbývající vzdálenost a doklouzala po břiše do strouhy. Pod tělem jí zapraskal led. Seichan se otočila k muži, který na ni právě zavolal, a zvedla ruku s pistolí.

U stájí spatřila mohutného obra, který držel Rachel kolem krku.

Z jedné strany vedle ní stál Ju-lung Delgado.

Z druhé Hwan Pak.

Severokorejec držel Rachel u spánku pistoli.

„Vylezte! Jinak ji zastřelím!“

Seichan se snažila pochopit, jak je to možné. Kde se tu vzali? Všimla si asijských rysů mužů v maskáčích – byli to samí Severní Korejci, patrně příslušníci elitní jednotky. Ale jak ji Hwan Pak našel?

Rachel na ni zavolala: „Utečte! Zmizte odtud!“

Věznitel ji tvrdě udeřil do hlavy, ale Rachel se nepřestávala zmítat.

Seichan věděla, že pokud neposlechne, jistě Rachel zabijí – úspěšný útěk jí navíc připadal čím dál nepravděpodobnější. Proto zvedla ruce nad hlavu a vystoupila ze strouhy.

„Nestřílejte!“ vykřikla.

Za zády se jí z úkrytů vynořili další vojáci jako duchové. Seichan rychle odhadla jejich počet. Vypadalo to, že si Hwan Pak s sebou vzal celý úderný oddíl.

Proč?

Vojáci ji odzbrojili a dovedli k Pakovi.

Seichan si vyměnila pohled s Rachel. Ta vypadala spíš rozzlobeně než vyděšeně a pohledem se omlouvala za to, že dostala Seichan do takové situace.

Seichan ji ale nemohla z ničeho vinit. Byla čistě její chyba, že přivedla tohle nebezpečí až k jejich ledovému prahu.

Obr, který držel Rachel, byl zřejmě velitel oddílu. Na očích měl zrcadlové brýle a navíc kapuci staženou co nejníž do čela, takže z jeho obličeje nebylo vidět mnoho – jen výhrůžný výraz a křižující se jizvy. Nešlo o žádného nováčka, ale o bojem zoceleného profesionála.

Hwan Pak se na ni chladně usmál, s jasným příslibem bolesti a muk.

„Teď nám povíte, kde jsou ti Američani.“

28. kapitola

20. LISTOPADU, 8.12 IRKUTSKÉHO ČASU

OSTROV OLCHON, RUSKO

Gray jel v čele skupiny se šamanovým učněm Temurem. Mířili od mysu Burchan k severu, po ledové krustě podél linie pobřeží.

Kowalski a Vigor se na svých čtyřkolkách drželi těsně za nimi.

Rychle se rozednívalo a led se na světle měnil ve sklo – některé úseky byly tak průzračné, že připomínaly vodní hladinu. Po povrchu ledu se přelévaly víry sypkého sněhu, hnané větrem jako bílé hřebeny vln.

„Támhle kolem té hromady kamení!“ zavolal Temur. „Ještě asi tak kilometr a půl.“

Pokračovali neobydlenou částí ostrova, kde se přímo z vody zvedaly příkré skály porostlé hustým jehličnatým lesem. Temur naznačil posunkem, ať se přiblíží k pobřeží, a zastínil si oči před sluncem.

„Támhle!“ vykřikl nakonec. „Ten otvor. Tam jedeme!“

Gray uviděl ústí jeskyně. Vypadalo dost široké, aby jím projela dodávka, až na to, že od stropu visela řada masivních rampouchů jako tesáky, které se chystaly zakousnout do ledového šelfu pod sebou. Pod nimi zbývalo právě tak dost prostoru na jejich čtyřkolky.

Gray zamířil k otvoru, zpomalil a rozsvítil čelový reflektor, aby nahlédl do temné jeskyně. Všechny povrchy pokrývala bílá jinovatka, ale bylo vidět, že jde o chodbu, která vede někam hlouběji. Z klenutého stropu se ježily ledové stalaktity a stěny pokrývaly zamrzlé pramínky vody vytvářející vrstvy zvlněného křišťálu.

„Přece tam nepůjdeme, nebo jo?“ zeptal se Kowalski s jasnou nedůvěrou. „Jeskyně jsou jedna věc, ale tahle je navíc ještě ledová…“

Gray místo odpovědi sklonil hlavu pod první řadu rampouchů a pomalu vjel s čtyřkolkou dovnitř za kuželem světla ze své čelovky.

Uvnitř vypadala jeskyně ještě nádherněji. Led pod koly byl tak čirý, že Gray hluboko pod sebou viděl lišejníkem porostlou horninu a dokonce si všiml ryby, která plavala v proudu vody pod ledem.

„Zdá se, že chodba pokračuje dál!“ zavolal Gray na ostatní.

Podle Temurových pokynů se pustil hlouběji. Chodba se zvětšovala – stěny se rozestoupily a strop se zvýšil. Zhruba po třiceti metrech ústila do velké jeskyně připomínající ledovou katedrálu. Klenutý strop zdobily třpytivé lustry z modrých rampouchů a všude kolem se tyčily diamantové pilíře.

Led pod jejich tíhou praskal a sténal – stěny tento zvuk ještě zesilovaly a odrážely ozvěnou. Několik křehkých větví lustrů se odlomilo a roztříštilo se o ledem pokrytou podlahu na tisíce střípků.

Po protější stěně splývala v místě, kde zamrzl vodopád, těžká opona zvlněného ledu. Po jeho povrchu dosud stékalo několik pramínků vody, které ohlazovaly led do křišťálového třpytu.

Uprostřed jeskyně narušovala jinak běloskvoucí povrch temnější skvrna, která označovala otvor k proudící vodě pod ledem. Strmé stěny otvoru byly na několika místech špinavé a vyhlazené do malých skluzavek.

Gray při příchodu zahlédl, jak po jedné z nich klouže štíhlé hnědé tělo. Určitě se sem připlouval nadechovat nejslavnější bajkalský živočich, tuleň něrpa.

Gray zastavil a Kowalski s Vigorem ho opatrně dojeli.

„Kde to jsme?“ zabručel Kowalski.

Temur odpověděl: „Tohle porodní jeskyně bajkalských tuleňů, kde budou mláďata chráněna před nejchladnější zimou. Naši lidé je považují za velice důležité. Říká se, my pocházíme z duchů těch houževnatých, vznešených zvířat.“

„Ale proč jste nás sem zavedl?“ zeptal se Gray a rozhlédl se. Vzhledem k nedostatku času neměl náladu na prohlídku bajkalské přírody.

„Protože starší Bajan mi řekl, abych vás zavedl do téhle jeskyně,“ vysvětlil Temur. „Víc nevím. Nevím, proč mi dal takový pokyn.“

Gray se otočil k Vigorovi, který se tvářil stejně zmateně jako on.

„Třeba má ten staroch prostě rád tuleně,“ poznamenal Kowalski.

„Nebo je to zkouška,“ napadlo Vigora. „Ostatní Čingisovy lokality byly utajené, často na místech, kde se souš setkává s vodou jako tady. Ty první se ale daly najít snadněji vzhledem k suchu v Uhrách a ekologické katastrofě a vyschnutí Aralského jezera.“

„V téhle oblasti se nic nezměnilo už miliony let,“ namítl Gray. „Tady jen tak nedostaneme volné vstupenky.“

„Vypadá to tak.“

Gray se rozhlédl po ledové jeskyni a přinutil se ke klidu. Uvědomil si jednu věc: šaman je sem neposlal zcela bez zdrojů. Vybavil si, jak Bajan říkal Temurovi, kam je má zavést. Pokyn se vměstnal do několika slov, ale Temur přesto přesně věděl, o co se jedná. To mohlo znamenat jediné.

„Temure, mají vaši lidé pro tuhle jeskyni nějaké jméno?“

Mladík přikývl. „V našem jazyku nazývá Emegtei, to znamená ženské břicho.“ Pantomimicky naznačil těhotenství.

„Děloha,“ řekl Gray.

„Ano, správně,“ potvrdil Temur, uklonil se a ustoupil. „Doufám, vy najdete, co hledáte. Ale já teď musím jít.“

„Můj přítel vás zaveze zpátky k mysu,“ nabídl mu Gray a kývl ke Kowalskému.

Temur zavrtěl hlavou. „To není nutné. Moje rodina bydlí nedaleko.“

Po jeho odchodu Vigor ukázal k otvoru v ledu. „Děloha. To dává smysl. Tady rodí posvátné zvíře ostrova.“

Gray zavrtěl hlavou, ale ne nesouhlasně. Vlastně si byl jistý, že má monsignor pravdu. Sám se nicméně zkusil na celou věc podívat z jiného úhlu. „Neříkal jste, že zrovna z Olchonu pocházela Čingischánova matka, Vigore?“

Vigor na něm zakotvil pohledem. „To je pravda!“

„Takže tohle posvátné místo mohlo být zvoleno jako symbol Čingisova původu.“

„Duchovní děloha, ze které vzešel,“ přitakal Vigor.

Kowalski se zamračil na ledem pokryté stěny. „Jestli máte pravdu, jeho matka musela bejt přímo ledová krá…“

Gray ho přerušil. „Určitě jsme na správném místě.“

„Ale jak nám to pomůže?“ zeptal se Vigor.

Gray zavřel oči a představil si jeskyni jako dělohu – chodbu k moři jako porodní cestu, ze které vychází život.

Život ale nezačíná v děloze…

Potřeboval prvotní zdroj, jiskru, která ho zažehne.

Čingischán podle Vigora technologicky předběhl svou dobu, a i když třeba neznal podrobnosti o oplození vajíček spermiemi, vědci v jeho době jistě měli aspoň hrubou představu o lidské anatomii.

Gray sestoupil ze čtyřkolky, vytáhl z batohu baterku a opatrně vykročil přes jeskyni. Otvoru v ledu se vyhnul širokým obloukem. Posvítil si na zadní stěnu se zmrzlým vodopádem.

Osm metrů nad sebou objevil zdroj vody, která dosud stékala po ledové stěně. Prýštila z černého ústí další chodby, zpola zaplněné ledem.

Vigor pochopil. „Symbol ženského vejcovodu.“

Odkud život vstupuje do dělohy.

„V batohu mám cepín a horolezeckou výbavu,“ řekl Gray. „Myslím, že tam dokážu vyšplhat.“

Zachytil Vigorův toužebný pohled a poklepal ho na rameno. „Nebojte se. Jakmile budu nahoře, spustím lano. Půjdeme tam společně.“

Odspěchali zpátky ke čtyřkolkám a Gray si začal připravovat potřebné věci.

Vigor se chvěl zimou a podupával, aby se trochu zahřál, ale v očích mu svítilo vzrušení. Ohlédl se k nové chodbě. „Zřejmě není přístupná celoročně.“

Gray se zamračil. „Jak to myslíte?“

„Na jaře a v létě je patrně plná tekoucí vody. Jenom v zimě, když pramen zamrzne, se otvírá a stává se průchodnou.“

Gray se nad tím zamyslel. „Mohli to udělat schválně? Kvůli datu na lebce, které předpovídalo budoucí apokalypsu na listopad, to znamená na zimní měsíc?“

Vigor přikývl. „Možná tím omezovali přístup k pokladu na dobu, kdy bude nejvíc potřeba.“

Gray si připevnil k botám mačky, přehodil si přes rameno horolezecký provaz a vykročil k ledopádu s postrojem, skobami a cepínem.

Odpověď se dá zjistit jediným způsobem.

8.32

Vigor sledoval, jak Gray šplhá po ledové stěně, a se zatajeným dechem si svíral hrdlo rukou. Opatrně…

Gray podle všeho nic neriskoval. Neměli čas na nehody nebo pády. Každou skobu upevňoval hluboko do puklin v ledu s mimořádnou pečlivostí. Neustále visel aspoň na třech opěrných bodech a zvolna, uměřeně stoupal vzhůru.

Ve třech čtvrtinách stěny se natáhl nad sebe a vyzkoušel cepínem štěrbinu v ledové vlně. Štěrbina se vmžiku rozšířila a uvolnil se velký kus ledu, jako když se tříští ledovec. Vzápětí s hromovým zaduněním dopadl na zem a jeho úlomky doklouzaly až k zaparkovaným čtyřkolkám.

Gray ztratil oporu a zřítil se k poslední skobě. Několikrát se zhoupl na laně, ale skoba vydržela. Gray se znovu chytil stěny a pokračoval ve výstupu, teď ještě obezřetněji. Konečně dospěl k vrcholu a s použitím cepínu a maček se vytáhl do zamrzlé chodby.

O chvíli později se z otvoru rozlila jasná záře, která proměnila ledopád ve stěnu modrého skla. Gray vyhlédl do jeskyně a zamával baterkou.

„Chodba pokračuje dál!“ zavolal. „Počkejte, až tady připevním lano. Kowalski, pomozte Vigorovi do horolezeckého postroje!“

Zakrátko provlékl lano skobou s kroužkem, kterou připevnil do stropu chodby. Kowalski přivázal Vigora k jednomu konci lana a za druhý ho vytáhl podél ledopádu nahoru. Vigor mu pomáhal, jak nejlíp uměl – chytal se za skoby a snažil se o ně nadlehčovat.

Za chvíli se bez velké námahy ocitl na břiše vedle Graye a zadíval se do chodby, která připomínala tobogán vyhloubený do safírového krystalu.

„Jdeme,“ řekl Gray a zvedl se na všechny čtyři. „Držte se za mnou.“

Chodba mírně stoupala, takže se po zrádně kluzkém povrchu, po kterém navíc stékala ledově chladná voda, dalo pohybovat jen s nejvyšší opatrností. Stačila by chvilka nepozornosti a doklouzali by zpátky k otvoru, odkud by se zřítili do osmimetrové hloubky.

Po patnácti metrech se hladina zalednění zvedla natolik, že se Gray musel plazit po břiše jako červ. Vigor zůstal u zúženého místa – najednou ho přepadla klaustrofobie.

Donesl se k němu Grayův hlas. „Za tím zúžením se chodba zase rozšiřuje! Tohle musíte vidět!“

Vigor se pod vlivem Grayova nadšeného tónu vydal kupředu a vsoukal se do těsné skuliny. Za chvilku se mu kolem zápěstí sevřela ruka a pomohla mu ven jako korku z hrdla láhve.

Ocitli se v další jeskyni nad zamrzlým jezírkem. Vlevo se břeh zvedal ke strmé, zhruba čtyři metry vysoké skalní stěně a Gray právě svítil baterkou na schody, které do ní někdo kdysi dávno vytesal. Vypadalo to, že vedou k jakési římse.

„Pojďte,“ řekl Vigorovi.

Opatrně se pustili do schodů. Gray před nimi cepínem očistil několik stupínků od silnějšího nánosu ledu a za chvíli byli nahoře.

Gray nabídl Vigorovi ruku, aby mu pomohl vstát, ale Vigor si ho nevšímal a zvedl se sám, s pohledem přikovaným ke stěně. Pod tenkou krustou modrého ledu viděl oblouk černých dveří.

Sevřel Grayovu paži – potřeboval pevnou oporu, aby se ujistil, že se mu to celé jenom nezdá. „To je vchod do Čingischánovy hrobky.“

8.48

Gray neměl čas vychutnávat si úspěch nebo postupovat s obřadnou důstojností. Tupou stranou cepínu jednoduše otloukl ze dveří led – s každým úderem se k zemi svezl velký kus ledové vrstvy a dveře zvučně zaduněly. Zjevně byly kovové. Za necelou minutu je očistil.

Dveře nebyly o nic vyšší než on.

Zatímco očišťoval panty, Vigor se uctivě dotkl jejich povrchu. Vytáhl vlastní baterku a posvítil s ní na místo, kde Grayův cepín vyhloubil do dveří důlek.

„Pod černou zoxidovanou vrstvou je stříbro!“ řekl Vigor. „Jako u té schránky s kostěnou lodí. Podívejte na ten hluboký důlek. Pod kovem je vidět prasklé dřevo. Ty dveře jsou stříbrem jenom potažené. Ale i tak…“

Oči mu plály nadšením.

Po očištění pantů Gray zvedl závoru, která dvoukřídlové dveře zajišťovala, a ustoupil, aby Vigor měl tu čest hrobku otevřít jako první.

Vigor se zatajeným dechem chytil kliku a zabral. Těžké dveře se s vrzáním zbývajících ledových krystalů v pantech rozestoupily a odhalily, co se skrývalo za nimi.

Vigor mimoděk couvl.

Něco takového neočekávali.

Přestože byla místnost téměř prázdná, nijak to nesnižovalo její nádheru.

Před očima se jim otevřela zlatá komnata s kruhovým půdorysem. Podlaha, strop, stěny… vše pokrýval narůžověle žlutý kov. Dokonce i na vnitřní ploše dveří bylo zlato, nikoliv stříbro.

Gray nechal Vigora vstoupit jako prvního a sám ho hned následoval.

Zlaté obklady navíc vytvarovaly ruce zručných umělců. Přes strop se k ústřednímu kruhu táhlo zlaté žebroví a po stěnách se zvedaly zlaté sloupy. Celkové rozvržení vytvářelo jasný vzor.

„To je zlatá jurta,“ vydechl Gray. „Mongolský ger.“

Vigor se ohlédl k obloukovému vchodu. „A po zavření dveří vytváří kryptu. Ze symbolického hlediska stojíme uvnitř třetí schránky relikviáře svatého Tomáše.“

Gray si pamatoval, že lebka a kniha byly uzavřeny v železné schránce, loď ve stříbrné, a oni se teď ocitli ve schránce ze zlata.

Vigor zatočil doprava, jako kdyby se bál postoupit hlouběji do místnosti. „Podívejte se na ty stěny.“

Na každém zlatém pilíři bylo připevněno cosi, co připomínalo držadlo na pochodeň ozdobené drahokamy. Gray po jednom sáhl, ale zjistil, že jde o korunu. Rozhlédl se po obvodu místnosti. Všechno to byly koruny.

„Z království, která Čingischán dobyl,“ řekl Vigor. „Tohle ale není Čingischánova hrobka.“

Grayovi to došlo taky, jakmile se před nimi otevřely dveře. Nejednalo se o žádnou velkou nekropoli s bohatstvím a poklady dávného světa. Nikde žádné rakve Čingise a jeho potomků vykládané drahokamy. Ty stále čekaly na svoje objevení, patrně někde v mongolských horách.

Vigor tlumeně pokračoval: „Koruny tu zůstaly jako pocta jinému muži, jehož krypta to je.“

Vykročil po obvodu místnosti – zjevně stále sbíral odvahu, aby se vydal do jejího středu. Ukázal na stěny mezi sloupy, pokryté tepanými a rytými uměleckými díly. Styl byl jasně čínský.

„Pro hrobky z dynastie Sung bylo obvyklé, že zobrazovaly výjevy ze života těch, kdo jsou v nich uloženi,“ řekl Vigor. „Tahle není výjimkou.“

Gray si všiml, že první obraz napravo od dveří zachycuje stylizovanou horu ozdobenou třemi kříži. Po úbočí se pod zamračeným nebem táhla dlouhá řada plačících postav.

Na dalším obrazu se jakýsi klečící muž natahoval k poraněnému boku jiného muže, který se vznášel nad ním.

Klečící muž se dále objevoval na obrazech z dlouhé, náročné pouti plné symbolických draků a dalších netvorů z čínských bájí – dokud nedospěl k břehu velkého moře s obrovskými vlnami, kde ho vítaly davy s vlajkami a symboly radosti a osvícení.

„Život svatého Tomáše,“ řekl Vigor, když obešel celou místnost. „Tady je důkaz, že doputoval do Číny a ke Žlutému moři.“

Tím ale světcův příběh nekončil.

Vigor se zastavil před posledním obrazem, který zachycoval obřího čínského krále, jak předává Tomášovi velký kříž. Nad královým ramenem zářila kometa na obloze s hvězdami a srpkem měsíce.

Dar svatému Tomášovi.

Vigor se konečně otočil k téměř prázdné místnosti. Jedinou věcí v tomto zlatém geru byla kamenná mohyla podobná těm, které lemovaly vchod do šamanovy jeskyně.

Tato mohyla ale sloužila jako podstavec pro jednoduchou černou schránku.

Vigor se ohlédl na Graye – mlčky ho žádal o svolení.

Gray si všiml Vigorova zažloutle bledého obličeje a uvědomil si, že nejde jen o odraz zlata, ale taky o žloutenku.

„Jděte,“ vyzval ho Gray tiše.

8.56

Vigor přistoupil k mohyle a ke schránce, která na ní ležela. Nohy mu ztěžkly posvátnou úctou, div neklopýtal.

Možná by bylo nejvhodnější, abych se k ní přibližoval po kolenou.

Pokračoval ale normální chůzí až ke kamenům. Zdálo se, že schránka je vyrobená z černého železa, ale patrně se jednalo o nějakou slitinu, protože nebyla téměř vůbec zrezivělá. Do jejího povrchu kdosi vyryl čínský znak.

Dva stromy.

Přesně jak popsala a zakreslila Ildiko.

Rozechvělými prsty otevřel víko. Panty tiše zavrzaly. Uvnitř se nacházela druhá schránka, stejně černá jako první, ale Vigor věděl, že tentokrát jde o věkem zkorodované stříbro. Ani tady nechyběl znak.

Pokyn.

Otevřel i druhou schránku a odhalil poslední, zlatou. Vypadala panensky čistě a třpytila se i bez jakýchkoliv ozdob, až na poslední symbol na víku.

Zakázáno.

Vigor zatajil dech a špičkami ukazováčků víko zvedl.

V duchu poděkoval Bohu za tuto čest.

Uvnitř na miniaturních zlatých sloupkách spočívala žlutohnědá lebka, která hleděla na Vigora prázdnými očními důlky. Přes její temeno se táhla sotva viditelná spirála židovské aramejštiny.

Lebka svatého Tomáše.

Vigorovi se málem podlomila kolena, ale Gray si všiml, jak se monsignor chvěje, a podepřel ho paží. Vigorovi se v očích zaleskly slzy a natáhl se po relikvii. Svatého Tomáše si vážil víc než ostatních Kristových apoštolů. Tomášovy pochybnosti z něj činily obyčejného člověka. Svářila se v něm víra s rozumem. Svatý Tomáš pochyboval a žádal o důkaz jako předobraz vědce, který hledá pravdu. I jeho evangelium odmítalo organizované náboženství a vyhlašovalo, že cesta ke spáse a k Bohu je otevřená každému, kdo se zachová stejně jako on.

Hledejte a naleznete.

Neřídili se snad tím v posledních dnech?

„Našli jsme hrobku svatého Tomáše,“ zašeptal Vigor užasle. „Nestoriáni a Ildičina závěť zřejmě přesvědčili Čingise, aby nechal postavit tuhle svatyni. Proto jeho evangelium zůstalo v Maďarsku. Šlo o písemné pozvání k nalezení téhle krypty. To první místo zachovalo Tomášova slova, to poslední jeho tělo a odkaz.“

Vigor se dotkl posvátné lebky, aby ji zvedl ze zlatého relikviáře.

Gray mu stál u ramene. Zatímco Vigor držel v dlaních relikvii svatého Tomáše, jeho přítel posvítil baterkou na dno schránky.

Na vytvarovaném zlatém lůžku spočíval prostý černý kříž.

Vypadal jako z těžkého kovu a byl dlouhý jako natažená ruka.

„Kříž svatého Tomáše,“ zamumlal Gray. „Ale můžeme si tím být jistí?“

Vigor se přes vážnost okamžiku usmál.

Sám o tom vůbec nepochyboval, ale Gray požadoval důkaz.

„Duncan to pozná,“ řekl nahlas.

Gray se podíval na hodinky. „Zbývá jenom hodina. Půjdu zkontrolovat, jak jsou na tom ostatní.“

„Jděte,“ přikývl Vigor. „Já počkám tady.“

Gray mu stiskl rameno a rychle odešel.

Až poté Vigor klesl na kolena, s lebkou svatého Tomáše v klíně.

Děkuji ti, Pane, žes mi dopřál tenhle okamžik.

Přes veškerou posvátnou úctu v něm ale zůstával i strach. V duchu pořád viděl šamanovy oči – a slyšel jeho varování.

Hodně trpíte, ale budete trpět ještě víc.

9.04

Gray vyjel s terénní čtyřkolkou z ústí chodby na ostré ranní slunce a smykem zastavil. Netroufal si promrhat ani minutu a potřeboval se dostat před jeskyni, aby mu fungoval satelitní telefon – proto nešel pěšky, ale použil dostupný dopravní prostředek.

Vyťukal Monkovo číslo. Jeho přítel se okamžitě ozval.

„Kde jste?“ zeptal se Gray.

„V autobuse. Jedeme přes jezero. Už jsme skoro na ostrově.“

Gray potlačil zasténání. Monkova skupina měla zpoždění. „Potřebuju, abyste přijeli rovnou sem. Hned zavolám Seichan a řeknu jí to samé. Jsem pět kilometrů severně od mysu Burchan, na pobřeží před vchodem do jeskyně. Nechám na slunci čtyřkolku, abyste nás našli.“

„Objevili jste ten kříž?“ zeptal se Monk.

Gray si s uzarděním uvědomil, že se o tom zapomněl zmínit. „Ano. Ale budeme potřebovat Duncana, aby to potvrdil.“

A abyste sem dopravili Oko.

V pozadí slyšel, jak Jada volá na Monka: „Povězte mu, ať s tím křížem nehýbají.“

„O co jde?“ zeptal se Gray.

„Dám ti Jadu. Zatím se mrknu na nejrychlejší trasu k tvým souřadnicím.“

„Co tím…?“

Ale to už se v telefonu ozvala Jada. „Nehýbali jste s tím křížem, že ne?“ zeptala se naléhavě.

„Ne.“

Nechtěl se kříže dotýkat, dokud neměl potvrzeno, že je to opravdu on.

„To je dobře. Největší naději na zrušení kvantového propojení mezi křížem a kometou podle mě budeme mít, když kříž zůstane tam, kde je teď.“

„Proč?“

„Protože je momentálně fixovaný na konkrétním místě zakřiveného časoprostoru kolem Země. Chci, aby jedinou proměnnou zůstal čas. Můžu vám ukázat svoje výpočty, ale…“

„Věřím vám. Hlavně sem včas dopravte Oko.“

„Monk se snaží…“

V pozadí zaslechl Duncanův výkřik: „To nemyslíš vážně!“

Gray slyšel rozruch a ječení z mnoha hrdel. „Co se tam děje?“

Jada udýchaně odpověděla, ale moc toho nevysvětlila. „Jedeme za vámi.“

Spojení se náhle přerušilo.

Gray musel věřit, že vědí, co dělají. Zavolal Seichan. Trvalo to déle, než čekal, ale nakonec se přece jen ozvala.

„Kde jste?“ vyštěkla stroze.

Gray neměl čas rozebírat její příkrost, a tak jí jen sdělil svoji polohu a dodal: „Přijeďte hned sem.“

Seichan ukončila spojení, aniž by se obtěžovala odpovědět.

Gray zavrtěl hlavou a pěšky se vrátil do jeskyně.

Bude se muset spolehnout na to, že Seichan udělá, co je třeba.

29. kapitola

20. LISTOPADU, 9.06 IRKUTSKÉHO ČASU

OSTROV OLCHON, RUSKO

Seichan nevěděla, co má dělat.

Hwan Pak se jí skláněl těsně k obličeji. Z jeho dechu čpěl tabák – od chvíle, co sem dorazili, kouřil jednu cigaretu za druhou.

„Pověz mi, co říkal! Kde jsou?“

Pořád držel v ruce její telefon. Severokorejský velitel komanda s kamennou tváří – Seichan už věděla, že se jmenuje Rjung – dál mířil Rachel na hruď pistolí. Hwan Pak přinutil Seichan, aby zjistila, kde je Gray, a ukončil hovor, než stihla Graye jakkoliv varovat.

Oba Severokorejci zjevně ztráceli trpělivost.

Hwan Pak přecházel po společenské místnosti hostince a zlostně potahoval z cigarety. Ju-lung zůstával stát u ohně a nevypadal, že by ho situace, do níž se dostal, těšila. Seichan měla dojem, že je tu z donucení. Usiloval o peníze a vliv v Macau. Z toho, co se tu dělo, pro něj nemohl plynout žádný zisk.

Ne že by ho to přimělo k tomu, aby jim pomohl.

Rachel byla přivázaná k židli naproti Seichan. Rjungovi muži je zkušeně spoutali. Neexistoval žádný kouzelnický trik, jak se vyprostit. Žádný tajný nůž, žádná naděje na rozlomení židle nebo vyklouznutí z pout.

Seichan si uvědomovala tvrdou realitu – obě jsou vydány na milost Pakovi. A pochybovala, že severokorejský vědec ví, co to milost vůbec je.

Proto jim už dřív řekla, že Gray s ostatními jeli na mys Burchan. Kdyby to neudělala, zastřelili by Rachel. O tom vůbec nepochybovala. Stačilo, aby se podívala na nohy majitele hostince, které vyčnívaly zpoza dveří do kuchyně. Z jedné se mu svezla bota a kolem obou se rozšiřovala kaluž krve.

A tak jim pověděla o Grayově ranní schůzce na pobřeží. Potřebovala získat čas, v naději, že do hostince dorazí Monk a změní situaci – možná je i zachrání, nebo přinejmenším poskytne Seichan příležitost, aby v nastalém zmatku osvobodila sebe a Rachel.

Rjung poslal k mysu několik mužů, kteří se o třicet minut později vrátili s tím, že Seichan mluvila pravdu. Když ale šamana vyslýchali, šaman jednoduše vykročil z ústí jeskyně a vrhl se na útesy pod skálou, aniž by jim prozradil, kam od něj Gray odešel.

Severokorejci museli nakonec uznat, že to Seichan neví – ne že by v mezičase obě ženy nemučili. Rachel i Seichan měly na hřbetech rukou popáleniny od cigaret jako důkaz krutosti věznitelů.

Potom jí zazvonil ten zatracený telefon.

A Hwan Pak využil příležitosti, aby se dozvěděl víc.

„Neříkejte jim to,“ ozvala se Rachel přes natržený ret. „Víte, co je v sázce.“

Paka Seichanina zdržovací taktika zjevně zlobila čím dál víc. Zamáčkl cigaretu a znovu vztekle přešel po místnosti. Když se otočil, zamnul si ruce a v očích mu zablýsklo kruté pobavení.

Seichan přejel mráz po zádech.

„Trochu to připepříme, co vy na to?“ řekl.

Rozevřel dlaně a odhalil severokorejskou minci, ze které se culil obličej diktátora Kim Čong-ila.

„Víš, že se rád sázím,“ pokračoval Pak. „Takže si zahrajeme takovou hru. Když padne hlava, zastřelíme tvoji přítelkyni. Když padne orel, bude žít.“

Seichan ho probodla pohledem.

„Budu házet mincí, dokud mi neodpovíš,“ dokončil Pak. „Jakmile padne hlava, zemře.“

Rjung zaryl pistoli Rachel do prsou.

Hwan Pak ustoupil a vyhodil minci vysoko do vzduchu. Ve světle lamp se stříbrně zaleskla.

Seichan se podvolila. Věděla, že dál čekat nemůže. „Dobře! Povím vám to!“

„Nedělejte to!“ okřikla ji Rachel.

Mince dopadla na podlahu a začala se kutálet pryč, dokud ji Pak nepřišlápl botou. Jeho úsměv svědčil o tom, že si to až příliš užívá.

„Vidíš, nebylo to tak těžké,“ řekl. „Poslouchám.“

Seichan mu řekla pravdu. Změnila taktiku – zdržování už nezabíralo, takže jejich nejlepší naděje tkvěla v přesunu. Cestou se jí třeba naskytne příležitost k útěku.

„Výborně,“ přikývl Pak potěšeně.

Zvedl nohu.

Z podlahy se usmívala vypasená tvář Kim Čong-ila.

Hlava.

„Vypadá to, že jsi prohrála,“ řekl Pak a kývl na svého podřízeného.

Rjung ustoupil, namířil pistoli a střelil Rachel do prsou.

Seichan nadskočila hrůzou i leknutím z hlasitého zvuku a zhoupla se na židli, div se nepřevrátila.

Rachel se ohromeně podívala na krvavou skvrnu, která se jí šířila po košili, a zvedla oči k Seichan.

Ta sežehla Paka pohledem za jeho zradu.

Hwan Pak pokrčil rameny – zdálo se, že ho její reakce udivila. „Taková jsou pravidla,“ řekl. „Jakmile je mince ve vzduchu, sázky končí.“

Rachel klesla hlava na prsa.

Seichan zoufale vydechla.

Co jsem to provedla?

9.20

Obklopovala ji studená temnota.

Veškerá síla a teplo unikaly z otvoru ve hrudi, spolu s posledními zbytky palčivé bolesti. S každým umdlévajícím nádechem však cítila, že trocha bolesti v ní pořád zůstává, spíš duševní než tělesné.

Nechci zemřít…

Snažila se bojovat se slabostí, ale tento zápas se nedal vést svaly ani celým tělem. Potřebovala k němu vůli a cíl. Slyšela, jak ostatní opustili hostinec a nechali ji tu umírat.

Ale přijde sem Monk…

Držela se této naděje. Věděla, že ji nezachrání ani jeho nemalé zdravotnické zkušenosti. Snažila se jen přežít dost dlouho, aby mu řekla, kam všichni šli.

Pospěšte si…

Nořila se hlouběji do tmy – když tu zavrzaly dveře a Rachel slyšela, jak se k ní blíží kroky. Ještě chvíli se pozdržela na tomto světě.

Jejího kolena se dotkla něčí ruka.

Do hluboké studny k ní dolehla tlumená slova, téměř nesrozumitelná, ale i tak z nich Rachel vnímala jasnou touhu.

Kde jsou?

Naposledy se zhluboka nadechla a řekla jim to. Vložila do svých slov vroucnou naději – ne pro sebe, ani pro svět.

Představila si jeho bouřkově modré oči.

A byl konec.

30. kapitola

20. LISTOPADU, 9.22 IRKUTSKÉHO ČASU

OSTROV OLCHON, RUSKO

„To je šílenství!“ vykřikl Duncan.

„Je to rychlejší,“ nedal se Monk.

Duncan mohl jen sledovat, jak jeho kolega strhává volant autobusu a smykem zatáčí kolem výběžku pobřeží, div přitom nevráží do rybářské boudy. V další chvíli už se valili kupředu.

Po Grayově telefonátu Monk zabavil autobus – řidiče i cestující vyhnal ven, usedl za volant a zamířil z jižního konce ostrova k západu. Zřejmě předem čekal, že na něco takového dojde, protože cestou ze Sachjurty dlouze hovořil s řidičem, vyptával se ho na tloušťku ledu a na to, jak daleko od pobřeží pevný ledový příkrov sahá.

Duncan ho svým způsobem chápal. Oba měli po přistání v Irkutsku dost času, aby si prostudovali mapu Olchonu. Silnice od stanice trajektu k vesnickému hostinci vedla různými oklikami a zatáčkami. Jízda po ní by trvala dlouho.

Ostrov měl navíc tvar srpku, který se na severním konci stáčel k západu – a právě tam měli namířeno.

Nejpřímější trasa z bodu A do bodu B tedy vedla vzdušnou čarou – nebo spíš vodní. Jízdou po pobřežním ledu mohli zkrátit čas potřebný k dosažení Grayova týmu na polovinu.

Přesto…

Jada se s vytřeštěnýma očima křečovitě držela sedadla.

Led jim duněl pod koly a za nimi se šířily praskliny. Z pobřeží si na ně ukazovali místní obyvatelé.

Takhle daleko od břehu byla tloušťka ledu přinejlepším pochybná, a tak si netroufali zpomalit. Jejich nejlepším spojencem byla rychlost.

„To je určitě mys Burchan!“ vykřikla Jada a ukázala k rozeklané výspě zalesněného zálivu.

Duncan si všiml dřevěných domů městečka roztaženého podél pobřeží. To bude asi Chužir.

„Ještě pět kilometrů!“ zavolal Monk a trhl palcem k oknům na pravé straně autobusu. „Gray říkal, že nechal na ledu před jeskyní čtyřkolku. Dávejte pozor, ať ji nepřehlédneme.“

Duncan se přesunul k pravé straně autobusu a Monk se konečně přiblížil k pobřeží, kde snad byl led silnější. Po dalších pěti minutách napětí Jada zničehonic vykřikla, až Duncan nadskočil.

„Támhle!“ ukázala. „U toho balvanu ve tvaru medvěda!“

Kulatýma ušima a pahýlovitým čenichem kámen skutečně připomínal hlavu grizzlyho. A za rameny žulového zvířete stála černá terénní čtyřkolka s vlaječkou na zádi.

„To musí být ono,“ řekl Monk.

Zblízka uviděli ve skále i ústí chodby s mohutnými rampouchy po stranách. Duncan měl navíc dojem, že na vrcholu příkré skalní stěny postřehl nějaký pohyb, ale slunce vycházelo na opačné straně ostrova a les se nořil do hlubokých stínů.

Jestli tam někdo je, nejspíš ohromeně zírá na jedoucí autobus.

Zaskřípaly brzdy a Monk zpomalil – nebo se o to aspoň pokusil.

Autobus se stočil na bok a klouzal po ledu dál.

Vzápětí smetli čtyřkolku a natlačili ji před sebou k ústí chodby.

Duncan s Jadou couvli před blížící se skalní stěnou na opačnou stranu autobusu.

Kolos ale konečně zastavil, přibližně deset metrů před vchodem do jeskyně.

Monk si otřel dlaně o stehna. „Tomu říkám dvojitý parkování.“

Duncan se zamračil. „Vážně? Tomuhle?“

Všichni se vyhrnuli ze dveří, aby se přesvědčili, že jsou na správném místě, než začnou vykládat výbavu.

Ze stínů chodby vyběhl Gray přilákaný hlukem a vykulil oči na jejich dopravní prostředek. Zjevně autobus poznal z jejich vlastní cesty na ostrov.

„Copak?“ zazubil se na ně. „Nemohli jste sehnat taxi?“

9.28

Gray Monka vřele objal. Rád viděl svého přítele, i za takových okolností a s nezvyklým dopravním prostředkem.

Rychle potřásl rukou Jadě a ukázal na Duncana. „Potřebuju, abyste dopravil Oko nahoru do krypty. Kowalski je v jeskyni a ukáže vám cestu. Našli jsme kříž, ale nedokážeme určit, jestli taky vyzařuje nějakou energii.“

„Půjdu s ním,“ nabídla se Jada.

Gray kývl na znamení díků a rozhlédl se po ledu. Uvažoval, co Seichan a Rachel tak zdrželo. Očekával, že sem dorazí ještě před Monkovou skupinou.

Jada vykročila k autobusu. „Nechala jsem batoh…“

Dopolednem se prořízl pronikavý svist následovaný ohnivým výbuchem. Tlaková vlna smetla Jadu k Duncanovi, který ji zachytil. Výbuch srazil všechny na zem a dál do tunelu spolu se sprškou ulomených rampouchů.

Gray se překulil na záda a vyhlédl ven.

Autobus se jako ve zpomaleném záběru zvedl do vzduchu a s explodujícími okny se převrátil na přední mřížku. Zpod vozidla se vyvalila plamenná koule a vystoupala k nebi. Za ní se zvedl sloup dýmu. Pod autobusem povolil led a vozidlo se ponořilo předkem do jezera.

Raketový útok.

Ale kdo… a proč?

Jedna otázka však byla ještě důležitější. „Kde je Oko?“ zeptal se Gray naléhavě. Musel křičet, protože je výbuch zpola ohlušil.

Duncan pomohl Jadě na nohy. Ta ukázala k vraku autobusu.

„V batohu…“

Pořád v autobuse.

„Všichni zpátky!“ vykřikl Gray a ukázal hlouběji do chodby.

Ustoupili před zuřícími plameny a kouřem do ledově mrazivé tmy.

V ohybu chodby se Gray ohlédl. Z ledu zůstala trčet jen kouřící a ohořelá záď autobusu. Po okolní hladině se šířily skvrny hořící nafty a oleje. Za clonou z plamenů se pohybovaly něčí stíny.

Kdo to je? Ruské jednotky? Odhalil někdo v Moskvě jejich tajnou operaci na ostrově?

„Zůstaň tady, Monku,“ přikázal Gray. „Dej nám vědět, jakmile někdo vstoupí do chodby.“

Věděl, že to nebude trvat dlouho.

Ať už útok vedl kdokoliv, schválně vyřadil jejich jediný dopravní prostředek, aby Grayova skupina zůstala v pasti uvnitř. Na důvodu nezáleželo. Docházel čas a bylo třeba dokončit úkol: vyzvednout Oko a dopravit ho do krypty.

Gray odvedl Duncana a Jadu do jeskyně, kde čekal vykulený Kowalski.

„Co to sakra bylo?“ vyjekl. „Co se tam děje?“

„Na tom nezáleží,“ odpověděl Gray a obrátil se k Duncanovi. „Musíme vyzvednout batoh doktorky Shawové z toho hořícího autobusu.“

„Jak?“ zeptal se Duncan.

Gray se otočil na Jadu. „Myslíte, že dokážete sama vyšplhat po tom provaze, až přijde čas?“

Přikývla. „Co chcete, abychom udělali?“

Gray jim to vysvětlil.

„Jste blázen,“ řekl Duncan a rozhlédl se, jako kdyby čekal, kdo z nich ho podpoří.

Kowalski jen pokrčil rameny. „Dělali jsme horší věci.“

9.34

Stává se z toho zlozvyk.

Duncan opět stál v trenýrkách u vody – tentokrát u skluzavky k otvoru v ledu, ohlazené těly tuleních matek, které tudy vstupovaly do vody a zase z ní vylézaly. Představil si, jak odtud proplouvají pod ledem až na otevřené jezero.

Duncan nebude muset plavat tak daleko, ale i tak potřeboval na jedno nadechnutí urazit značnou vzdálenost. A chyběla mu vrstva tuleního tuku na ochranu před zimou.

Stejně jako jeho společnici.

Jada se svlékla do šortek a sportovní podprsenky.

Gray s Kowalským za nimi připravovali obě čtyřkolky zaparkované v jeskyni a kontrolovali zbraně. Cestou ven hodlali nabrat Monka.

Duncan se obrátil k Jadě, která se chvěla vedle něj. Chvění ale příliš nesouviselo s chladem.

„Připravená?“ zeptal se.

Polkla a přikývla.

„Držte se za mnou,“ řekl s úsměvem. „Budete v pořádku.“

„Ať už to máme za sebou,“ povzdychla si. „Když o tom budu přemýšlet, jenom se to zhorší.“

Měla pravdu.

Duncan si přitáhl ramenní pouzdro těsněji k nahé hrudi a stiskl jí paži. Pak si sedl na okraj jedné ze skluzavek po obvodu otvoru a spustil se do vody pod silnou vrstvu ledu.

Okamžitě do něj zaťala drápy zima, horší, než na jakou se v duchu připravoval. Jeho plíce se toužily nadechnout, ale Duncan se přiměl vykopnout nohama a zabrat pažemi. Pod ledovým příkrovem plaval od otvoru a mířil k chodbě. Podle plánu se měl dostat z jeskyně, aniž by ho někdo viděl.

Ohlédl se. Jada se právě se šplíchnutím ponořila do hloubky. Její tělo viditelně ztuhlo, jako kdyby se chtělo v šoku ze studené vody schoulit do klubíčka, ale Jada ho ovládla. Prudce vykopla nohama, jako hřebec, který se chce osvobodit z těsné stáje, a vystřelila k němu.

Kruci, ta je rychlá.

Sama to ostatně tvrdila, když je Gray seznámil se svým plánem.

Duncan se odrazil nohama od stěny a vplul do chodby. Rozptýlené světlo dodávalo ledu nad jeho hlavou tmavě azurovou barvu a ozařovalo cestu dost na to, aby Duncan viděl, kam plave. Zabíral ze všech sil, aby se udržel před Jadou – ale taky aby se zahřál.

Chodba měřila jen asi třicet metrů, což by normálně na jedno nadechnutí uplaval bez problémů. V mrazivé vodě pod silnou vrstvou ledu však šlo o smrtící výzvu.

Zdolanou vzdálenost odhadoval podle světla, které se s každým tempem a vykopnutím rozjasňovalo s tím, jak se blížili k záři ranního slunce.

Chlad nicméně rychle vysával jeho síly i výdrž. Plíce ho bolely a paže se mu začínaly chvět. Ke konci chodby už se mu dělaly mžitky před očima. Když se ohlédl, viděl, že Jada má taky potíže.

Musíme plavat dál, pobízel v duchu oba.

Konečně před sebou spatřil cíl. To ho vybičovalo k horečnému úsilí.

Deset metrů před ním spočíval nakloněný autobus přední mřížkou na dně jezera. Záď podle Graye dosud vyčnívala nad hladinu.

S příslibem čerstvého vzduchu Duncan doplaval k boku autobusu. Postranní okno u řidiče vzalo za své při výbuchu, takže se Duncan mohl klidně chytit volantu a vplout do šerého vnitřku. Rychle vystoupal mezi sedadly ke vzduchové kapse.

Jada se vynořila vedle něj o vteřinu později.

Oba se co nejtišeji nadechovali a vychutnávali si nejen kyslík, ale taky teplo. Nedávný požár vnitřek autobusu znatelně zahřál. Ani jeden z nich si nestěžoval.

Za stěnami jejich úkrytu bylo slyšet hlasy. Řeč, kterou útočníci mluvili, Duncanovi připomínala korejštinu, nebo možná čínštinu. Zatím kvůli Duncanovi a Jadě nikdo nespustil poplach. Protivníci nečekali, že se kořist vynoří v potopeném autobusu.

To jim nabízelo aspoň malou výhodu.

Všechny volné věci se sesunuly k řidičovu místu nebo vypadly chybějícím předním oknem. Duncan se otočil k Jadě a ukázal pod vodu. Jada přikývla, oba se rychle ponořili, chytali se za opěradla sedadel a ručkovali po celé délce autobusu ve snaze najít Jadin batoh.

Jadu kyslík osvěžil natolik, že plavala jako mrštný tuleň, zatímco Duncan si připadal spíš jako neohrabaná velryba. Jada tak rychle objevila svůj batoh a oba se vrátili k hladině.

Když se Jada podívala do batohu, po tváři se jí rozlil výraz úlevy.

Duncan jí ukázal vztyčený palec a Jada mu gesto oplatila.

Měli Oko.

Impulzivně se k ní natáhl a políbil ji. Nevěděl, jestli k tomu bude mít ještě někdy příležitost, a tímto prostým gestem vyjádřil několik věcí najednou: přání, aby byla v bezpečí, poděkování za její snahu, ale nejvíc ze všeho naději, že v budoucnu prožijí něco víc.

Na zlomek vteřiny překvapeně ztuhla, ale pak se mu podvolila a její rty mu vyšly vstříc.

Konečně se oddělili. Její oči zářily jako drahokamy. Vypadala odhodlaněji, ale zároveň víc vyděšeně. Pohladila ho po tváři a vklouzla zpátky pod vodu.

Duncan se přesunul k roztříštěnému postrannímu oknu, ale opatrně, aby zůstával mimo dohled. Pohlédl ven, aby si udělal celkovou představu. Ze skal nad jeskyní visela lana a u ústí chodby se krčil oddíl ozbrojených mužů. Duncan spočítal nepřátele mezi autobusem a skálou.

To není dobré.

Vytrhl z pouzdra sig sauer, dotkl se hrdelního mikrofonu a neslyšně ohlásil Grayovi: „Oko míří dovnitř. Vidím dvacet vojáků. Deset na každé straně. Myslím, že to jsou Korejci.“

Gray zaklel. Zjevně mu to dávalo jakýsi smysl. „Držte se plánu,“ odpověděl. „Napočítejte do třiceti a začněte střílet.“

Duncan se vrátil k oknu.

Proti takové přesile neměli šanci zvítězit.

Plán byl jednoduchý.

Obětovat se, aby získali tolik času, kolik to jenom bude možné.

Duncan se podíval do temných vod. Osud světa závisel na tom, jak rychle Jada dokáže plavat.

31. kapitola

20. LISTOPADU, 9.44 IRKUTSKÉHO ČASU

OSTROV OLCHON, RUSKO

Jada věděla, že to nedokáže.

Těžce na ni doléhaly strach, chlad a vyčerpání. Navíc ji zpomalovala i tíha batohu na zádech, kvůli kterému nemohla dělat pořádná tempa. To však nebyl nejhorší problém.

Vodou se za ní táhla krvavá stopa, sílící s každým pohybem. Když opouštěla autobus, rozřízla si o ostrý kus plechu pravou paži až na kost. Rychle z ní unikalo teplo i síly, ale pokračovala pořád dál, zatímco bolest se zvolna měnila v otupělost.

Ochablost paže musela kompenzovat silnějšími výkopy.

Její plíce prahly po vzduchu.

Světla ubývalo – nejen proto, že se Jada vzdalovala od denního svitu, ale taky se jí zužovalo zorné pole.

V dálce před sebou rozeznávala světlejší skvrnu od baterky, kterou nechali rozsvícenou vedle otvoru v ledu a která čekala na její návrat, spolu s teplým oblečením.

Nemůžu to zvládnout…

Jako na potvrzení svých obav cítila, jak zpomaluje. Pravá paže jí nebyla k ničemu, takže Jadě nezbývalo než zoufale kopat nohama.

Vodou k ní dolehlo hluboké hučení.

Zvedla oči k jasnému světlu, které ji minulo nad průsvitným ledem. Mířilo k východu z jeskyně.

Vztáhla k němu paži a položila dlaň na spodní stranu ledové krusty.

Pomozte mi…

Ale ti nahoře pokračovali dál a ponechali ji jejímu osudu.

9.45

Gray ujížděl na čtyřkolce k dennímu světlu a Monk seděl za ním s připravenou brokovnicí, zatímco Kowalski je následoval na druhém vozidle. Ústí chodby se blížilo. Gray už viděl postavy, které se krčily nalevo i napravo.

Korejci, říkal Duncan, ale Gray s jistotou věděl, že ve skutečnosti jde o Severokorejce.

Jak je našli? Doléhal na něj strach o Seichan a o Rachel. Proto tady ještě nejsou? Upadly do zajetí? Vzpomněl si na Seichaninu strohost při posledním telefonátu.

Určitě ji drželi na mušce.

Z toho nicméně čerpal aspoň malou naději.

Severokorejci je zjevně chtěli zajmout živé.

Přinejmenším se o to pokusí.

Gray se naproti tomu nijak omezovat nemusel.

Zaslechl první výstřely z Duncanovy pistole.

Pozornost protivníků se soustředila na ústí chodby a řev blížících se terénních čtyřkolek, takže je Duncanova střelba z nečekaného směru zastihla zcela nepřipravené.

Gray slyšel šokované výkřiky. Monk se za ním zvedl s brokovnicí a zahájil palbu, aby ještě zvýšil zmatek v severokorejských řadách.

Gray přidal plyn a využil momentální chaos, kdy nepřítel nevěděl, jak by měl reagovat na útok vedený na dvou frontách.

V ústí chodby se objevil voják a namířil na ně pušku, ale Monk ho jediným výstřelem složil.

Gray objel tělo vlevo, Kowalski vpravo.

Vyřítili se na sluneční světlo a začali pálit z pistolí do všech směrů. Duncan rozrazil zadní dveře autobusu a pokračoval ve střelbě ze své vyvýšené pozice.

Vojáci v zimních kombinézách padali na ledovou zem – buď po zásahu kulky, nebo aby poskytovali menší terč.

Gray nicméně věděl, že jeho skupina čelí přesile a podstatně větší palebné síle. Situace se každou chvíli obrátí. Už teď se do ledu kolem čtyřkolek zarývaly projektily.

Měli jediný úkol: získat čas.

Gray nakázal Vigorovi, aby zůstal v kryptě, počkal na Jadu a pomohl jí s tím, co potřebovala vykonat. Monsignor souhlasil, i když nevypadal příliš dobře.

A tak Gray s jediným cílem tiskl spoušť a v duchu prosil Jadu, ať si pospíší.

9.46

Jada se snažila doplavat ke vzdálenému ostrůvku světla – vykopávala nohama a zabírala jedinou zdravou paží. Slyšela za sebou přestřelku a věděla, že se ostatní obětují, aby mohla dosáhnout cíle. Jejich oběť jí stahovala hrdlo a udržovala pod kontrolou dýchací reflex, přestože měla plíce v jednom ohni. Zbytek jejího těla se naopak změnil v kus ledu a každou další vteřinou těžkl.

Najednou se o ni něco otřelo. Minula ji jakási silueta a Jadě od úleku uniklo z úst několik bublinek. Byla to hnědá tulení samice, ladná a mrštná. Otočila se k Jadě, obkroužila kolem ní a znovu odplula o kousek kupředu, jako kdyby ji zvala.

Jada přes prožívaná muka pochopila.

Zdravou paží se chytila jejího ocasu a samice prudce vyrazila – ať už ji vyděsilo Jadino sevření, nebo jí schválně chtěla pomoct. Mířila přímo k otvoru v jeskyni, k nejbližšímu doušku čerstvého vzduchu, a táhla Jadu za sebou.

Jada soustředila zbytky sil do prstů na ruce a nepouštěla se.

Za několik vteřin dospěly k ostrůvku jasného světla a vynořily se.

Jada nad hladinou okamžitě zalapala po vzduchu a několikrát se přerývaně nadechla. Tulení samice se pohupovala vedle ní a sledovala ji hnědýma očima, jako kdyby zjišťovala, jestli je Jada v pořádku. Jada se chvilku kochala tím nádherným pohledem. Šlo jen o mateřský pud samice, která chtěla pomoct jinému savci? Nebo ji opravdu zachránil duch ostrova, o němž mluvil Temur?

V každém případě jí Jada beze slov poděkovala, tuleň se několikrát nadechl a zmizel zpátky pod ledem.

Jada doplavala k okraji otvoru, kde Gray nechal zavěšený provaz, aby se jí líp šplhalo po ledové skluzavce, a vylezla do jeskyně po čtyřech – z pravé paže jí nepřestávala téct krev, takže za sebou nechávala krvavé otisky dlaně.

Dovlekla se k ručníkům a osušila se. Měla tu i šaty, ale těch si nevšímala – věděla, že nemá čas na pořádné oblékání. Místo toho jen spustila ze zad batoh, natáhla si nepromokavou bundu a zapnula ji.

Vyčerpaně si znovu hodila batoh přes ramena, přešla k horolezeckému postroji, vytáhla si ho po holých nohách nahoru a zajistila ho.

Ačkoliv sotva ovládala svoje končetiny, roztřeseně se vydala k ledopádu a vzhlédla k lanu, které viselo z příkré ledové stěny.

Chytila se ho, ale okamžitě jí došla marnost takového počínání. Skoro necítila prsty a z těla jí s krví unikaly další síly.

Doléhala k ní však střelba.

Její přátelé se nevzdávají.

Nesmím se vzdát ani já.

S vědomím, že jí zbývá už jenom deset minut, se vytáhla k první skobě a potom k druhé. Pohánělo ji nové odhodlání, ale síla vůle nemohla plně nahradit sílu těla.

Zraněnou paží se natáhla po další skobě a pokusila se ji chytit – skoba jí však vyklouzla z prstů a Jada se zřítila na tvrdý led. Vzhlédla k ledopádu. Po lících jí stékaly horké slzy ztracených nadějí. Musela si přiznat pravdu.

Tohle nikdy nezvládnu.

9.48

Gray věděl, že bojuje ztracenou bitvu.

Moment překvapení odezněl a protivníci se vzpamatovali. Od boku čtyřkolky se odrazila kulka a škrábla Graye na stehně.

Dal signál Kowalskému.

Ten vyrazil se svou čtyřkolkou k autobusu, zatímco Gray s Monkem ho kryli palbou.

Kowalski dojel k narušenému ledu kolem autobusu, smykem se otočil o sto osmdesát stupňů a zastavil na drolícím se okraji ledové vrstvy.

Duncan se vytáhl ze zadních dveří, přeběhl po nakloněné střeše a skokem se přenesl přes volnou hladinu, na které se pohupovala duhová skvrna unikající nafty a oleje. Tvrdě dopadl na sedadlo za Kowalským a oba okamžitě zamířili zpátky ke Grayovi.

Do boku autobusu se zarývaly kulky a odlomené střepy ledu.

Monk pálil zpátky k chodbě, zatímco Gray svíral jednou rukou řídítka a druhou střílel z pistole. Kowalski s Duncanem je rychle následovali.

Všem docházela munice a potřebovali se stáhnout k poslední linii obrany: do chodby.

Monk zasáhl jednoho severokorejského vojáka do nohy – muž se zhroutil na zem a jeho kolegové se rozprchli od vchodu do jeskyně. V další chvíli Grayova skupina zajela do chodby a po deseti metrech smykem zastavili.

Všichni se okamžitě svezli ze čtyřkolek, aby je využili jako dočasný úkryt a barikádu před protivníky.

Gray se rychle rozhlédl po svých společnících. Kowalski krvácel z ramene a z boku. Duncan měl ošklivý škrábanec na líci. Monk si tiskl ruku ke stehnu a mezi prsty mu prýštila krev.

I tak byli všichni odhodlaní získat ještě trochu času, aby Jada s Vigorem vykonali, co bylo třeba. Každému bohužel zbývalo několik posledních nábojů. Nesměli s nimi plýtvat.

Severokorejci se přeskupili k finálnímu útoku, jako kdyby to věděli.

Gray pozvedl ruku s pistolí.

V ústí chodby se však objevila postava, která pevně svírala další jako lidský štít.

Mohutný severokorejský voják držel Seichan paží za hrdlo a tiskl jí pistoli ke spánku. Seichan vypadala sklesle, jako kdyby v ní vyhasl veškerý oheň a smířila se s porážkou.

„Hoďte nám svoje zbraně!“ zavolal známý hlas. „A vyjděte s rukama nad hlavou, jinak ji zabijeme přímo před vašima očima. Stejně jako jsme zabili tu druhou ženu.“

Ta poslední slova rozmetala všechny plány, které Gray v duchu vymýšlel.

… zabili tu druhou ženu.

Monk mu stiskl paži, ale Gray to skoro nevnímal.

Rachel.

Myslí mu prolétlo několik obrazů: její sytě karamelové oči, to, jak pohazovala vlasy, když se zlobila, měkkost jejích rtů, zajíkavý smích, když ji něco překvapilo.

Jak to všechno může být naráz pryč?

„Grayi,“ zašeptal Monk, aby svého přítele vytrhl ze vzpomínek.

V Grayovi se vzedmul oslepující oheň.

U ústí chodby se mihl Hwan Pak – vyběhl zpoza skalní stěny a schoval se za vysokým vojákem. „Vyjděte ven, a budete žít!“

Vítězosláva v hlase toho darebáka probrala Graye z letargie. Pořád potřebovali získat čas, aby zachránili svět, ale Gray teď navíc měl další cíl: pomstít Rachel.

„Co chcete, abychom udělali?“ zašeptal Duncan se sig sauerem v ruce.

Graye napadlo, jestli ho nemá poslat na pomoc Jadě, ale Hwan Pak by hned poznal, že někdo z nich chybí, a vydal by se ho hledat, čímž by zhatil splnění jejich hlavního úkolu.

„Poslechněte ho,“ procedil Gray chladně mezi zuby. „Získá nám to víc času.“

Nezbývalo jim nic jiného než odhodit zbraně. Pistole doklouzaly po ledu na sluneční svit před chodbou.

Gray si stoupl s rukama nad hlavou.

Ostatní následovali jeho příkladu a společně vyšli z úkrytu za čtyřkolkami.

Hwan Pak si zjevně uvědomoval, že vyhrál, protože vykročil zpoza mohutného Severokorejce a dokonce si zapálil vítěznou cigaretu, jejíž žhnoucí konec namířil na Graye.

„My dva se spolu ještě pobavíme.“

Gray spolkl příkrou odpověď a nijak nereagoval. Snažil se přimět Paka k dalšímu hovoru, místo aby Severokorejci rovnou vpadli do jeskyně.

Netušil, jestli už Jada vyšplhala po zamrzlém vodopádu, ale pořád tam visela horolezecká lana. Protivníci poznají, kam mají jít.

A tak jen propaloval severokorejského vědce pohledem.

Došli na konec chodby. Mířily na ně pušky a na zemi leželo několik těl. Vyřídili zhruba polovinu Pakova oddílu. Další vojáci krváceli z průstřelů a škrábanců.

Gray z toho bude muset načerpat aspoň nějaké uspokojení.

Vlevo opodál postával další známý.

Ju-lung Delgado.

Podíval se na Graye, ale hned sklopil oči ke svým botám. Zjevně se za účast na téhle akci styděl.

To byla chyba.

Kvůli tomu si nevšiml, jak po jednom laně, které po sobě zanechali Severokorejci, sjíždí štíhlá postava a nehlučně přistává přímo za ním – ani stříbrného záblesku meče, jímž ho zezadu probodla.

Ju-lung s překvapeným heknutím klesl na kolena. Za ním stála Kuan-jin a dračí tetování v obličeji jí plálo zlostí. Pozvedla druhou ruku a začala pálit z pistole.

Kolem ní slaňovaly další postavy a už shora střílely po Severních Korejcích.

Její triáda.

Graye jejich přítomnost ohromila – netušil, jak je mohli najít, ale takové otázky musely počkat.

Seichan využila nastalého rozruchu a dupla svému vězniteli na nárt. Zkušený voják byl sice přílišný profesionál, než aby ji pustil, ale uvolnil sevření a Seichan se s významným pohledem na Graye přikrčila.

To už byl Gray v pohybu – běžel přímo k ní. Muž na něj vypálil, ale Gray padl na zem a doklouzal k němu po ledu. Popadl jedinou zbraň, která byla po ruce, u vojákových nohou se zvedl s ulomeným kusem rampouchu a kolem Seichanina ucha ho zarazil Severokorejci do nechráněného hrdla.

Voják se zhroutil na záda, upustil zbraň a oběma rukama si sevřel krk.

Gray se otočil k Duncanovi. „Běžte pomoct Jadě! Rychle!“

Zbývalo posledních pár minut.

9.53

Duncan sprintoval do jeskyně a nezdržoval se ani nasedáním na čtyřkolku – jednoduše ji přeskočil a běžel dál. Snažil se pohybovat po navátém suchém sněhu a vyhýbat se úsekům s kluzkým ledem.

Za zády mu pořád zněla střelba, ale rychle utichala s tím, jak nově příchozí vyřizovali poslední Severokorejce.

Během několika vteřin dorazil do jeskyně a uviděl Jadu v polovině ledopádu. Očividně měla problémy. Vigor se hrbil v chodbě nad ní a snažil se ji vytáhnout, ale zjevně byl příliš zesláblý.

Duncan si za běhu všiml i krvavé stopy od otvoru v ledu. Další krvavé šmouhy hyzdily samotný ledopád a přidávaly k modrému odstínu sytý šarlat.

„Držte se!“ vykřikl Duncan.

„Co si myslíte, že dělám?“ zavolala Jada. V hlase jí zněla zlost, ale zároveň i úleva.

Duncan doběhl k volnému konci lana. „Držte se pevně! Vytáhnu vás nahoru.“

Zabral a začal protahovat provaz okem ve stropě horní chodby. Jada rychle vystoupala k Vigorovi, který jí pomohl z postroje. Oba vypadali úplně vyřízeně.

Duncan na ně zavolal: „Pokračujte dál! Hned budu u vás.“

Jada místo odpovědi jen mávla – nezbýval jí dech, aby promluvila.

Zmizeli v chodbě, zatímco Duncan se chytil lana a začal šplhat.

9.54

Seichan uskočila od padajícího severokorejského vojáka. Slyšela, jak Gray křičí na Duncana, a zastavila se jen na tak dlouho, aby zvedla Rjungovu pistoli, tutéž zbraň, kterou zastřelil Rachel.

Překročila jeho probodnuté tělo a zamířila za jediným cílem, na kterém záleželo.

Hwan Pak se při prvních známkách potíží dal na útěk. Pokoušel se dostat za zpola potopený autobus. V ruce držel pistoli a naslepo střílel za sebe, vyděšený nenadálým chaosem a zvratem situace. Jako hazardní hráč měl vědět, že štěstí nikdy netrvá věčně.

Seichan klidně kráčela za ním.

Uviděl ji, otočil k ní zbraň a vystřelil.

Seichan se ani nenamáhala uhýbat.

Místo toho zvedla vlastní pistoli a stiskla spoušť.

Hwan Pak se s výkřikem zhroutil na led a s prostřeleným kolenem doklouzal k okraji rozbitého ledu. Vzápětí přepadl do vody a potopil se do hlubin.

Seichan se zastavila nad ním a sledovala, jak se s prskáním vynořuje ze studené vody. Věděla, že se zraněným kolenem pro něj musí být každé tempo hotovou agónií.

Dohrabal se k okraji ledu a zašátral rukou, aby se něčeho chytil. Oporu našel v rohu autobusové karosérie přiléhající k ledu. Vrak se však mírně pohnul a přimáčkl mu prsty k ledové krustě. Hwan Pak zavřeštěl a pokusil se čtyři rozdrcené prsty osvobodit.

O pátý ho kdysi připravila Seichanina matka kvůli jeho hráčskému dluhu. Seichan ale dlužil mnohem víc.

„Pomozte mi!“ zachraptěl Pak s drkotajícími zuby.

Seichan se k němu sklonila a viděla, jak v Pakových očích zasvítila naděje.

Zvedla cigaretu, která Pakovi vypadla při pádu do vody ze rtů, znovu se narovnala a rozdmýchala nedopalek, dokud jeho špička nežhnula jasně rudou barvou.

Naději nahradila hrůza. I Pak jistě cítil unikající naftu a olej, které vytvářely na vodní hladině silnou hořlavou vrstvu.

„Je zima, co?“ řekla Seichan. „Hned se ohřeješ.“

Hodila nedopalek vedle Paka. Žhavý popel nejdřív zapálil mastné výpary, ale hned poté i kaluž nafty s olejem. Po modré vodě se rozšířily plameny, dosáhly k Pakovi a zalily ho.

Seichan se odvrátila od vřeštícího Severokorejce a nechala ho, ať dole mrzne a nahoře se škvaří.

To máš za Rachel.

32. kapitola

20. LISTOPADU, 9.55 IRKUTSKÉHO ČASU

OSTROV OLCHON, RUSKO

Pod Ju-lungem se na ledu šířila kaluž teplé krve. Po utichnutí přestřelky slyšel, jak Pak žadoní o milost – následoval jeho křik. Ju-lung k němu necítil žádnou lítost.

Ten parchant si takový krutý konec zasloužil.

A já možná taky.

Jako kdyby ji svými myšlenkami přivolal, zjevila se před ním tvář, která na něj navzdory jménu své nositelky shlížela bez sebemenšího soucitu.

„Kuan-jin,“ zamumlal a zvedl k ní ruku, ale byl tak slabý, že ji musel opět nechat klesnout. „Hwan Pak vězní moji ženu… a mého nenarozeného syna.“

V jejím obličeji se nepohnul ani sval. Ženin výraz zůstával tvrdý jako šupiny draka, kterého měla vytetovaného na tváři – nepřijímala jeho omluvu.

„Je mi to líto,“ zachraptěl Ju-lung. Na rtech cítil chuť krve. „Já… tolik je miluju… pomoz jim, prosím.“

„Proč bych ti měla pomáhat? Po tom, co jsi udělal?“

„Snažil jsem se… pomoct… jak to jen šlo.“

Kuan-jin se zamračila.

„Jak myslíš, že jste nás našli?“ zeptal se s bolestným úšklebkem. „Jak jste mohli sledovat Paka a mě na tenhle ostrov?“

„Podobně jako ty mám uši všude. Slyšela jsem, že jste odjeli ze Severní Koreje do Mongolska, a vydala jsem se za vámi. Věděla jsem, že určitě pořád jdeš po…“

Přerušil ji. „Kdo podle tebe mluvil s tvými lidmi? Řekl jsem jim, ať se s tebou spojí.“

To byla pravda. Ju-lung si pod Pakovým dohledem musel počínat diskrétně. S poukazem na to, že sleduje Seichanin vysílač, směl pravidelně volat do Macaa a z dálky tahat za nitky. Nemohl sice zmobilizovat vlastní armádu, protože by se o tom dozvěděli Severokorejci a Ju-lung by ohrozil život své těhotné manželky, ale pokusil se zmobilizovat někoho jiného a roznítit Kuan-jininu nenávist natolik, aby mu přispěchala na pomoc.

Vzpomněl si na svůj úžas, když viděl, jak mu hrudí proniká meč.

Očividně tu nenávist rozdmýchal až příliš dobře.

Trochu se přepočítal.

„Přilákal jsem tě sem, abys zabila Paka a možná taky osvobodila mě,“ dodal s přidušeným smíchem plným bublající krve. „Myslel jsem, že bychom mohli urovnat vzájemné vztahy.“

Teď záleží jenom na mé krásné Natalii… a na synovi, kterého nikdy neuvidím…

Kuan-jin se narovnala. Ju-lung viděl, že mu věří. Bude to ale stačit k tomu, aby mu pomohla? Neproslula zrovna milosrdenstvím.

„Najdu je,“ slíbila nakonec. „Osvobodím je.“

Po tváři mu stekla jediná slza úlevy. Věděl, že Kuan-jin dodrží slovo.

Děkuji.

Ulehčeně zavřel oči – ještě předtím se ale vedle Kuan-jin objevila další tvář, patřící té hezké vražedkyni, která mu způsobila tolik problémů.

Až teď, když stály vedle sebe, si všiml jejich podoby.

Matka s dcerou.

Došlo mu, v čem se dopustil chyby. Nikdy nešlo o peníze ani o území – jen o rodinu.

Není divu, žes mě probodla.

Konečně pochopil, jak se celou dobu mýlil, a na věčnost ho doprovázel jeho vlastní tichý smích.

9.56

„Takhle jste nás tedy našli,“ řekl Gray, který stál za Seichan a poslouchal rozhovor Kuan-jin s umírajícím Ju-lungem.

Dával na obě ženy pozor s pistolí v ruce, zatímco Monk s Kowalským pomáhali zbytku triády zabezpečit okolí.

Kuan-jin se ohlédla. „Ano, tak jsme věděli, že jste na ostrově, ale podle posledních zpráv měl být Ju-lung v hostinci v Chužiru.“

Gray si uvědomil, že Ju-lung určitě neměl čas, aby před přesunem k jeskyni zavolal svým agentům. „Tak jak jste věděli, že máte přijít sem?“

Po Kuan-jinině obličeji se rozlil smutek. „Našli jsme postřelenou ženu. Ještě žila a řekla nám to.“

Rachel…

Kuan-jin vyčetla z jeho očí vzkříšenou naději a zavrtěla hlavou. „Zemřela. Ale její poslední slova nás přivedla sem.“

A všechny nás zachránila, pomyslel si Gray. Možná i celý svět.

Kuan-jin se dotkla jeho paže. „Myslím, že se držela při životě, jen aby to někomu pověděla.“

Graye znovu zaplavil zármutek, ale truchlení muselo prozatím počkat.

Ještě tu neskončili.

Zamířil k chodbě.

Kromě záchrany světa mu zbýval druhý úkol, pro něj samotného ještě důležitější. Vigor si zasluhoval znát osud své neteře, jakkoliv ho ta zpráva zničí.

9.57

„A Rachel?“ zeptal se monsignor, když vstupovali do zlaté komnaty.

Duncan viděl v jeho očích naději. Jada kulhala vedle něj a dívala se na Duncana se stejným očekáváním dobré zprávy.

Poté, co Duncan vyšplhal po laně u ledopádu, dostihl Jadu s Vigorem u jezírka v jeskyni, která sloužila jako předpokoj zlatého geru. Při výstupu do schodů jim co nejlíp popsal, co se venku odehrálo – jak útočníci drželi Seichan na mušce a jak se zničehonic objevily další síly, jejichž příchod ho stále mátl.

Jednu věc ale věděl s jistotou.

„Rachel zavraždili,“ řekl. Nenapadal ho žádný způsob, jak zmírnit dopad svých slov.

Vigor se zastavil a zůstal na něj nevěřícně zírat. Z tváře mu vyprchala veškerá barva. „Ne…“ Podlomila se mu kolena.

Jada zůstala u zhrouceného monsignora a postrčila Duncana ke kamenné mohyle uprostřed místnosti.

„Zkontrolujte ten kříž,“ sykla a otevřela batoh, aby z něj vylovila Oko. „Ale nehýbejte s ním.“

Duncan pochopil. Potřebovali se ujistit, že ten artefakt je opravdu tím, co všichni hledali. Odspěchal ke třem schránkám: železné, stříbrné a zlaté.

Na zlaté podložce vedle mohyly ležela lebka. Opatrně se jí vyhnul a nahlédl do nejvnitřnější schránky. V ní spočíval těžký černý kříž na lůžku ze zlata, které někdo vymodeloval podle jeho tvaru.

Duncan sáhl dovnitř, ale ještě před vnější železnou schránkou pocítil v konečcích prstů známý tlak, jako kdyby mu něco kladlo odpor. Ponořil ruku hlouběji do silového pole, blíž k tmavému povrchu kříže.

Poznal, že jde o stejnou olejovitou energii, ale v bezprostřední blízkosti kříže zaznamenal nepatrný rozdíl. Z meteorického kovu vyzařovalo ničím neoslabované pole, které – byť bylo víceméně stejné – mělo odlišnou chuť.

Nebo barvu.

Jinak se to popsat nedalo.

Když držel Oko, cítil z něj černotu, podobnou černotě mezi hvězdami, samu o sobě krásnou.

Tuto energii musel naproti tomu označit za bílou.

Jada říkala, že ty dva předměty – kříž a Oko – jsou kvantové protiklady jeden druhého, jako dva protilehlé póly na časové ose.

Byl tu ale ještě další zásadní rozdíl.

Oko jeho prsty odpuzovalo.

Tady se musel ovládat, aby kříž nevzal do ruky. Bojoval s téměř neodolatelným pokušením. Přes Jadino varování přejel špičkou ukazováčku po povrchu předmětu.

Okamžitě ho zaplavila oslepující bílá záře.

Ze studia fyziky věděl, že černé díry pohlcují veškeré světlo, zatímco hypotetické bílé díry všechno světlo naopak zase vyzařují.

Tak si sám připadal: jako kdyby ho něco vyvrhlo a přeneslo někam jinam, možná do jiného času. Z jasu se vynořila postava zahalená stíny a zrcadlově se natáhla k jeho pozvednuté ruce, jako kdyby taky sahala po kříži.

Jejich prsty se dotkly a Duncana odhodila neznámá síla dozadu.

Zlatá místnost se vrátila tak prudce a nečekaně, že se Duncan zapotácel a několikrát sevřel a opět rozevřel prsty.

„Co se stalo?“ zeptala se Jada.

Zavrtěl hlavou.

„Co ten kříž?“

„Má… vyzařuje energii.“

Ustoupil od mohyly, ale ještě předtím si znovu všiml ležící lebky a vybavil si postavu ve světle.

Mohl to být…?

Nechtělo se mu přemýšlet o takové možnosti, a tak místo toho přešel k Jadě. „Co musíme udělat?“

„Podle mě stačí, když se Okem dotkneme kříže. Jejich opačné energie by měly způsobit anihilaci, a tím zrušit kvantové propojení.“

Duncan si představil, jak silové pole uhasíná.

„Dobře,“ přikývl a natáhl ruku pro Oko. „Tak se do toho pustíme.“

Jada Oko zvedla, ale zarazila se.

„Co je?“

Rozhlédla se. „Myslím, že při tom musí být tahle místnost zavřená. Zlato patří mezi nejstálejší kovy. Ryzí zlato ani nekoroduje.“

„Na rozdíl od stříbra a železa,“ doplnil Duncan.

„Třeba lidé ve starověku něco věděli. Měli pocit, že taková izolace je důležitá.“ Jada vstala. „V každém případě asi bude bezpečnější, když všichni ostatní zůstanou mimo tuhle místnost, až ji uzavřeme. Anihilace těch dvou energií by mohla být nebezpečná.“

„Tak jděte s Vigorem ven a zavřete za sebou dveře.“

„Asi bych to měla spíš udělat já,“ namítla Jada. „Nejsem na ty energie tak citlivá jako vy.“

Duncan nehodlal připustit, aby tak riskovala.

Pat za ně vyřešil někdo jiný.

Vigor se prudce zvedl, popadl Oko a vykročil s ním k mohyle. Duncan se vydal za ním, ale monsignor zvedl paži, namířil na něj prst a velitelským hlasem, který však byl zároveň plný žalu, řekl: „Jděte!“

Duncan pochopil, že Vigora nepřesvědčí.

Jada se podívala na hodinky a zatahala Duncana za rukáv. „Někdo to udělat musí. A dochází nám čas.“

Duncan s těžkým srdcem vyběhl s Jadou k východu. Když začali zavírat dveře, ještě zahlédl, jak Vigor nahrbeně přistupuje před mohylu.

Ať to dopadne jakkoliv… děkujeme, kamaráde.

Duncan zavřel dveře a pevně je zajistil.

9.59

Vigor stál před relikviářem svatého Tomáše a v dlaních držel křemennou kouli, v níž byl zachycený základní oheň vesmíru. V trojité schránce ležel kříž vyrobený z mezihvězdného materiálu, který nosil dávný světec. Vigor měl cítit radost a nadšení z toho, že mu bylo na sklonku života umožněno prožít takový posvátný okamžik.

Místo toho cítil pouze stesk.

Dal svoje pozemské záležitosti do pořádku, šťastný, že Rachel bude žít dál. Možná se s vlastní smrtí smířil i díky sobecké pýše a díky vědomí, že na něj bude někdo vzpomínat, že o něm bude vyprávět svým synům a dcerám, dokonce i vnoučatům. Že jim poví o strýčkovi Vigorovi a dobrodružstvích, jež spolu prožili.

Chtěl proklínat Boha, ale když se podíval na kříž, přece jen ho zaplavila jistá vyrovnanost. Věděl, že Rachel uvidí znovu. Byl si tím jistý.

„Nemám žádné pochyby,“ zašeptal a odříkal krátkou, tichou modlitbu.

Na víc neměl čas.

Ale copak tohle není běžný nářek na smrtelné posteli? Lítost nad tím, co už se neuskuteční, nad definitivností smrti, která nemilosrdně ničí všechny budoucí možnosti?

S povzdechem si představil všechny přátele, staré i nové.

Graye a Monka, Kat a Paintera, Duncana a Jadu.

Rachel obětovala všechno, aby jim zajistila bezpečí a umožnila jim prožít plné životy, byť její skončil tak předčasně.

Můžu snad vykonat méně?

Zvedl Oko a položil ho na místo, kde už tisíce let čekal kříž svatého Tomáše. Koule spočinula na sloupcích, které původně podpíraly světcovu lebku, jako kdyby sem Oko odjakživa patřilo.

Až na to, že když se koule dotkla kříže…

10.00

Duncan zalapal po dechu a zapotácel se, jako kdyby se mu do obličeje opřel prudký poryv větru – ve skutečnosti se ale nezapotácelo celé jeho tělo. Vědomí mu vyletělo z týla a Duncan se na okamžik viděl zezadu, jak stojí vedle Jady čelem ke dveřím.

Vzápětí se vědomí vrátilo do těla, dokonce tak prudce, že se Duncan skácel dopředu na dveře. Na poslední chvíli se o ně opřel dlaní.

Jada na něj civěla. „Jste v pořádku?“

„Najednou jsem rád, že jsem nebyl tam uvnitř.“

„Co se stalo?“

Pokusil se jí vysvětlit svůj zážitek s opuštěním těla.

Jada místo nedůvěry přikývla. „Výbuch anihilační energie nejspíš vytvořil místní kvantovou bublinu, která se rychle rozepnula do okolí. A na citlivého člověka, jako jste vy, jehož vědomí je vyladěné na kvantová pole, měla ta bublina konkrétní účinek.“

„Ale co asi udělala s někým uvnitř místnosti? Přímo u epicentra?“

10.01

To je dobrá otázka, pomyslela si Jada.

A taky dost děsivá. Zvlášť poté, co slyšela o Duncanově zážitku.

„Nevím,“ připustila ohledně Vigorova osudu. „Všechno, nebo nic. Jako při hodu mincí.“

Uvědomila si, že Vigor je jako Schrödingerova kočka. Dokud zůstanou dveře zavřené, bude současně naživu i mrtvý. Teprve až se otevřou, jeho osud se rozhodne.

Představila si, jak se vesmír dělí ve dva a v každém dá otevření dveří jinou odpověď.

Duncan sáhl po závoře, ale ještě než ji stačil zvednout, ozval se za nimi šramot a oba se ohlédli. Z chodby u jezírka se vysoukal Gray a přispěchal k nim.

Rychle zaznamenal, kdo chybí.

„Kde je Vigor?“ zeptal se.

Jada se otočila k zavřeným dveřím. „Nabídl se, že odnese Oko ke kříži.“

„A udělal to?“

„Ano,“ přikývla Jada.

Gray se zamračil na zavřené dveře. „Jak to můžete vědět tak jistě?“

Duncan si promnul zátylek, jako kdyby si ověřoval, že je pořád na svém místě. „Prostě to víme.“

Gray přikročil ke dveřím. „Tak se tam podíváme.“

Jada položila ruku na závoru, i když si přitom připadala trochu pošetile, jako kdyby mohla zadržením Graye zajistit, že Vigorův osud zůstane nerozhodnutý.

„Je docela pravděpodobné, že to nepřežil,“ varoval Graye Duncan, aby ho připravil na nejhorší.

Jada kývla a spustila ruku.

Gray zvedl závoru a otevřel dveře dokořán.

10.02

Gray vstoupil do zlaté místnosti. Na první pohled se v ní nic nezměnilo. Nástěnné rytiny zachycující život svatého Tomáše zůstaly na svých místech. Stejně tak kamenná mohyla uprostřed místnosti a trojitá schránka.

Jen Vigor teď zhrouceně ležel na podlaze, s hlavou položenou na relikvii svatého Tomáše.

Gray k němu přispěchal a překulil ho na záda.

Vigorův hrudník se nehýbal.

Gray mu přiložil prsty ke krku. Žádný tep.

Ach, bože, to ne…

Oči se mu zalily slzami.

Zahleděl se svému příteli do tváře – četl v ní klid a vyrovnanost.

„Věděl to?“ zeptal se Gray, aniž by odtrhl pohled od Vigora. „O Rachel?“

„Ano,“ potvrdil Duncan chraptivě.

Gray zavřel oči. Modlil se, aby strýc s neteří byli znovu pohromadě. Ta myšlenka ho trochu utěšila – chtěl, aby to tak bylo. Potřeboval to.

Buďte šťastní, přátelé.

Několik vteřin zůstal klečet nad Vigorem se skloněnou hlavou.

Duncan mezitím přikročil ke schránkám, přejel dlaní nad koulí, zvedl ji a prozkoumal i kříž. Nakonec zavrtěl hlavou.

„Energie zmizela.“

Znamená to, že uspěli?

Gray přišel s ještě důležitější otázkou. „Stihli jsme to včas?“

Jada se podívala na hodinky. „Nevím. Všechno se to seběhlo na poslední chvíli. Mohlo to dopadnout tak i tak.“

33. kapitola

21. LISTOPADU, 1.08 WASHINGTONSKÉHO ČASU

WASHINGTON, D. C.

Painter čekal s ostatními v parku National Mall. Prezident a klíčoví členové vlády byli převezeni na bezpečnější místo. Pobřežní oblasti chránily pytle s pískem a obyvatelé se přesunuli jinam. I Monk a Kat odvezli děvčata na krátkou „dovolenou“ do Pensylvánie, daleko od potenciálního místa dopadu.

Pravděpodobnost sice nebyla vysoká, ale nikdo nechtěl riskovat.

I Painterova snoubenka Lisa navrhovala, že se vrátí z Nového Mexika dřív, aby se k němu připojila, ale Painter jí to rozmluvil.

Ve Washingtonu byla vyhlášena dobrovolná evakuace. Hlavní město však neopustili všichni – Mall byl plný lidí a na rozlehlém trávníku stály řady stanů. Lidé zapalovali svíčky a alkohol tekl proudem. K Painterovi doléhaly písně podbarvované modlitbami a hlasitými debatami.

Painter se ze schodů Smithsonovského hradu rozhlížel po shromážděných davech lidí s hlavami pozvednutými k nebesům – někteří vzhlíželi s obavami, ale většina s obdivem. Painter nikdy necítil ke svým spoluobčanům takový respekt jako teď. Viděl u nich zvědavost, úžas a úctu – ty nejlepší lidské vlastnosti koncentrované do tohoto okamžiku, v němž duše každého jednotlivce s pokorou čekala na velkolepé divadlo, ke kterému se schylovalo, a užívala si pocit, že je při tom.

Při zvuku kroků se otočil. Přes ulici k němu běželi Jada s Duncanem. Painter si všiml, že se drží za ruce, ačkoliv se zase pustili, když se k němu přiblížili.

Nijak to nekomentoval.

„Neříkejte mi, že se odhady z Los Angeles najednou změnily?“ oslovil Jadu.

Jada se usmála a pozvedla ruku s mobilem. „Průběžně si to ověřuju. Zatím to vypadá, že se Apophis srazí se Zemí, ale spíš ji jenom tak lízne. Stejně by to měla být pozoruhodná podívaná.“

Výborně.

Painter si vybavil zkázu ze satelitního snímku. Přerušením kvantového propojení, které přitahovalo koronu temné energie komety IKON k Zemi, zarazili vrásnění časoprostoru kolem planety a předešli katastrofickému meteorickému bombardování.

Vzpomněl si i na Antarktidu, která jim poskytla malou ukázku toho, co se mohlo odehrát po celém světě. Tamější události připravily o život osm příslušníků vojenského námořnictva a vyžádaly by si jich ještě víc, nebýt pohotovosti poručíka Joshe Leblanga, který hrdinně odvedl své muže do bezpečí. Painter zvažoval, že mu nabídne vstup do Sigmy – v tom mladíkovi se skrýval obrovský potenciál.

Přesto nebyli zcela mimo nebezpečí – změny vyvolané dosavadními účinky komety se nedaly vrátit. Několik meteorů dopadlo do odlehlých pustin Austrálie a další do Tichého oceánu. Jiný velký balvan se zřítil kousek od Johannesburgu, ale naštěstí nenapáchal větší škody, než že vylekal zvířata v nedalekém safari.

Největší hrozbu dosud představoval Apophis. S jeho vychýlenou dráhou se nedalo nic dělat – Sigma sice úspěšně přerušila kvantové propojení, ale podařilo se jí to až na poslední chvíli. Apophis se tedy nadále řítil k Zemi, aspoň ho ale kometa nenavedla na přímou trasu k východnímu pobřeží Spojených států. Asteroid měl dopadnout jinde.

Podle výpočtů se očekávalo, že pod ostrým úhlem prosviští horními vrstvami atmosféry, kde ztratí značnou část pohybové energie. Bylo vysoce pravděpodobné, že vybuchne, ale místo aby rozesel svoje úlomky po východním pobřeží, sprška zasáhne Atlantik.

Nebo v to aspoň všichni doufali.

Painter se pátravě podíval do Jadina obličeje, jestli z něj nevyčte nějaké pochybnosti o výpočtech a předpovědích, ale viděl v něm jen radost.

Pak Jada odtrhla pohled od nebe.

Ulicí přibíhala další postava a mávala na ně. Byla to vysoká černoška v teniskách, džínech a rozepnutém teplém kabátě, který za ní vlál.

Painter se usmál – bylo dobře, že se k nim ta žena připojí. Zasloužila si tady být.

1.11

„Mami!“ zvolala Jada a objala svou matku. „Stihlas to!“

„Tohle bych si nenechala ujít!“ odpověděla matka udýchaně – zjevně většinu cesty přes Mall běžela, aby sem dorazila včas.

Jada ji vzala za ruku a opřela se o ni.

Obě vzhlédly k noční obloze jako tolikrát v minulosti, když natažené na dece pozorovaly leonidy a perseidy. Právě za těch chvil v Jadě vyklíčila touha zkoumat hvězdy a být jejich součástí. Bez matčiny inspirace by se nikdy nestala tím, kým byla.

Matka láskyplně sevřela její ruku ve své a věnovala jí radostný, hrdý úsměv.

„Je to tady,“ zašeptala Jada.

Matka s dcerou se chytily ještě pevněji.

Od východu zazněl křik a na nebi se objevila obrovská ohnivá koule, která svištěla nad planetou a vysílala kolem sebe proudy světel a energie. Řítila se nad hlavami ztichlého davu a za ní následovalo hromové dunění zvukové vlny, jako kdyby pukala samotná Země. Lidé padali k zemi, po městě se tříštila okna a v okolí se rozezněly alarmy zaparkovaných automobilů.

Jada zůstávala stát vedle své matky. Obě se usmívaly a sledovaly plamennou hvězdu, která pokračovala na své pouti k východu, kde na obzoru v jediném oslnivém záblesku vybuchla, rozpadla se na tisíce drobnějších hvězdiček a zmizela.

Dolehlo k nim druhé zadunění.

Pak se opět vrátila temnota noci, narušovaná jen září komety na obloze. Na nebi zablikala stovka dalších padajících hvězd jako poslední pozdrav z nebes.

Dav propukl v jásot a lidé začali tleskat.

Jada se přistihla, že dělá totéž, stejně jako její matka. V očích se jí leskly slzy nad nádherou toho všeho.

Vybavila si citát Carla Sagana.

Jsme děti hvězd. Jsme způsob, jakým vesmír může poznat sám sebe.

Ta slova jí nikdy nepřipadala pravdivější.

34. kapitola

25. LISTOPADU, 11.28 WASHINGTONSKÉHO ČASU

WASHINGTON, D. C.

Duncan seděl na stoličce s košilí položenou v klíně.

Na zadní části paže, kde mu triceps vytvářel tvrdou podkovu, cítil oheň od tetovací jehly. Vzhledem k tomu, jaký námět si nechával zvěčnit do kůže, byla palčivá bolest vhodným doplňkem procedury.

Šlo o malou kometu s dlouhým zahnutým ohonem. Obrázek v lehce asijském stylu se podobal kometě, která byla vyrytá do zlaté stěny u Bajkalu, kde visela nad čínským králem předávajícím kříž svatému Tomášovi.

Jeskyni na Olchonu zkoumali archeologové a religionisté. Veřejnost o jejím objevení dosud nevěděla, jednak kvůli velkému množství zlata a jednak kvůli dvanácti korunám zdobeným šperky z Čingischánových výbojů. Duncan předpokládal, že se jeskyně stane novou Mekkou křesťanů, kteří uctívají svatého Tomáše – nebo vlastně všech křesťanů a patrně taky těch mongolského původu.

Vigor by byl pyšný, pomyslel si Duncan.

Nejenže svou obětí zachránil svět, ale taky patrně obnovil víru a touhu po vědění milionů lidí.

Clyde se narovnal a zkrvaveným hadříkem otřel nový přírůstek do tapisérie Duncanova těla. „Vypadá to dobře.“

Duncan se ohlédl do zrcadla a podíval se na sytě barevný obrázek. „Vypadá to fantasticky!“ opravil svého kamaráda.

Clyde skromně pokrčil rameny. „Po tý první jsem měl praxi.“

Kývl k sousední stoličce, na které seděla Jada.

Pohnula se, aby přiložila obnaženou paži vedle jeho a mohli si porovnat čerstvá tetování. Kresby vypadaly jedna jako druhá – odkaz na společně prožité dobrodružství.

Až na to, že u Jady se jednalo o první tetování, o první tah štětce na prázdném plátně.

„Tak co tomu říkáš?“ zeptal se Duncan.

Usmála se na něj. „Zbožňuju ho.“

A z jejího pohledu bylo jasné, že nejen tetování.

Ozdobeni novými uměleckými díly vyšli ze skladiště do poledního slunce. Na parkovišti se třpytil jeho černý Mustang Cobra R jako naleštěný stín. Silný vůz zůstával symbolem jeho minulosti se vzpomínkami na mladšího bratra Billyho, s rozmlženou směsicí smutku a radosti – a taky odpovědnosti.

Já jsem přežil, on zemřel.

Duncan měl vždycky pocit, že musí žít za oba, za všechny přátele, jejichž životy předčasně skončily.

Otevřel Jadě dveře na straně spolujezdce a sám usedl za volant. Položil dlaň na řadicí páku, ale hřbetu jeho ruky se dotkly jemné prsty. Podíval se Jadě do očí, planoucích nevyřčenými možnostmi.

Vzpomněl si na její slova v mongolských horách, o propojených osudech a vyhlídce, že smrt představuje pouze kolaps životních možností v tomto jediném proudu času a že se lidskému vědomí mohou otevřít nové dveře, které ho navedou do nového směru.

Jestli je to pravda, možná nemusím žít za všechny…

Naklonil se k ní a políbil ji. V žáru okamžiku si uvědomil, že se tolik snažil prožívat mnoho životů, až zapomínal žít sám.

„Jak rychle ta kára dokáže jet?“ zašeptala, když se jejich rty oddálily, a rošťácky na něj povytáhla obočí.

Oplatil jí čertovským úsměvem.

Zařadil rychlost, dupl na plyn a vyrazil. Vůz se s řevem řítil sluncem zalitou ulicí – už ho však nehonili duchové minulosti, ale naopak ho kupředu táhl příslib budoucnosti.

Protože na tomhle světě jeden život stačí.

16.44

„Díky za odvoz,“ řekl Gray, vystoupil z SUV a hodil si batoh na rameno.

Kowalski na pozdrav zvedl ruku, zabafal z doutníku a vyklonil se z okénka. „Byla to skvělá holka,“ řekl s nezvyklou vážností. „Nikdy na ni nezapomenu. Ani na jejího strejdu.“

„Díky,“ přikývl Gray a zabouchl dveře.

Kowalski na rozloučenou zatroubil a zařadil se zpátky do provozu, div přitom neodřel projíždějící autobus.

Gray přešel k domu. Vzhledem k vrstvě čerstvého sněhu, která svou bělostí skrývala špínu života, všechno vypadalo panensky a nedotčeně.

Před hodinou přiletěl z posledního rozloučení v Itálii. Vigorovi se dostalo plných poct s pohřbem ve Svatopetrském chrámu. Rachelina pohřbu se zúčastnili uniformovaní karabiniéři včetně nejvyšších velitelů a její rakev byla obalena italskou vlajkou. Do hrobu ji doprovodily salvy z pušek.

Gray však stále nenacházel žádnou radost ani klid.

Byli to jeho přátelé a jemu budou moc chybět.

Vystoupal po schodech ke svému prázdnému bytu. Seichan byla ještě v Hongkongu, kde si pomalu budovala vztah k matce. Ju-lungovu těhotnou manželku našli na jednom ostrově u Hongkongu, živou a zdravou. Osvobodili ji a podle Seichan se vrátila do Portugalska.

V Macau Kuan-jin s krutou výkonností vyplnila mocenské vakuum po Ju-lungově smrti. Měla dobře nakročeno k tomu, aby se stala novým pánem Macaa. Spolu se Seichan už využívala vlivnějšího postavení k tomu, aby zlepšovala životy žen na poloostrově i po celé jihovýchodní Asii – začínala od stájí prostitutek, do kterých zaváděla přísnější a lidštější standardy.

Gray odhadoval, že tím obě ženy pomáhají i svému vztahu. Zlepšováním životů jiných, které se potýkaly se stejně tvrdým osudem, uzdravovaly i samy sebe, jako kdyby náprava přítomnosti mohla otupit bolest jejich krušných minulostí a umožnit jim, aby k sobě znovu našly cestu.

Nešlo ale o jediný způsob.

Seichan se rozhodla pomáhat bezprizorním mongolským dětem, těm chlapcům a dívkám, kteří propadli puklinami parovodů pod město zápasící o přechod do nového světa. Gray věděl, že tím v sobě Seichan zachraňuje dávné dítě, které nemělo nikoho.

Při pobytu v Mongolsku Seichan taky navštívila Chaidu. Mladou dívku už propustili z nemocnice – zranění břicha se hojilo a Chaidu se vrátila do rodinné jurty, kde cvičila mladého sokola, bujného dravce se zlatými pery a černýma očima.

Pojmenovala ho Sanžar.

Každý truchlíme a vzdáváme úctu zemřelým po svém, pomyslel si Gray.

Zasunul klíč do zámku dveří a zjistil, že jsou odemčené.

Ztuhl a pomalu pootevřel. V bytě byla tma. Všechno se zdálo být v pořádku. Opatrně vstoupil dovnitř.

Že bych zapomněl zamknout?

Cestou kolem kuchyně ucítil ve vzduchu závan jasmínu a pod zavřenými dveřmi do ložnice zahlédl světlo. Přistoupil k nim a otevřel.

Seichan po pokoji rozmístila zapálené svíčky. Zřejmě se vrátila z Hongkongu předčasně – možná vycítila, že Gray potřebuje společnost.

Ležela na posteli, opřená o loket, a její dlouhé snědé nohy tvořily příkrý kontrast s bílým povlečením. Křivky jejího štíhlého těla ho zvaly k sobě, nedoprovázel je však žádný vyzývavý úsměv ani svůdná gesta – jen jemná připomínka, že oba žijí a že by svůj život nikdy neměli brát jako samozřejmost.

Seichan Grayovi řekla, co vyslechla v tom hostinci na Olchonu, o Vigorově rakovině, a tlumočila mu poslední slova, která si strýc s neteří vyměnili. Gray si vzpomněl na Vigorovu nejdůležitější lekci.

… nepromrhej ten dar, neodkládej ho na polici pro budoucí použití. Chytni ho oběma rukama…

Gray vykročil. S každým krokem odhazoval kus oblečení a nepoddajnější kusy ze sebe strhával, dokud před ní nestál nahý jako ona.

V tu chvíli si celou svou bytostí uvědomoval základní pravdu o životě.

Žij ho teď… kdo ví, co přinese zítřek?

OREL

Nyní vidíme jako v zrcadle, jen v hádance.

KORINTSKÝM, 13:12

26. LISTOPADU, 10.17 STŘEDOEVROPSKÉHO ČASU

ŘÍM, ITÁLIE

Rachel čekala před ordinací, až lékař dovyšetří jejího strýce. Vigor přišel do nemocnice až na její neústupné naléhání, zvlášť proto, že Rachel neměla žádný pádný důvod, proč vyžadovat celou sérii vyšetření.

Dveře se konečně pootevřely. Rachel slyšela, jak se její strýc směje, a viděla, jak potřásá lékaři rukou a vychází ven.

„Doufám, že tě to uspokojí,“ usmál se na ni Vigor. „Jsem zdravý jako ryba.“

„A co výsledky magnetické rezonance?“

„Kromě artritidy v kyčlích a bederní páteři nic.“ Vigor ji objal paží kolem pasu a oba zamířili k východu. „Doktor říkal, že když jsem na tom po šedesátce tak dobře, můžu čekat, že se dožiju stovky.“

Rachel poznala, že žertuje, ale taky si všimla, jak mu po obličeji přeletěl stín, jako kdyby se snažil na něco rozpomenout.

„Copak?“ zeptala se.

„Vím, že jsi trvala na důkladném vyšetření, jestli nemám rakovinu…“

Rachel si hlasitě povzdychla. „Promiň. Od návratu z Olchonu jsem se nedokázala zbavit pocitu, že jsi nemocný.“ Zavrtěla hlavou. „Byla to hloupost.“

„Nebyla. Když jsem ležel na stole a poslouchal hlasité cvakání toho přístroje, byl jsem si skoro jistý, že se nemýlíš.“

„Jenom kvůli mému vyšilování.“

„Možná…“ Ale neznělo to přesvědčeně. Zastavili se před východem z nemocnice. „Musím ti něco říct, Rachel. Když jsem položil to křišťálové oko na kříž svatého Tomáše, měl jsem pocit, jako kdyby mě něco táhlo z těla… nebo jako kdyby mě to trhalo na kusy. Vznášel jsem se na fontáně bílého světla a byl jsem si jistý, že jsem mrtvý. Najednou jsem se ale vrátil a dovnitř vběhl Gray s Duncanem a Jadou, aby mě zkontrolovali.“

Rachel mu stiskla ruku. „Jsem moc ráda, že jsi byl v pořádku.“

Podíval se na ni. „A v té chvíli, když jsem se na ně podíval, mě zaplavil zármutek, jako kdybych tě ztratil.“

„Byla jsem v pohodě,“ odpověděla Rachel – no dobře, vyvázla jen o fous.

Znovu si vybavila, jak se ta stříbrná mince otáčí ve vzduchu a kutálí se po dřevěných prknech, dokud ji Pak nepřišlápl botou. Zlobila se na Seichan, protože mu prozradila, kam šel Gray s ostatními.

Hwan Pak potom zvedl nohu a objevila se mince, rubovou stranou nahoru.

Orel.

Severokorejec se zklamaně zamračil a Rachel v té chvíli věděla s jistotou, že kdyby padla panna, zabil by ji.

„Přežila jsem,“ dodala.

„To vím, protože jsi přiběhla asi tak minutu za ostatními.“ Společně znovu vykročili k východu. „Ale zajímalo by mě, proč jsme oba měli takovou zlou předtuchu ohledně toho druhého. Chci říct – klidně jsem mohl mít rakovinu. Kdyby se v některé mojí buňce přehodil přepínač do špatné polohy, nahoru místo dolů, mohl jsem mít po celém těle rozeseté nádory.“

„Panna nebo orel,“ zahučela Rachel.

Vigor se na ni usmál. „O životě a smrti až příliš často rozhoduje obyčejná náhoda.“

„To je deprimující.“

„Ne, pokud důvěřuješ tomu, kdo hází mincí.“

Rachel obrátila oči v sloup.

Vigor ale pokračoval: „Do budoucnosti vede tisíc cest a všechny se donekonečna větví. Kdo ví – když se jedna uzavře, v dalším vesmíru se třeba otevře jiná… a tvoje duše i vědomí na ni přeskočí, aby pokračovaly stále vpřed.“

Rachel si vzpomněla na příležitosti, které nevyužila, i na možnosti, které se jí jednou provždy uzavřely, a pocítila bodnutí smutku, jako kdyby ztratila drahé přátele.

„Podstatné je,“ dodal Vigor, „že vždycky existuje cesta kupředu.“

„Kam?“ zeptala se Rachel.

Vigor otevřel dveře do oslnivého světla nového dne. „Kamkoliv.“

AUTOROVA POZNÁMKA PRO ČTENÁŘE:
PRAVDA NEBO FIKCE?

Nastal čas oddělit zrna od plev. Stejně jako v minulých románech se pokusím rozdělit knihu na černé a bílé oblasti. Abych ale byl upřímný, v téhle knize se tolik věcí pohybuje v šedé zóně někde mezi fakty a fikcí či mezi skutečností a spekulací, že můžete klidně snášet argumenty pro i proti. Pojďme se tedy podívat na jednotlivá témata případ od případu.

Tak především, dějiny jsou už tak děravou tapisérií pravd, ale co víme s relativní jistotou?

Hunský náčelník Attila. V roce 452 se Attila chystal vyplenit Řím, ale naproti mu vyjel papež Lev Veliký s malým doprovodem, setkal se s Attilou a nějak ho přesvědčil, aby na Řím neútočil. Jak? Podle jedné teorie Attilovy jednotky trápily nemoce a hrozby na jiných frontách, a proto dal Attila přednost důstojnému ústupu. Podle jiné papež využil Attilovy pověrčivosti a prohloubil jeho obavy z Alarikovy kletby, jak ji popisuji v textu. A další lidé věří, že papež skutečně věnoval Attilovi dostatek zlata a pokladů, aby ho uplatil.

Ať k tomu měl Attila jakýkoliv důvod, každopádně odvolal útok na Řím a zemřel o rok později, když se znovu chystal na vojenskou výpravu do Itálie. Příčinou smrti bylo krvácení z nosu, k němuž došlo během svatební noci po sňatku s mladou princeznou jménem Ildiko. Podle některých teorií Ildiko novomanžela otrávila, jiní tvrdí, že Attila jednoduše podlehl chronickému alkoholismu a vyčerpání po bujaré svatební noci. Nikdo neví, co se stalo s Ildiko, když ji objevili u lůžka mrtvého manžela.

Pokud jde o jeho ztracený hrob, říká se, že Attila byl pohřben v trojité rakvi ze železa, stříbra a zlata spolu s většinou svého pohádkového pokladu. Služebníci, kteří ho pohřbívali, byli zabiti. Většina historiků se domnívá, že odklonili tok řeky (patrně Tisy v dnešním Maďarsku), vykopali hrobku v bahně a po pohřbu navedli řeku do původního koryta. Což nás přivádí k dalšímu bodu, který se taky točí kolem Tisy.

Čarodějnické procesy v Uhrách. Příběh Boszorkányszigetu, Ostrova čarodějnic, je pravdivý. Ostrov se nachází nedaleko města Szeged, kde bylo v červenci 1728 upáleno dvanáct čarodějnic (mužů i žen). V období vrcholící hysterie tímto způsobem přišlo o život na čtyři sta lidí. Za hlavního viníka paniky se považuje sucho, které vedlo k hladomoru a epidemiím, ačkoliv, jak popisuji v knize, některá z těchto úmrtí byla motivována osobní záští nebo politicky. Neexistuje lepší způsob, jak se zbavit nepohodlného protivníka, než při četných procesech s domnělými čarodějnicemi.

Čingischán. Většina podrobností o tomto mongolském panovníkovi předkládaných v knize je pravdivá. Narodil se jako Temüdžin a jeho oficiální klanový titul skutečně zněl Bordžigin, Mistr Modrých vlků. Nyní se jedná o jedno z nejběžnějších jmen v Mongolsku.

Pokud jde o genetiku, kupodivu je rovněž pravda, že každý dvoustý muž na světě je geneticky příbuzný s Čingisem (a toto číslo mezi Mongolci narůstá na jednoho z deseti) – odhaluje je dvacet pět jedinečných sekvencí vytvářejících takzvanou haploskupinu C-M217. Mnohoženství a dobývání cizích zemí tedy opravdu zanechává ve světě stopu – přinejmenším genetickou.

K Čingisovým potomkům: Ve vatikánských archivech se skutečně nachází dopis Čingischánova vnuka (velkochána Güjüka) papeži Inocentu IV. z roku 1246, ve kterém Čingischánův vnuk papeže varuje, že pokud papež nenavštíví hlavní město jeho říše, bude to mít strašlivé následky.

Z hlediska pokroku Mongolská říše předběhla dobu odporem proti mučení, prosazováním papírových peněz, rozvojem poštovní soustavy a zavedením bezprecedentní náboženské tolerance. V hlavním městě doopravdy stál kostel nestoriánů a tito raní křesťané údajně měli na Čingischána významný vliv.

Pokud jde o jeho hrobku, ta zůstává jednou z největších světových záhad. Většina znalců se shoduje na tom, že se patrně nachází někde v pohoří Chan Chentij, kde platí přísná pravidla na ochranu životního prostředí a kulturních hodnot. Existují však další možná místa, například ostrov Olchon. Čingisova hrobka je navíc pravděpodobně součástí nekropole, která neobsahuje jen jeho poklady, ale taky poklady jeho následníků včetně nejslavnějšího vnuka Kublajchána. Nevím, jak vy, ale já jsem připravený popadnout lopatu a jít kopat.

Svatý Tomáš a Čína. Odedávna se má za to, že apoštol známý podle přídomku „nevěřící“ cestoval na východ, přinejmenším do Indie, kde dosud působí Křesťané svatého Tomáše (Nasrani). Také se uvádí, že se v Indii stal mučedníkem, údajně v blízkosti starověkého města Mylapore, kde na místě jeho úmrtí stojí bazilika. Historie Tomášových relikvií je ještě spekulativnější.

Několik historiků zastává názor, že se svatý Tomáš na cestách dostal až do Číny nebo dokonce do Japonska. Některé nové archeologické objevy naznačují, že křesťanství proniklo na Dálný východ mnohem dřív než v osmém století, jak tvrdí současná věda.

Pokud jde o čínské znaky svědčící o tom, že jejich autoři znali Starý zákon, příklady uváděné v knize jsou pravdivé a na internetu jich lze nalézt podstatně víc – nechávám na čtenářích, aby se rozhodli, jde-li o pouhé spekulace, nebo o poodhalení ztracených dějin.

Židovské zaklínací lebky… a další strašidelné podivnosti. Archeologové objevili více než dva tisíce židovských zaklínacích misek, většinou z třetího až sedmého století. Taky ale našli několik lebek sloužících ke stejnému účelu: jako ochrana proti démonům nebo jako pomůcka pro zaklínání. Dvě jsou ke zhlédnutí v Berlínském muzeu. A ano, antropodermická bibliopegie, tedy vázání knih do lidské kůže, není výmysl. Na několika svazcích byly dokonce objeveny bradavky nebo lidské obličeje. Témata knih sahají od astronomických pojednání po anatomické texty a dokonce existuje i několik takto vázaných modlitebních knížek. To ale ještě není to nejzvláštnější. Francouzští vězni v době napoleonských válek stavěli lodě z lidských kostí a prodávali je Britům. Každý asi potřebuje mít nějakého koníčka.

Jednou z výhod psaní těchto knih je skutečnost, že se dostanu na mnohá pozoruhodná místa. Co z mých popisů různých oblastí světa je reálné? Odpověď zní: téměř vše. Ale proberme si to postupně.

Macao/Hongkong. Jestli vás lákají hazardní hry, určitě navštivte Macao, kde se mísí portugalský kolonialismus s čínskou kulturou a lasvegaským pozlátkem. V mnoha ohledech jde o město jako z období zlaté horečky, kde korupce a obchody kráčejí ruku v ruce a kde čínské triády válčí s politiky a developery. Popis VIP místností v této knize je reálný od společností, které je pronajímají, po praní peněz. A ano, v podzemním nákupním středisku pod kasinem Lisboa skutečně existuje „Šlapkoďák“.

I Hongkong zde popisuji věrně. Při popisu ústředí triády Tuan-č’ jsem se inspiroval současnými činžovními domy Chungking.

Aralské jezero. Jedná se o oběť patrně té nejhorší ekologické katastrofy způsobené člověkem. Odklonění dvou řek Sověty na počátku šedesátých let vysušilo kdysi vzkvétající jezero a proměnilo ho ve smrtící solné pláně Aralkumské pouště, kde opravdu vanou černé blizardy a průměrná délka života poklesla z pětašedesáti na jednapadesát let. A ano, po celé oblasti najdete vraky lodí, které se ocitly na suchu.

Severní Korea. Všechny popisy v této knize jsou bohužel reálné. V zemi, jíž vládne rod despotů, kteří sami sebe považují za polobohy, se běžně kombinují dekadentní výstřelky s extrémní chudobou – například stavba mauzolea za miliardu dolarů v časech těžkého hladomoru. Severokorejský vězeňský systém je stále považován za nejkrutější na světě – vězni spolu bojují o právo pohřbívat mrtvé výměnou za jídlo navíc, mučení je na každodenním pořádku a průměrný vězeň nežije déle než pět let. Ve městech jako Pchjongjang je situace jen o málo lepší. Obyvatelé žijí v neustálém strachu, že řeknou nebo udělají něco špatného, a musejí vystačit s přísně omezenými příděly elektřiny a potravin.

Mongolsko. Ulánbátar je považován za nejstudenější metropoli světa. V podzemí opravdu probíhají tunely s parovody, do kterých se stahuje stále vyšší počet bezdomovců, mnohdy dětí – jde o oběti ekonomické situace, alkoholismu nebo prostého zanedbání. Ulánbátar je však také městem se zářnou budoucností a jedním z nejrychleji rostoucích hospodářství na světě. Mongolsko je zemí rozsáhlých přírodních zdrojů a nedotčené krásy. A je pravda, že značná část Mongolů považuje Čingischána za poloboha. V důsledku toho v hlavním městě najdeme jeho obrovské sochy včetně 250 tun vážící ocelové postavy Čingise na koni. Pokud ale uvážíme, že každý desátý muž je jeho potomek, asi se tomu nelze divit.

Bajkal. Zaprvé – ano, něrpa je jediný sladkovodní tuleň na světě a opravdu žije v Bajkalu, ale jde jen o jednu z mnoha jedinečností nejstaršího a nejhlubšího jezera na světě. Vědci dokonce používají termín bajkalologie, kterým popisují studium nezvyklé jezerní biosféry. Pokud jde o některé konkrétní údaje, jezero vskutku zamrzá a jedním z mnoha způsobů, jimiž se lze v zimě dostat na ostrov Olchon, je jízda autobusem po ledu. Na samotném ostrově reálně existuje mys Burchan, který je považován za jedno z nejposvátnějších míst v Asii. Ostrov se taky může pochlubit mnoha spojitostmi s Čingischánem včetně toho, že se zde narodila Čingisova matka, a mnozí věří, že právě zde je Čingis pohřben.

Vědecká tvrzení v této knize jsou rovněž z větší části založená na prokázaných faktech nebo všeobecně přijímaných teoriích, doplněných o nějaké ty spekulace a extrapolace (ale ne tolik, jak si možná představujete). Vítejte v podivném světě temné energie, kvantové fyziky a dalších strašidelných věcí.

Komety. Kometu IKON jsem vymyslel podle skutečného ledového tělesa, které mělo proletět kolem Země v listopadu 2013 (pojmenovaného kometa ISON).

Pokud jde o studium komet, projekt IoG je inspirován satelitem ICE, který NASA v roce 1986 navedla do ohonu Halleyovy komety. A ke kometám coby zdrojům potíží: v roce 1994 skutečně jedna kometa zasáhla Jupiter a další by měla v roce 2014 narazit do Marsu.

V lidských dějinách často plnily komety roli poslů špatných zpráv a údajně předznamenaly dýmějový mor v Evropě, bitvu u Hastingsu a dokonce i smrt Marka Twaina. A má se za to, že návrat Halleyovy komety v roce 1222 představoval hlavní popud k Čingischánovu rozhodnutí vyrazit na západ a podmanit si podstatnou část známého světa.

Asteroidy. Explozi Čeljabinského meteoru nad Ruskem v únoru 2013 lze zhlédnout na mnoha zpravodajských serverech. Jde o názornou ukázku nevyzpytatelnosti objektů pohybujících se v blízkosti Země. NASA jich v současnosti eviduje více než deset tisíc, ale jde jen o malý zlomek jejich skutečného počtu. Čeljabinský meteor měl kinetickou energii zhruba třiceti atomových bomb, ale vzhledem k tomu, že vybuchl v horních vrstvách atmosféry, většinu této energie ztratil ještě před tím, než jeho kusy dopadly na zem. I tak šoková vlna exploze rozbíjela okna a zranila přes patnáct set lidí.

Asteroid Apophis (s číslem 99942) zmíněný v románu je skutečný a představuje pro nás nezanedbatelné riziko, ale nejdříve v roce 2029. I tak, jak jsme nedávno viděli v Rusku, ve vesmíru číhá mnoho jiných, dosud nezaznamenaných hrozeb.

Boží oko. Je skutečné. Nebo spíše jsou skutečná. Vědci vytvořili čtyři dokonalé křemenné koule, jejichž nepravidelnosti nepřesahují čtyřicet atomů. Jde o gyroskopy satelitu Gravity Probe B vypuštěného NASA, aby měřil zakřivení časoprostoru kolem Země. A doufejme, že nebudou zkoumat kometu ISON, protože jak všichni víme, nebyl by to dobrý nápad.

Temná energie. O spekulacích kolem energie, jež tvoří 70 % vesmíru, a přitom nikdo pořádně neví, co to je, bych mohl popsat celé stránky. O tomto tématu je tedy těžké říct cokoliv, co by se dalo považovat za jasný fakt. Jeden z nejlepších popisů, které jsem četl, jsem zařadil do své knihy jako teorii doktorky Shawové: Temná energie je výsledkem anihilace virtuálních částic v kvantové pěně. Ale existuje i mnoho jiných pojetí.

Při přípravě této knihy jsem mohl navštívit Fermiho národní laboratoř (Fermilab) u Chicaga, kde jsem měl to štěstí, že jsem viděl práci vědců na Detektoru temné energie, souboru čidel s celkovým rozlišením 570 megapixelů instalovaných na horském teleskopu v Chile. Doktorka Shawová v této knize využila ke svému výzkumu data shromážděná právě tímto zařízením. Detektor je tak výkonný, že dohlédne do tří čtvrtin cesty zpátky k velkému třesku. Doufám, že ho zařadí do výbavy další generace iPhonů.

Kvantové propojení. Jde o reálný jev, při němž se interagující částice rozletí ve stejném kvantovém stavu do různých směrů – a změna u jedné z nich vyústí v okamžitou změnu u druhé. Původně se mělo za to, že je tento jev omezen na subatomární částice, ale nyní je prokázáno, že k němu dochází i u větších objektů včetně dvojice diamantů viditelných pouhým okem, které vytvořili vědci v roce 2011.

Hologramy a mnohovesmír. S laskavou pomocí Fermilabu jsem se dozvěděl, že celý vesmír je možná hologram, trojrozměrný výtvor založený na rovnicích zapsaných v jeho vnitřní struktuře. Výzkumníci ve Fermilabu v současnosti pracují na holometru, nejcitlivějším interferometru na světě, který by měl zjistit, zda je tato teorie pravdivá. Připadá mi to velice znepokojivé (nebo přinejmenším je znepokojena rovnice, která popisuje můj hologram).

I teorií o mnoha vesmírech je celá řada – liší se názory na to, jak ostatní vesmíry fungují, interagují a souvisejí jeden s druhým. Teoretičtí fyzikové se nicméně většinou shodují na jedné věci: tyto vesmíry opravdu existují.

A pokud jde o jednu maličkost…

Magnetické konečky prstů. Zaprvé, chci je… A zadruhé, jsou reálné a právě tak zvláštní, jak je popisuji. Ve světě biohackování se pohybují tisíce lidí s magnety ze vzácných kovů implantovanými v blízkosti nervových zakončení v konečcích prstů. Magnety jim umožňují vnímat elektrická pole. Ti, s nimiž jsem hovořil, popisují, že pole mají svoji texturu, tvar, rytmy a dokonce i barvy. Takto se jim otvírá úplně nový způsob prožívání světa, a jakmile si na něj jednou zvyknou, je podle všeho těžké nechat si ho vzít. Mnozí uvádějí, že si bez magnetů připadají slepí. Rozhodně jde o úplně nový svět.

A nakonec se musím zmínit o vlastní teorii, kterou jsem v knize rozvinul. Pokud je lidské vědomí skutečně kvantovým jevem a je propojeno napříč četnými vesmíry, kdo může vyloučit, že po naší smrti (když nás dejme tomu srazí autobus) vědomí nějak přežije a přesune se do časové linie nebo vesmíru, ve kterém jsme se rozhlédli na obě strany a nenechali se přejet? V životě plném náhod, v němž tak často o našem osudu rozhoduje hod mincí, nás může povzbudit pomyšlení, že jsou před námi otevřené další možnosti.

Prozatím si tedy užívejte svoji cestu, ať už se vydáte kamkoliv.