Reinkarnovaný

M. J. Rose

(2010)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Smrt, která přišla před šestnácti stoletími, si vybírá svou daň ještě dnes… Dramatický detektivní příběh. Fotograf Josh Ryder zažívá děsivé vize, ve kterých je pohanským knězem Juliem žijícím před šestnácti stoletími v Římě. Shodou okolností se pak ocitne na místě, kde archelogové objevili hrobku vestálky, kněžky, kterou za nedovolený milostný vztah potrestali pohřbením zaživa. Mrtvá svírá v ruce kazetu s drahokamy a zdá se, že by mohlo jít o legendami opředené “kameny návratů”, schopné dokázat realitu minulých životů. Ty však někdo vzápětí uloupí a vedoucího archeologa zavraždí. A dávní aktéři se navracejí, aby buď zopakovali, nebo napravili svá tehdejší selhání a naplnili tak neúprosný osud...

REINKARNOVANÝ

KAMENY MINULÝCH ŽIVOTŮ

M. J. Roseová

Přeložila Blanka Petáková

Tato kniha je fikce. Veškeré postavy, místa a události vylíčené v tomto románu jsou dílem autorovy fantazie, nezakládají se na skutečnosti a veškerá podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, organizacemi a společnostmi je čisté náhodná.

Copyright © 2007 by Melisse Shapiro

Translation © Blanka Petáková, 2009

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-228-8

Tuto knihu věnuji své znamenité redaktorce

Margaret 0’Neillové Marburyové,

která mé přesvědčila, že ji dokážu napsat.

&

Lise Tuckerové a Douglasu Cleggovi,

skvělým spisovatelům a přátelům,

kteří jsou mi oporou v každém okamžiku života.

„Věřím, že určitá část lidského já nebo lidské duše není podřízena zákonům prostoru ani času.“

Carl Jung

Kapitola 1

Sem, v tuto zem se navrátí jak tažní ptáci zpět,

dokud rudý svět se nepřestane otáčet.

Vždyť každý ví, že strom ni list On nepromarnil jediný.

Proč by tedy plýtval lidskou duší, s vinou anebo bez viny?

Rudyard Kipling

Řím – současnost a minulost

Josh Ryder sledoval hledáčkem fotoaparátu scénu, která se odehrávala mezi členem ochranky a mladou maminkou, jejíž obarvené vlasy vzbuzovaly dojem, že má hlavu v jednom plameni. Z prohlídky kočárku se během okamžiku vyvinulo něco, co mělo k běžné rutině daleko. Josh se přesunul blíž, aby ulovil další snímek.

Snažil se nějak zabavit. Spolu s davem okolostojících čekal na příjezd delegace mírotvorců z několika světových velmocí, kteří se měli toho rána setkat s papežem. Většina přihlížejících si hádky nevšímala, ale jeho začínala zajímat stejně jako několik dalších lidí od novin a turistů. Přestože se bezpečnostní prohlídky staly na celém světě běžnou součástí každodenní existence, uvědomoval si, že se nad životy všech neustále vznáší potenciální hrozba a ulpívá ve vzduchu jako pach ohně.

Z dálky sem doléhal jasný hlas zvonu, který svolával věřící k modlitbě, a jeho zvuk se mísil s vysokými, ostrými tóny protestů. Žena se nakonec kočárkem prudce rozjela proti nohám muže z ostrahy. Josh uslyšel výbuch přesně ve chvíli, kdy našel dokonalý záběr a měl před objektivem scénu, která by se skvěle hodila pro noviny; přesně ten typ konfliktu, jaký média tolik milují.

Pak záblesk namodrale bílého světla.

A v dalším okamžiku vybuchl svět.

Pod ochranou stínů, které vrhal oltář do prostoru, probíral Julius šeptem se svým bratrem poslední část plánů na záchranu lidí i pokladů. Ruce měli na jílcích dýk pro případ, že by se z temnoty nečekaně vynořili císařovi vojáci. Psal se rok 391 po Kristu a římské chrámy dávno přestaly sloužit jako svatyně pohanských kněží. Přijetí křesťanské víry už nebylo svobodnou volbou, nýbrž diktátem císařské moci. Vzepřít se znamenalo spáchat zločin, který se často trestal i smrtí. Krev prolitá ve jménu církve se nepovažovala za hřích, stala se korunou vítězství.

Bratři si rozdělili úlohy: Drago zůstane v chrámu ještě hodinu a pak se setká s Juliem v hrobce u městské brány. Okázalý pohřeb, který se konal během dopoledne, sice odvedl žádoucím způsobem pozornost, ale přesto měli jisté obavy. Všechno závisí na tom, jestli proběhne hladce i poslední část plánu.

Julius si přitáhl kápi k hlavě, dotkl se bratrova ramene a popřál mu hodně štěstí. Pak vyklouzl ven z baziliky. Držel se u zdi, aby unikl pozornosti nepřátelských očí, kdyby tu snad nějaké číhaly. Nedaleko se ozvalo rachocení kol a klapot kopyt. Přitiskl se ke kamenné zdi, zadržel dech a znehybněl. Vůz ho minul bez povšimnutí.

Když se dostal ke vstupní bráně, ozval se za ním vzteklý křik připomínající lavinu padajícího kamení: „Však ty mi řekneš, kde je pokladnice!“

Došlo na nejhorší možnost, které se Julius s bratrem obávali. Drago na ni měl jednoznačný názor: I kdyby nepřítel na chrám zaútočil, musí Julius pokračovat v cestě. Nesmí se vrátit a snažit se mu pomáhat. Poklad, který má zachránit, je daleko důležitější než jakýkoli lidský život. Nevyvážilo by ho ani pět životů, ba ani padesát.

Výkřik plný bolesti rozřízl ticho jako břitva. Julius zapomněl na všechny plány a rozběhl se zpátky mezi stíny chrámu, nahoru k oltáři.

Na místě, kde se spolu loučili, Draga nespatřil.

„Drago?“

Žádná odpověď.

„Drago!?“

Kde jenom může být?

Julius se vydal jednou z temných postranních uliček směrem k východu, prošel jí a jinou uličkou se vracel zpět k oltáři. Nakonec bratra našel. Ne proto, že by ho uviděl, nebo že by na sebe Drago upozornil nějakým zvukem, ale prostě proto, že zakopl o jeho ležící tělo.

Přitáhl ho blíž k blikající pochodni. Dragova tvář byla smrtelně bledá a pod rozervanými šaty se táhla rána, která mu přetínala břicho v oblasti žaludku. Jako rameno kříže se na ni napojovala další, svislá, která roztínala tělo až ke slabinám.

Julius si zacpal ústa, aby nezačal zvracet. Ovšemže už viděl řadu zohavených lidí i zvířat. Většinou mu sotva stáli za pohled. Jenomže oběti bohům, mrtví vojáci, krutě potrestaní zločinci byli jedna věc, ale tohle je Drago, jeho bratr, jeho krev.

„Přece ses… neměl… vracet…“ Drago ze sebe ztěžka vyrážel jednu slabiku za druhou, jako kdyby mu slova vázla v hrdle. „Poslal jsem ho… hledat poklad… do kolumbária. Říkal jsem si, že mě… tak jako tak rozpáře. Ale teď… teď můžeme… utéct! Teď… teď!“ Pokusil se vztyčit do sedu. V tu chvíli se mu z břicha vyvalily vnitřnosti.

Julius ho přitlačil k zemi.

„Teď… Musíme jít hned…“ Dragův hlas slábl.

Julius zatlačil na ránu v marné snaze zastavit proud krve, vrátit zpátky vyhřezlé orgány a donutit nervy, žíly a kůži, aby se znovu spojily. Ale místo toho se mu ruce zabořily do horké lepkavé hmoty.

„Kde jsou panny?“ Hlas vybuchl bez varování ve vnitřní lodi chrámu s prudkostí soptícího Vesuvu a odrážel se ozvěnou od stěn. Následoval chraplavý řehot.

Kolik vojáků tady vlastně je?

„Napřed poklady. Kvůli těm jsme přece přišli,“ odporoval jiný hlas.

„Ne. Nejdřív chci nějakou pannu. Kdepak jsou ty panenský děvky?“

„Už jsem řekl – napřed klenoty, ty chlípný hovado.“

Další mnohohlasý chechot.

Do chrámu tedy vnikla celá tlupa vojáků. Ozývalo se hrubé, žádostivé pokřikování. Jen ať si drancují, ať tady plýtvají silami. Přišli pozdě. Tady nenajdou žádné pohany, které by mohli násilím obrátit na křesťanství, žádné cennosti, žádné ženy, které by mohli znásilnit. Všichni už byli zabiti nebo posláni do bezpečí.

„Musíme jít…“ zašeptal Drago a znovu se pokusil vstát. V chrámu zůstal jako poslední, aby se ujistil, že všichni ostatní už odešli. Proč zrovna on? Proč Drago?

„Nesmíš se hýbat, jsi zraněný…“ Julius se odmlčel. Nevěděl, jak bratrovi říct, že má polovinu vnitřností venku.

„Tak mě tady nech. Musíš se dostat… k ní. Zachraň ji a poklad… Nikdo jiný… nikdo jiný… jenom ty…“

Julius si uvědomoval, že v tuto chvíli už dávno nejde o poklad a posvátné předměty, ale o dva lidi, kteří ho zoufale potřebují – o ženu, kterou miluje, a o bratra, který umírá. Je na něm, aby se rozhodl, čí osud obětuje –

Ji nemohu nechat zahynout, a tebe tady nemohu nechat umřít samotného.

Ať se rozhodne jakkoli, bude to špatně. Jak s tím bude dál žít?

„Koukněte, co jsem našel!“ ozval se vítězoslavný křik jednoho z vojáků.

Majestátní halou se rozlehl pomstychtivý jekot a shora se rozezněl vysoký výkřik. Ženský křik.

Julius se opatrně připlížil za sloup a nahlédl do prostoru hlavní lodi. Spatřil horní část ženského trupu. Bílé nohy se zmítaly, divoce kopaly pod mužským tělem, které na ně naráželo tak brutálně, že se pod ní rozlévala kaluž krve. Kdo je ta žena? Zabloudila sem náhodou? Doufala, že ve starém chrámě najde bezpečí? Místo toho ji čeká jenom cesta do pekel. Může jí nějak pomoci? Vrhnout se mezi vojáky a využít okamžiku překvapení? Ne, na to je jich příliš mnoho, nejméně osm.

Všichni teď stáli v kroužku kolem svého kumpána, zaujatě sledovali násilnou scénou a povzbuzovali ho chlípnými poznámkami.

Co bude s Dragem, když ho teď opustí?

Vzápětí zjistil, že tenhle problém už nemusí řešit. Dragovo srdce již dotlouklo.

Julius cítil, jak se zastavilo.

Několikrát udeřil Draga do hrudníku a rukou stlačoval prsní kost, aby se srdce znovu rozběhlo. Pak se sklonil k bratrovým rtům, přitáhl si rukou jeho hlavu, dýchal mu do úst a čekal, jestli se objeví alespoň nepatrná známka života.

Nakonec zůstal sedět s rukou ovinutou kolem Dragova krku. Plakal. Věděl, že ztrácí drahocenný čas, ale nedokázal se odpoutat. Už se nemusí rozhodovat, už se může vydat za ženou, která na něj čeká u městské brány.

Musí jít za ní.

Potichu, aby nevzbudil pozornost vojáků, se odplížil od Dragova těla, a kradl se podél zdi. Mezi sloupy se před ním otevírala mezera. Když se k ní dostane bez povšimnutí, snad se mu podaří vyklouznout ven.

Vtom uslyšel hlas jednoho z vojáků. Řval na něj, aby zůstal stát.

I kdyby ji nakonec zachránit nedokázal, musí se o to aspoň pokusit. Nevšímal si tedy rozkazovačného hulákání a pokračoval dál, ven z chrámového komplexu.

Vzduch byl ztěžklý černým kouřem. Pálil ho v plicích a bodal do očí. Co zapálili tentokrát? Neměl čas to zjišťovat. Běžel přízračně tichou ulicí. Viděl sotva na pár kroků před sebe. Po hlasité zmatené kakofonii, která ho ještě před chvílí obklopovala a narážela mu do uší, bylo děsivé slyšet jenom zvuk vlastních kroků. Jestli nechali před chrámem hlídku, nemůže ujít její pozornosti. Ale nezbývá než se pokusit o útěk.

Představoval si ji, jak sedí schoulená v mdlém světle krypty a každá chvíle je jí věčností. Určitě si dělá starosti, proč se opozdil, mučí se strachem, že se stalo něco hrozného. Vždycky překypovala neochvějnou odvahou, a ani teď si nedovedl představit, že by se bála. Jenže tahle situace se nepodobá ničemu, co kdy zažila. Všechno to byla jeho chyba, jeho vina. Riskovali jeden pro druhého příliš. Měl být silnější. Měl odolat.

Teď je kvůli němu v sázce všechno, čeho si kdy cenili, především jejich vlastní životy.

Zakopl na nerovné cestě a zapotácel se. Svaly na stehnech a lýtkách bolely k prasknutí. Každý nádech dráždil plíce tak, že se mu chtělo křičet. Do úst mu stékal slaný pot promísený s prachem a jemným pískem. Dal by cokoli, kdyby si mohl loknout studené vody z čistého pramene. Do nohou mu vystřelovala čím dál větší bolest, ale běžel dál.

Za ním se ozvalo chraplavé pokřikování a dusot běžících nohou. Země se chvěla. Přibližovali se. Střelil pohledem doprava, pak doleva. Kdyby byl v dohledu nějaký výklenek, mohl by se přitisknout těsně ke zdi. Snad by proběhli kolem a nepovšimli si ho. Měl by se za svou záchranu pomodlit. Pomodlit? Jako kdyby to mohlo pomoct! O modlení věděl svoje. Dřív na ně spoléhal a věřil v jeho moc. Ale kdyby teď místo modlitby plivl do kanálu, vyšlo by to nastejno.

„Sodomita utíká!“

„Zastav se, ty parchante!“

„Stůj, ty pohanský prase!“

„Už ses podělal strachy?“

Smáli se a snažili se překonat jeden druhého ve sprostotách a urážkách. Jejich řehot se nesl pustou nocí a chvílemi se mísil s poryvy horkého větru. Potom křik přehlušil nový hlas.

„Joshi?“

Ne, neposlouchej, běž dál. Všechno závisí na tom, jestli se k ní dostaneš včas.

Valila se na něho těžká mlha. Zakopl a hned zase vyskočil na nohy. Zabočil za roh.

Po obou stranách se táhlo sloupořadí s desítkami dveří a klenutých průchodů. Tady to znal. Mohl by se tu schovat. Proběhli by kolem něj a…

„Joshi?!“

Hlas k němu přicházel z velké modrozelené dálky. Nezastaví se kvůli němu! Ne!

Ona čeká… na něho… Musí ji zachránit… Zachránit jejich tajemství… a poklad…

„Joshi!“

Hlas ho táhl nahoru kalnou slanou tíhou.

„Joshi?“

Neochotně otevřel oči a rozhlédl se po místnosti a po nábytku. Uvědomil si vlastní potlučené tělo. Monitor s blikajícími světýlky snímal jeho tep, krevní tlak a parciální tlak kyslíku. Vedle stál přístroj na měření EKG a za ním ho ustaraně pozoroval ženský obličej. Nesprávný obličej.

Tohle není ta, kterou má zachránit.

„Joshi? Díky Bohu, už jsme se o vás báli…“

Jenže on tady teď nemůže zůstat. Musí se vrátit.

Na rtech cítí pot a plíce mu hoří. Za monotónním šumem přístrojů je stále slyší v patách. Jdou si pro něho. Myslí na jediné – na to, že ona je někde úplně sama v husté tmě se svým strachem. Že pokud se k ní nedostane včas, udusí se. Pod náporem úzkostí zavírá oči. Nepřijde-li, bude to znamenat, že ji zklamal a opustil. A ještě něco dalšího. Ale co? Že nezachránil poklad? Ne, ne. Něco důležitějšího, něco, co momentálně nedokáže pojmenovat, ale co existuje těsně vedle jeho vědomí. Co to jen může být…?

„Joshi!“

Zármutek jím projel jako nůž, rozťal mu hruď a postavil ho před nepříjemnou skutečnost: Ztratil ji. Bylo to neskutečné. Jasně si vybavoval pronásledování a únik, jako kdyby se to všechno stalo doopravdy. Jenže ne jemu. Samozřejmě že ne, protože on není Julius.

Je Josh Ryder a žije v jedenadvacátém století.

Scény z jeho snu patří do doby před šestnácti sty lety.

Proč má tedy pocit, že ztratil všechno, co pro něj kdy mělo nějakou cenu?

Kapitola 2

Řím – současnost, o šestnáct měsíců později

Úterý 6.45

Elektrická lampa blikavě osvětluje jižní stěnu starověké hrobky. Josh Ryder stojí v hloubce téměř pěti metrů pod zemí a ohromeně zírá. Květiny na fresce jsou tak svěží, jako by je starověký umělec namaloval před pár dny. Zlatavé, karmínové, rumělkové, oranžové, indigové a fialové květy svázané do kytice se odrážejí od červeného pozadí. Podlaha pod jeho nohama se mihotavě třpytí složitým mozaikovým vzorem provedeným ve stříbrné, blankytně modré, zelené, tyrkysové a kobaltově černé. Profesor Rudolfo mluví angličtinou se silným italským přízvukem a pokračuje v přednášce o důležitosti objevu této hrobky z konce čtvrtého století našeho letopočtu. Rudolfovi je nejméně pětasedmdesát, ale je pořád čilý a energický, a když se rozhovoří o vykopávkách, uhlově černé oči mu svítí vzrušením.

Profesora trochu překvapilo, že za ním Josh přišel v tak časnou hodinu, když ale uslyšel jeho jméno, povolil ostraze, aby ho vpustila dovnitř, a jenom podotkl, že pana Rydera čekal později a v doprovodu dalšího člověka z nadace Fénix.

Josh se vzbudil před svítáním. Potíže se spaním ho trápily od loňského úrazu, ale dnešní noční můru přičítal především časovému posunu (včera přiletěl do Říma z New Yorku) a vzrušení z toho, že se znovu ocitl ve městě, kam ho zavádějí podivné vzpomínky. Neklid mu nedovolil zůstat v hotelu, a tak popadl fotoaparát a vyšel ven. Netušil, kam jde, prostě se nechával vést.

Byla ještě tma a ve městě se vůbec nevyznal. Ale přesto se mu zdálo, že jde známou cestou, ačkoli nemá nejmenší tušení, co ho čeká na jejím konci. Opuštěné římské třídy lemované luxusními obchody se postupně měnily v úzké uličky se starými domy a do stínů se vplížil zlověstný nádech. Přesto pokračoval dál.

Připadal si jako v transu, a kdyby někoho potkal, nejspíš by si ho vůbec nevšiml. Zdálo se mu, že je na půlhodinové procházce, ale cesta ve skutečnosti trvala víc než dvě hodiny. Sledoval, jak do noční tmy pronikají odstíny modrošedé a světle šedé a jak se světlo, když vyšlo slunce, nakonec mění v zlatorůžové. Stejně jako v laboratorní misce s ustalovačem postupně vystupují kontury fotografovaných předmětů, vynořovaly se kolem něj z ničeho, z pouhého stínu a tušení bujné zelené kopce a nabývaly reálných tvarů. Nedokázal by říct, jestli se cestou zastavil, aby udělal pár snímků.

Překvapení, které ho čekalo na konci, bylo poněkud znepokojivé. Zdánlivě náhodou došel na místo, kam jej společně s Malachaiem Samuelsem pozvali, jenomže se tam měl dostavit o pár hodin později.

Zvláštní, zneklidňující náhoda.

Profesora nezajímalo, proč přišel tak brzy, ani jak místo vykopávek našel. Byl přesvědčený, že ho sem v půl sedmé ráno přivedlo čiré nadšení. Uvítal ho se slovy: „Na vašem místě bych také nemohl dospat. Tak jen pojďte dolů, pojďte.“

Josh se zhluboka nadechl a opatrně vkročil na první příčku žebříku. Snažil se potlačit příznaky klaustrofobie, kterou trpěl celý život a která se po té nehodě ještě zhoršila.

Už cestou slyšel, jak se od naleziště line nějaká operní melodie, kterou identifikoval jako árii z Madame Butterfly, a jak stoupal na pahorek, nabývala hudba na intenzitě. Soustředil se tedy na srdceryvnou scénu a sestupoval do tlumeně osvětlené prostory.

Ulehčené vydechl. Prostor byl větší, než čekal. Tady se dokáže pohybovat bez problémů.

Profesor si s ním potřásl rukou a představil se. Pak ztlumil zaprášený plastový CD přehrávač a začal s výkladem.

„Míry budu uvádět ve stopách, aby vám to bylo bližší. Krypta měří na délku osm stop, na šířku sedm. S profesorkou Chaseovou se domníváme, že byla postavena v posledních letech čtvrtého století, ale dokud nebudeme mít k dispozici radiokarbonové datování, nedokážeme to říct přesně. Z některých artefaktů soudíme, že to bylo v roce 391 našeho letopočtu, to znamená ve stejném roce, kdy skončil kult vestálek, panen bohyně Vesty. Malby, které tady vidíte, jsou pro tento typ pohřební komory netypické. Jsme toho názoru, že byla určena pro někoho jiného, ale nakonec ji použili pro vestálku, když se provalilo její provinění.“

Josh zdvihl k očím fotoaparát, ale než stiskl spoušť, požádal profesora o svolení. Před bombovým útokem pracoval pro Associate Press, a když se v té době rozhodl pořídit snímek, nedokázalo ho nic zastavit. V posledních šesti měsících si ale zvykl žádat o povolení. Po úrazu pověsil své povolání na hřebík. Momentálně si užíval relativního volna a pracoval jako fotograf a kameraman u dětí, které přicházely do nadace Fénix a hledaly tam pomoc se vzpomínkami na minulé životy. Na oplátku získal přístup do největší knihovny na světě, která shromažďovala spisy o reinkarnaci, a mohl spolupracovat s vedením nadace.

„Můžete fotografovat,“ kývl Rudolfo, „ale než budete chtít fotografie někomu ukázat, nebo je zveřejnit, měl byste to prodiskutovat se mnou nebo s Gabriellou. Víte, všechno, co tady uvidíte, se zatím snažíme udržet v tajnosti. Dokud nezískáme další informace o tom, co jsme to vlastně objevili, nechceme vzbuzovat zbytečný rozruch. Tak je to správné, ne?“

Josh kývl, zaostřil a stiskl spoušť. „Co jste myslel tím vestálčiným proviněním?“

„Možná jsem zvolil špatný výraz, promiňte. Myslel jsem tím porušení slibů. Tak je to jasnější, že?“

„Jakých slibů? Byly snad vestálky něco jako jeptišky?“

„Ano, byly to pohanské řeholnice. Při přijímání do chrámového společenství skládaly slib cudnosti, a pokud ho porušily, čekalo je pohřbení zaživa.“

Joshe zaplavil tísnivý pocit smutku. Jako ve snu pořizoval další snímky. „Tak krutý trest za to, že se zamilovaly?“ zeptal se.

„Vy jste ale romantik. V Římě se vám určitě bude líbit,“ usmál se profesor a pokračoval: „Ano, za to, že se zamilovaly, nebo za to, že se oddaly chtíči.“

„Ale proč?“

„Náboženství starověkého Říma bylo založeno na přísném morálním kodexu, který kladl důraz na pravdu, čest, osobní zodpovědnost a vyžadoval věrnost a oddanost povinnostem. Starověcí Římané věřili, že každé stvoření má duši. Ale byli i velmi pověrčiví a uctívali bohy a duchy, kteří ovlivňovali každičký aspekt jejich života. Pokud… pokud byly rituály a oběti prováděny řádně, měli být bohové spokojeni a lidem pomáhat. Ale pokud tomu tak nebylo, čekal provinilce boží trest. Obecně vzato bylo starověké náboženství poměrně lidské, i když si veřejnost často myslí něco jiného. Pohanští kněží se mohli ženit a mít děti…“

Josh se snažil soustředit na profesorovu přednášku, ale do mysli se mu vtírala jemná vůně jasmínu a santálového dřeva; obojí obvykle provázelo jeho kusé vzpomínky na minulost. Připadalo mu, že tyhle pomalované stěny a mozaikovou podlahu zná odedávna, jenom na ně nějak zapomněl. Opět zažíval pocity bdělé noční můry, které se od té nehody opakovaly. Pomalý vlnící se proud ho táhl někam dolů. Rukama i nohama mu probíhalo vzrušené chvění a nořil se do světa, kde byl vzduch hustší a těžší.

Běžel v dešti. Šaty nasáklé vodou ho tížily, rozmoklá země klouzala pod nohama. Za sebou slyšel pokřikování. Zakopl a upadl. Snažil se zdvihnout.

Soustřeď se, přikazoval si tou částí mozku, která žila přítomností. Čočkou fotoaparátu sledoval profesora, který dál vykládal a šermoval rukama, aby přidal svým slovům na důrazu. Paprsek baterky divoce křižoval stěny kobky a osvěcoval hned jeden kout, hned zase druhý. Josh sledoval světlo fotoaparátem, cítil, jak se uvolňuje, a než se dokázal zarazit, hlasitě vydechl úlevou.

„Je vám něco?“

Profesorův hlas k němu přicházel jako zpoza skleněných dveří.

Jistěže mu něco je. Není ani trochu v pořádku.

Před šestnácti měsíci přijel sem do Říma pracovně a, jak se ukázalo, ocitl se ve špatnou chvíli na špatném místě. V jednom okamžiku fotografoval hádku mezi ženou s dítětem v kočárku a ochrankou a v dalším vybuchla bomba. Při explozi zahynula atentátnice, dva přihlížející lidé a muž z ochranky jménem Andreas Carlucci. Dalších sedmnáct lidí bylo zraněno. Žádný motiv atentátu se nezjistil a k incidentu se nikdo nepřihlásil.

Později Joshovi lékaři přiznali, že v jeho přežití příliš nevěřili. Když se po osmačtyřiceti hodinách konečně probral z bezvědomí, začaly mu na povrch vědomí vyplouvat nesourodé útržky jakýchsi vzpomínek, v nichž figurovali lidé, se kterými se nikdy nesetkal, místa, na kterých nikdy nebyl, a století, ve kterých nežil.

Lékaři mu nebyli schopni vysvětlit, co se s ním děje. Nedokázali to ani psychiatři, ani psychologové, do jejichž péče se po propuštění z nemocnice uchýlil. Chápal, že prožívá posttraumatickou depresi, což se po téměř smrtelné nehodě dalo čekat. Chápal i to, že součástí posttraumatického syndromu mohou být určité záblesky a vzpomínky na minulost. Ale nedovedl si vysvětlit, proč by to měly být obrazy, které se mu vpalovaly do mozku tak silně, že se jimi musel znovu a znovu zabývat a mučit se nekonečným pátráním po jejich významu a smyslu. Nijak se nepodobaly nočním snům, které časem vyblednou, a člověk na ně nakonec zapomene. Tohle byly donekonečna se opakující neměnné sekvence, které se nijak nevyvíjely a odmítaly odkrýt významy skryté pod hrůzným příkrovem. Přicházely k němu během dne, v době bdělosti jako červenomodré a modročerné přízraky. Zneklidňovaly ho natolik, že se staly poslední příslovečnou kapkou, jíž přetekl pohár dávno nefungujícího manželství, a důvodem, proč se začal stranit spousty bývalých přátel, kteří s ohromením sledovali jeho proměnu. Zajímal se o jediné – jak vysvětlit záchvatovité epizody, které ho po nehodě začaly trápit. Šestkrát prožil naplno rozvinutý záchvat a desítky se mu jich podařilo potlačit v počátku.

Halucinace mu znemožňovaly stát se znovu tím, kým býval, fungovat obvyklým způsobem a uchovat si alespoň zdání normálnosti. Nedokázal zastavit myšlenky, které ho pronásledovaly jako ohromná vzdouvající se vlna. Když se náhodou zahlédl v zrcadle, většinou se lekl. Už se vůbec nedokázal usmívat. Rysy tváře se mu prohloubily a oči hleděly na svět, jako by uvnitř Joshe Rydera přebýval někdo další a čekal, až bude moci ven.

Žil ve strachu před vlastní myslí, která mu předkládala kaleidoskop útržkovitých obrazů mladého ustaraného muže žijícího ve skromné newyorské čtvrti a jiného mladého muže ze starověkého Říma, zapleteného do divokého zápasu o vlastní život a o život ženy, která se pro jejich společnou vášeň vzdala všeho. Její obraz se chvěl v měsíčním světle, zářil duhovými kapkami, volal ho k sobě s otevřenou náručí a nabízel mu útočiště. Na své vidiny reagoval intenzivní touhou, která mu připadala jako krutý žert; spalovala mu tělo bolestnou žádostivostí po její vůni, po doteku její pokožky, očích, které se vpíjejí do jeho. Toužil cítit, jak si ho bere, dívat se na její tvář, zjemnělou a prozářenou čirou rozkoší, a vědět, že i on jí odevzdává svou lásku v celé její hloubce a plnosti. Ve své vášni se nedokázali ovládat – to by bylo nehodné jejich zločinu.

Ne, nešlo o projevy posttraumatického stresu, ani o psychickou poruchu. To, co se s ním dělo, jím otřásalo do hloubi duše a zakusovalo se do jeho současného života. Ty stavy ho mučily, podmaňovaly si ho, znemožňovaly mu vrátit se do světa, který znal před bombovým útokem, před pobytem v nemocnici a předtím, než ho opustila žena.

Jeho terapeutka si myslela, že halucinace by mohly být neurologického původu, a tak se vypravil za špičkovým neurologem v naději (pochybné, jak jen naděje může být), že lékař objeví nějaký problém v mozku, který by jeho bdělé noční můry vysvětlil. Když se ale nic nenašlo, byl zdrcený.

Zbývalo mu jediné – pustit se do prozkoumávání nemožného a iracionálního. Vysilovalo ho to, ale nedokázal se vzdát. Potřeboval pochopit, co se děje, i kdyby to znamenalo, že bude muset přijmout něco, co si nedokáže představit a čemu není schopen porozumět. Buď je šílený, nebo se v něm probudila schopnost znovu prožívat minulé životy. Musel zjistit, jestli je reinkarnace opravdu možná.

Tak se dostal do nadace Fénix, kterou vedla doktorka Beryl Talmageová spolu s Malachaiem Samuelsem. Nadace během posledních dvaceti let zmapovala více než tři tisíce návratů do minulých životů u dětí do dvanácti let.

Josh znovu vyfotografoval jižní roh hrobky. Dotek chladného krytu fotoaparátu ho uklidňoval stejně jako přátelské cvaknutí spouště. V posledním půlroce přestal úplně používat digitální přístroje a vrátil se k otcově staré leice, která pro něj představovala spojení se skutečnými vzpomínkami, s příčetností, reálnem a logikou. Přístroj fungoval jednoduše – světlo namalovalo obraz na emulzi – a také vyvolávání filmu bylo prostá chemická záležitost. Vše bylo naprosto pochopitelné a srozumitelné: sloučeniny známého složení působily na papír ošetřený jinými známými sloučeninami. Snímek skutečného předmětu se stával novým reálným předmětem, fotografií. Pro laika záhada, ale pro toho, kdo se vyzná v základech fotografické chemie, nikoli. K pochopení stačilo pár vědomostí. A právě vědomosti hledal Josh i v souvislosti s oběma muži, jimž se jeho mysl stala v posledních měsících hostitelem a se kterými komunikovala. Bytostně nesnášel pojetí slova „komunikovat“ ve smyslu duchovních učitelů a šamanů hnutí New age. Joshovo černobílé vnímání světa a potřeba zachytit na film realitu epochy odehrávající se ve znamení strachu se na komunikaci s jinými realitami dívalo s pohrdáním a výsměchem.

„Opravdu vám nic není?“ zeptal se profesor znovu. „Vypadáte vyděšeně.“

Josh to věděl. Kdykoli se na sebe podíval do zrcadla, vykoukli na něj duchové, kteří se ukrývali ve stínech jeho tváře.

„Jsem ohromený. To je všechno. Minulost tady máme na dosah ruky. Je to neuvěřitelné.“ Říkalo se mu to snadno, protože to byla pravda, ale mohl by klidně dodat i pár dalších vět o tom, co všechno ho ještě překvapuje a ohromuje. Například že coby Josh Ryder v téhle kryptě nikdy nebyl, ale přesto ví, že za profesorem, v temném koutě, který zatím ještě nevidí, jsou uloženy džbány, lampy a pohřební lůžko vykládané ryzím zlatem.

Zkoušel zaostřit do šera.

„Jste stejný jako všichni Američané,“ usmál se profesor.

„Jak to myslíte?“

„Neomalený. Ne… Spíš nedočkavý.“ Profesor se znovu usmál. „Co to vlastně hledáte?“

„Je tady ještě něco, že?“

„Ano.“

„Pohřební lůžko?“ nadhodil Josh ve snaze vyzkoušet svoji paměť. Otázka nezněla nijak nemístně – stojí přece v hrobce.

Rudolfo namířil světelný kužel do nejvzdálenějšího kouta a Josh uviděl dřevěnou pohovku zdobenou pozlacenými listy a vyřezávanými pávy s těly posázenými malachitem a lapisem lazuli.

Něco bylo špatně. Čekal, že na lůžku uvidí ženské tělo oblečené do bílých šatů. Horečně si to přál, ale zároveň se toho okamžiku děsil.

„Kde je?“ vyhrkl. Okamžitě se zastyděl za zoufalství a smutek, které mu zněly v hlase, ale uklidnilo ho, že profesor jeho otázku čekal.

„Tamhle, kousek dál. Z tohohle úhlu není skoro vidět.“ Pomalým, táhlým pohybem přejel baterkou prostorem a zastavil se u malého výklenku u západní stěny.

Ležela skrčená na zemi.

Pomalu, jako kdyby kráčel s pohřebním procesím, k ní Josh došel uličkou, která měřila asi třicet metrů na délku a sotva dva metry na šířku, klekl si vedle ní a díval se na to, co z ní zbylo. Smutek ho svíral tak, že se stěží dokázal nadechnout. Jak to, že vzpomínky z minulého života prožívá bolestněji než cokoli, co zatím prožil v kůži Joshe Rydera? Když ještě ke všemu na minulé životy vůbec nevěří?

Tady, na archeologickém nalezišti, na římském předměstí, ve tři čtvrti na sedm ráno, v nitru nedávno objevené hrobky ze čtvrtého století našeho letopočtu, našel důkaz konce svého někdejšího životního příběhu. Kdyby jenom tak mohl zjistit, jak se ten příběh odvíjel od začátku…

Kapitola 3

„Říkáme jí Bella. Krásná. To proto, že je pro nás tak krásným nálezem,“ oznámil profesor a posvítil baterkou na prastarou kostru. Všiml si Joshova pohnutí. „Od chvíle, kdy jsme ji s Gabi objevili, s ní trávím o samotě každé ráno. Někdo by se tomu mohl posmívat,“ usmál se.

Josh se zhluboka nadechl zatuchlého vzduchu, podržel ho v plicích a pak se soustředil na výdech. Opravdu je tohle žena, kterou zná z útržkovitých vidin? Opravdu je přízrakem minulosti? Minulosti, ve kterou sice nevěří, ale které není schopen se zbavit?

Hlava mu třeštila. Budoucnost se střetávala s minulostí ve vlnách bolesti. Musí se soustředit buď na minulost, nebo na přítomnost. Teď si nemůže dovolit záchvat migrény.

Zavřel oči.

Spoj se s přítomností. Soustřeď se na to, kým jsi teď.

Takhle mu to radila doktorka Talmageová, když ho učila, jak se vyhnout záchvatu. Bolest v hlavě začínala pomalu ustupovat.

„Láká vás svými tajemstvími, že?“

Joshovo „ano“ bylo sotva slyšitelné.

Profesor Joshe zkoumavě pozoroval, jako by se snažil odhadnout jeho duševní stav. Josh mu viděl na očích, že si dokonce pohrává s myšlenkou, jestli ten divný fotograf není náhodou blázen. Nakonec se vrátil ke své přednášce.

„Myslíme si, že Bella byla pannou bohyně Vesty. Vestálky byly v Římě považovány za posvátné a požívaly značných výsad a úcty. Úkolem ženy ve starověku bylo ochraňovat krb a udržovat ho čistý. Ne že by se situace od té doby nějak dramaticky změnila, bez ohledu na to, jak moc se ženy snaží námi muži pohnout.“ Profesor se zasmál. „Oheň byl ve starověkém Římě nezbytný pro přežití, a proto nakonec získal i duchovní význam.

Podle historických pramenů patřilo k ochraně státního krbu i jeho každodenní kropení posvátnou vodou z pramene Egerie. Ale hlavní povinností vestálek bylo dohlížet na to, aby oheň nevyhasl. Pokud k tomu přece jen došlo, považovalo se to za zlé znamení pro celé město a neodpustitelný hřích. Ale…“

Josh měl pocit, že ví, co profesor řekne v další větě. Nedovídal se nic nového, jenom oprašoval zasuté vzpomínky.

„Vestiny panny se vybíraly z nejvznešenějších římských rodin ve velmi útlém věku. Bylo jim šest nebo sedm let. Dnes něco takového těžko chápeme, ale stát se vestálkou bylo tehdy považováno za velkou poctu. Řada starostlivých rodičů přiváděla své dcerky před velekněze v naději, že právě jejich dítě bude vybráno pro službu v chrámu. Pokud se tak skutečně stalo, strávila dívka dalších třicet let v Domě vestálek, veliké bílé vile z mramoru postavené za Vestiným chrámem. Okamžitě po přijetí novicku rituálně vykoupali, vlasy jí upravily do účesu nevěsty a dostala bělostné roucho. To vše proběhlo v rámci uzavřeného rituálu, jemuž smělo být přítomno jenom ostatních pět vestálek. Pak započalo její vzdělávání.“

Josh přikývl. Téměř viděl, jak se popisovaná scéna odehrává, a obrazy se mu vybavovaly s nepochopitelnou dokonalostí. Sledoval dětské obličeje plné úzkosti, cítil vzrušení davu a jedinečnost okamžiku. Do jeho představ pronikl z dálky zvuk profesorova hlasu a vrátil ho zpět do současnosti.

„Promiňte, co jste říkal?“

„Žádal jsem vás, abyste o tom, co tady slyšíte a vidíte, nemluvil s lidmi do tisku. Byli tady včera a snažili se vydolovat z nás informace, které zatím nemáme. Nejen italští novináři, ale i vaši. Přišlo jich nejméně deset a pronásledovali nás s urputností hladových psů. Jeden byl obzvláště dotěrný. Jak se jenom jmenoval?… Už vím – Charlie Billings.“

Josh ho znal. Před několika lety spolu pracovali na jedné věci. Charlie byl dobrý reportér a dodnes zůstali přáteli. Ale jestli přijel do Říma, neznamenalo to pro vykopávky nic dobrého, protože před Charliem žádné tajemství neobstojí.

„Tenhle váš Billings naléhal na mě i na Gabriellu tak dlouho, až mu Gabi pár informací přece jen pustila. Neoficiálně. A výsledek? On to uveřejnil, a tady se hned vyrojila spousta zvědavců: studenti pohanských náboženství, pár akademiků, ale hlavně lidi spříznění s moderními kulty, které se snaží oživit starověké rituály a náboženství. Ti všichni se chovali tiše a uctivě a neotravovali nás. Problémy nastaly kvůli křesťanům – ti nám tady ztropili menší výtržnost, dupali, protestovali a vykřikovali různé nesmysly, jako že jsme ďáblovi pomocníci a že nás za naše hříchy stihne zasloužený trest. Vůbec nepochopili, o co nám s Gabi jde. Jsme oba vědci, no ne? Včera večer mi dokonce z Vatikánu telefonoval kardinál Bironi. Nabízel nemravně vysokou sumu peněz, prodáme-li mu všechno, co jsme našli a nezveřejníme o tom žádné zprávy. Podle toho, kolik nabídl – ať už on nebo kdokoli jiný jeho prostřednictvím – se dá soudit, že někdo se musí děsit, co všechno bychom mohli objevit. Takovéhle věci se dějí, když se po Svatém městě začne šeptat slůvko pohanský.“

„Ale proč? Vždyť přece mají veškerou moc!“

„Bella by mohla spustit diskusi o tom, jak zanedbatelnou roli dnes hrají ženy v církvi v porovnání se starověkem. Je to populární téma a velký problém – to, že místo ženy v moderním náboženství je proti starověku směšně mizivé.“ Profesor potřásl hlavou. „Kromě toho je tu ještě jedna věc,“ dodal tiše. „Každý nález, který na sobě nenese symbol kříže, se považuje za hrozbu. Zvlášť, když by mohl mít něco společného s reinkarnací, s takzvanými minulými životy, jak se domnívá Gabriella i vaši šéfové.“

„Proč zrovna s reinkarnací? Kvůli rozhřešení a zproštění viny?“

„Jistě. Představte si, co by se stalo, kdyby si lidé začali myslet, že za svůj odpočinek na věčnosti jsou odpovědní pouze oni sami a že nezáleží na Otci, Synu ani Duchu svatém, ale jen a jen na nich, jestli se jednou dostanou do nebe. Co by se pak stalo s mocí, kterou má církev nad našimi dušemi? Představte si, co by se rozpoutalo, kdyby se reinkarnace nezvratně prokázala. Jaký zmatek by asi vypukl na celém světě a k jakému exodu z církve by došlo.“

Josh přikývl. Od doktorky Talmageové slýchal v posledních pár měsících něco podobného. Obrátil pohled znovu k Belle. I dnes, kdy z ní zůstaly téměř jenom kosti, vyzařovala neuvěřitelnou energii, před níž se nedalo uniknout. Vykročil k ní.

„Zajímá vás, proč si myslíme, že Bella je vestálka?“ zeptal se profesor.

„Je přece jasné, že je to vestálka,“ vyhrkl Josh, a hned se lekl, že se profesor jeho nepatřičné jistotě podiví.

Profesorův nechápavý výraz jej vzápětí ujistil, že přesně tohle se taky stalo. „Jak to můžete vědět?“

Musí být opatrnější. „Promiňte, pane profesore, přeslechl jsem, co jste říkal. Proč soudíte, že je to vestálka?“

Rudolfo se zašklebil, v tmavých očích mu zajiskřilo a s gustem se pustil do vysvětlování: „O vestálkách se dochovaly písemné prameny a v nich jsou uvedeny určité detaily, které nacházíme i tady. Vestálky odsouzené k smrti se obvykle pohřbívaly do obyčejných hrobek z udusané hlíny. Tahle hrobka sice není tak skromná, ale přesto jsme přesvědčení, že jde o vestálku. Pohřbívali je zaživa, víte? Takový byl trest za porušení slibu čistoty – zaživa do hrobu. Nezemřely hladem – proto jsou tady ty džbánky: jeden na vodu a druhý na mléko,“ ukázal na hrubě opracované kameninové nádoby, „ale udušením. Ze se nemýlíme, dokládá i tohle lože. Mrtvého člověka přece nebudete pohřbívat s postelí a s olejovou lampou.“

„Proč ale zemřela na podlaze v tom rohu? Proč ne na lůžku? I když možná, že jak ubývalo kyslíku, cítila se čím dál unavenější. Bylo by tedy pochopitelné, kdyby prostě usnula a ve spánku tam umřela.“

„To je dobrá otázka, ale odpověď neznám. Zarážející je i další věc: Proč s ní pohřbili posvátné předměty? Staří Římané se v tomhle naprosto lišili například od Egypťanů. Své mrtvé na posmrtný život nijak nevybavovali. Čekali jsme, že tady najdeme jenom lampu, vodu a mléko. Nic jiného.“

Joshovi začalo znovu bušit v hlavě. „Co dalšího jste našli?“

Profesor ukázal na dřevěnou kazetu, kterou kostlivá mumie svírala v rukou. „Drží ji už šestnáct století. Není to vzrušující?“

Josh kazetu okamžitě poznal. Ne, to není možné! Musel vidět fotografii něčeho podobného v muzeu. Měl zvláštní pocit, téměř jistotu, že je to důvěrně známá věc, ale zároveň netušil, k čemu by mohla sloužit. „Už jste ji otevřeli?“

Profesor kývl. „Je nemyslitelné, abychom narazili na tak krásnou vyřezávanou kazetu z ovocného dřeva a nepodívali se dovnitř. Stěží byste našel archeologa, který by odolal. Je mnohem starší než Bella. S Gabi si myslíme, že pochází z druhého, možná dokonce z třetího tisíciletí před naším letopočtem a že není římského původu, nýbrž indického. Musíme počkat na výsledky radiokarbonového datování.“

„A uvnitř? Co je uvnitř?“ Joshovi naskočila na pažích husí kůže.

„Dokud neuděláme další testy, nemohu nic říct s určitostí. Ale myslíme si, že jsou to takzvané kameny minulých životů neboli kameny návratů a patří k legendárním ztraceným nástrojům reinkarnace, o kterých psal i váš Trevor Talmage.“

„Proč si to myslíte?“

„Vycházíme ze slov, která jsou vyřezána tady,“ přejížděl profesor paprskem světla po obvodu kazety, „a tady. Myslíme si, že jde o stejné nápisy jako na egyptském papyru, který je v současné době v Britském muzeu. Že jsou to tatáž slova, která v roce 1884 přeložil Trevor Talmage. Víte, o co se jedná?“

Josh přikývl. Talmage byl zakladatelem nadace Fénix a jeho spis Ztracené nástroje reinkarnace Josh přečetl od první strany do poslední, dokonce i s autorovými poznámkami a pracovními překlady, které se našly za řadou knih na regále, když se v roce 1999 budovy nadace opravovaly.

Dostalo se mu daru v podobě velikého ptáka, jenž povstal z ohně a ukázal mu cestu ke kamenům, aby se k nim mohl modlit písní. A hle! Všecka jeho minulost mu byla zjevena.

Josh odříkával jednotlivá slova a hlas uvnitř jeho hlavy je současně pronášel v jiném jazyce, který zněl cize a archaicky.

„To je překlad, ze kterého vycházel i Wallace Neely,“ kývl Rudolfo.

„Kdo?“ To jméno bylo Joshovi povědomé.

„Wallace Neely“. Archeolog, který pracoval tady v Římě na konci devatenáctého století. Některé z jeho vykopávek financoval váš spolek Fénix. Neely našel originální text, na jehož překladu pracoval Talmage v době své smrti.

Rudolfo pokračoval dál, ale Josh ho neposlouchal a vzpomínal na záblesk z minulosti, který prožil, když před šesti měsíci poprvé překročil práh nadace.

Percy Talmage přijel z Yale domů na prázdniny. Byl právě v jídelně a poslouchal strýce Davenporta. Mluvil o tom, že klub Fénix se podílí na financování vykopávek v Římě a zmínil se o archeologovi, jehož finančně podporují. Jmenuje se Wallace Neely a pokouší se najít ztracené kameny návratů.

Teď, v téhle starověké hrobce, se mu vybavila další vzpomínka, která nepatřila jemu ale někomu, kdo se jmenoval Percy.

Percymu bylo teprve osm let, když se o nástrojích reinkarnace dověděl poprvé. Otec mu ukázal starověké rukopisy, na jejichž překladu právě pracoval. Autor byl přesvědčený, že kameny minulých životů nejsou jenom legendou, nýbrž že skutečně existují. Dokonce je i viděl a přesně popsal každý amulet, ozdobu i kámen.

„Tyto kameny návratů jsou velmi důležité,“ řekl Trevor synovi, „protože i historie je důležitá. Kdo zná minulost, dokáže ovládat budoucnost. Jestli ty kameny opravdu existují a lidé mohou s jejich pomocí objevovat minulé životy, musíme všichni – ty, já i členové spolku Fénix – zajistit, aby jejich moc byla využita pro dobro všech a nikdo jí sobecky nezneužil.“

Percy nechápal závažnost myšlenky, kterou otec právě vyslovil, a netušil, že prostupuje celá staletí.

Je možné, že Josh procestoval půl světa, aby se vrátil na místo, odkud vyšel? Tohle přece nemůže být náhoda. Potřeboval by čas, aby dokázal najít souvislosti, ale toho se mu teď nedostávalo.

Profesor mluvil dál: „V roce 1880 koupil Neely několik pozemků tady v okolí. Tehdy to bylo běžné – lidé si místa, na kterých chtěli provádět vykopávky, kupovali, aby se stali vlastníky případných nálezů. Spolek Fénix se s Neelym spojil a podílel se na financování archeologických prací. To také vysvětluje, proč se zmínky o stejných nápisech objevují jak v Neelyho deníku, tak i v Talmageových poznámkách.“

Josh se upřeně díval na složitě vyřezávanou kazetu, kterou mumie svírala v prstech. V jejím středu viděl ptáka, který povstává z ohně a v pařátech třímá meč. Byl téměř stejný jako znak na dveřích vedoucích do kanceláří nadace Fénix. Okraje zdobily symboly, na něž ho profesor Rudolfo upozornil.

„Víte, v jaké řeči to je?“

„Gabriella se chce spojit s experty. Myslí si, že by to mohla být starověká forma sanskrtu.“

„Myslel jsem, že ona sama je odbornice.“

„To je, ale na starověkou řečtinu a latinu. A ani jedním z těch jazyků to rozhodně napsáno není.“

Josh si uvědomil znepokojující fakt: „Říkal jste, že než jste hrobku otevřeli, byla neporušená?“

„Ano.“

„Jak tady v tom případě mohl být Neely?“

„Nemyslíme si, že tady Neely byl, a podle nás tu nebyl ani nikdo jiný. Z jeho deníku vyplývá, kopal na pozemcích hned vedle, ale nic nenašel. Pak přešel na třetí pozemek, ovšem co se tam stalo, už nevíme. Deník končí uprostřed prací.“

„Náhle?“

„Ano. Neelyho někdo zabil. O okolnostech se neví téměř nic.“

„Jeho deník ale máte, ne?“

„Máme několik stránek.“

„Jak jste se k nim dostali?“

„Na to se zeptejte Gabi. Ta mi je přinesla i s grantem, díky němuž jsme mohli navázat tam, kde Neely skončil.“

„A teď si myslíte, že jste našli to, co on a lidé z tehdejšího spolku Fénix hledali?“

Profesor přikývl. „Přesně tak. Jsme přesvědčeni, že jsme našli alespoň něco z toho. Ale pořád nevíme spoustu věcí.“ Ukázal na stěnu, vedle níž se krčila mumie. Hlína měla v jednom místě jinou barvu. „Na té skvrně visela tapiserie, ale nevíme proč. Také netušíme, proč jsme vedle Belly našli nůž. Římanky se zásadně nepohřbívaly se zbraněmi. A proč je ten nůž zlomený? Co s ním dělala?“

Rudolfo se zhluboka nadechl, svezl se na kolena a schýlil se k mumii: „Bello, Bello, kolik tajemství před námi ještě skrýváš? Promluv se mnou, má Belladonno, má krásná paní,“ zašeptal tiše.

Joshe zasáhla vlna naprosto nečekané a neopodstatněné žárlivosti, jakou ještě nikdy k nikomu nepocítil. Projela jím jako řeřavý bílý plamen. V první chvíli měl chuť se vyřítit kupředu, odstrčit profesora a vyspílat mu, že se k NÍ nemá co přibližovat. Před hodinou ještě nevěděl, že tahle mumie existuje, ale pomalu se začínal rozpomínat. Kosti se v jeho mysli pomalu potahovaly svaly a kůží, obličej, krk, ruce, prsa, hýždě, stehna, nohy i chodidla, všechno ožívalo, rty se zbarvovaly červení, oči temnou modří. Zbytky zahnědlých šatů se měnily v bělostné roucho staré šestnáct století. Jenom dlouhé vlnité zářivě rezavé vlasy zůstaly stejné – uprostřed rozdělené pěšinkou a spletené do dvou copů, které jí visely na ramena.

Dnes z ní sice zbyla jenom pouhá skořepina, vysušená kůže obalující křehké kosti, ale kdysi… Kdysi byla nádherná. Krásnější než kterákoli jiná žena. Konečně se mu podařilo vydobýt ze skrumáže zvuků a hlasů, které mu zaznívaly v hlavě, její jméno.

Sabina.

Tak se jmenovala.

Kapitola 4

„Nevím, čemu všemu z toho, co jste mi teď řekl, sám věříte, ale já vám věřím,“ prohlásil zadumaně profesor, když mu Josh stručně vypověděl, co v posledních šestnácti měsících prožívá, a proč se dnes ocitl na archeologickém nalezišti tak brzy ráno. „Pokaždé, když jste se na ni podíval, bylo jasné, že vidíte něco jiného než ostatní. Tušil jsem, že vás s ní spojuje víc než jen pouhá zvědavost,“ pokýval profesor. Zdálo se, že je nadmíru spokojeny sám se sebou.

Měl naprostou pravdu. Když Josh v kalném světle přimhouřil oči, mumie téměř ožívala a měnila se v živou ženu, která leží stočená do klubíčka. Tatam byla šestnáct století stará mrtvola, kterou teprve před pár dny vyrušili ze spánku.

Od vstupního otvoru do hrobky zavál poryv vzduchu a uvolnil jí pramen vlasů z copu.

Vždycky jí tolik záleželo na vzhledu. Byla pyšná na to, jak chodí upravená. Nesnesla by vystavovat se rozcuchaná. Viděl ji před sebou, jak si rozplétá copy, ty se proměňují v hedvábný závoj vonící jasmínem a santálovým dřevem, závoj se snáší na ně dva a oni se pod ním líbají v šeru stromů. Cítil její vlasy na tvářích, na rtech, navíjel si je na prsty a zase je pouštěl. Byly přízí, která je splétá dohromady a nedovolí jim, aby se rozdělili.

Nepřemýšlel, co dělá, prostě sáhl po pramínku vlasů a –

„Ne,“ vykřikl profesor a strhl Joshovi ruku. „Je hrozně křehká. Je zázrak, že se uchovala takhle neporušená. Kdybyste se jí dotkl, mohla by se rozpadnout. Chápete to?“

Vědomí, že neucítí dotek jejích vlasů na kůži, bylo však pro Joshe téměř nesnesitelné.

Raději se otočil, neposlušnou ruku přidržel druhou a zadíval se na starou olejovou lampu zčernalou sazemi, která stála na podlaze. Vypadalo to, že ji posunula co nejblíže k výklenku ve zdi, směrem k té skvrně odlišné barvy.

Dveře v jeho paměti se pootevřely o další píď a Joshovi se rozbušilo srdce. Možná že ze vzpomínek vyloví něco nového. Potřeboval by se dostat dál, ale nemůže být zároveň v současnosti i v minulosti. Obojí nejde.

Jdi tam. Soustřeď se na to, co se stalo. Tehdy. Dávno. Před mnoha lety. K čemu tady došlo?

Nevnímaje profesorovy námitky, že nález znesvětí a poničí, padl na kolena a holýma rukama se pustil do stěny před sebou. Musel si něco ověřit. Nevěděl, co to je, ale byl si jistý, že to leží za touhle zdí.

„Co to děláte?“ křičel vyděšeně profesor. „Okamžitě toho nechte!“

Josh se ocitl ve stavu, kdy se sen stával realitou a realita odplouvala. Z velké dálky slyšel, jak na něj profesor křičí, a ruce, které se ho zezadu snaží zastavit, téměř necítil. Na ničích protestech nezáleželo. Už ne.

Hlína byla udusaná, ale když odhrabal prvních pár hrstí, šlo to už lépe. Zeď byla necelý metr vysoká, široká asi osmdesát centimetrů a silná jenom nějakých dvacet. Zřítila se v kusech a odhalila vstup do jakéhosi tunelu. Kámen pod dlaní mu rozřízl kůži, ale nedokázal přestat. Už byl skoro u cíle.

V obličeji ucítil závan chladného zatuchlého vzduchu.

Vzduch ze starověku.

Plíce se mu zaplnily šestnáct století starými molekulami provoněnými jasmínem a santálovým dřevem. Navzdory klaustrofobii se vyhoupl dovnitř a snažil se potlačit narůstající paniku. Polil ho pot a začal lapat po dechu. Chtěl se otočit a vrátit, ale touha zjistit něco dalšího jeho fobii překonala.

Dovnitř mohl jenom po čtyřech. Plazil se vpřed po rukou a po kolenou. Okamžitě ho pohltila tma a smutek, jako kdyby ho vzduch kolem byl plný. Pomalu postupoval kupředu – metr a půl, tři metry, pět, nakonec sedm. Profesor na něj dál povykoval, ať toho nechá, ale Josh nemohl přestat. Někde blízko je konec a on se k němu potřebuje dostat.

Když se tunel stočil do zatáčky, odlesky matného světla z hrobky zmizely. Začal lapat po vzduchu a strnul. Nedokázal se pohnout. V tu chvíli by pro něj bylo jednodušší zemřít než postupovat dál. Uvědomil si váhu hlíny, která ho obklopuje, a představil si, jak se uvolňuje a valí se na něho. Strach dostal tak hmatatelnou podobu, že Josh dokonce cítil hlínu v ústech a v nose a přísahal by, že ho dusí v krku.

Věděl však, že vpředu na něj čeká něco velmi důležitého.

„Přestaňte! Přestaňte!“ křičel profesor Rudolfo. Jeho hlas přicházel z velké dálky a ozvěna komolila slova.

Byl by chtěl poslechnout, ale přesto postoupil ještě o další dva metry.

Profesorův hlas slábl. „Co když je tam někde díra? Neuvidíte ji! Co když do ní spadnete? Nedokážu se k vám dostat!“

Joshe zaplavila nová vlna strachu. Co když je v tunelu opravdu nějaká průrva a vede bůhví kam do podzemí?

Ale cítil mocnou energii a nechal se jí vést kupředu. Tunel mu připadal téměř jako živý – lákal ho, aby šel dál, aby se zanořil hlouběji do temných stínů a zjistil, co v nich už stovky let čeká.

„Vraťte se aspoň pro baterku. To, co děláte, je nebezpečné…“

Profesor měl samozřejmě pravdu. Josh si to velmi dobře uvědomoval. Nedokázal říct, proč tak tvrdošíjně pokračuje dál. Ale věděl, že je blízko. Teď už se nemůže vrátit. Už proto ne, že by se do té zatuchlé temnoty nedokázal vypravit podruhé.

Popolezl dalšího půl metru a pak ucítil pod rukama něco dlouhého a tvrdého. Po hmatu se pokoušel zjistit, jaký to má tvar a povrch.

Dlouhá hůl? Nebo nějaká zbraň?

Pod prsty cítil na povrchu nějaké drobné otvůrky. Nebylo to dřevo. Ani kov.

Ne. Dobře věděl, co to je. Napovídala mu to logika i prastarý instinkt.

Je to kost.

Lidská kost.

Kapitola 5

New York

Středa 2.00

Rachel Palmerová bydlela ve stejném domě, před jehož dveřmi přepadli jednu z obyvatelek, když hledala v kabelce klíče. Stalo se to čtyři měsíce předtím, než Rachelina teta náhle zemřela na infarkt. Rachel se od té doby nemohla zbavit nepříjemného pocitu. Kdykoli otevírala dveře luxusní budovy, ohlížela se přes rameno, do schodů vybíhala co nejrychleji, spěšně za sebou zabouchla dveře bytu, okamžitě otočila západku a nikdy nedokázala spát celou noc bez probuzení. Když se před strýčkem Alexem zmínila, že si chce hledat nové bydlení, nabídl jí, ať se prozatím přestěhuje do jeho přepychového dvoupodlažního bytu na šedesáté páté ulici v Lexingtonu.

Věděla, že strýc je osamělý, i když to nijak nedává najevo a nepostěžuje si ani slůvkem. Strýc Alex a teta Nancy se stali nerozlučnou dvojicí, jak se to u bezdětných párů občas stává. I když bylo Alexovi teprve dvaašedesát, Rachel cítila, že bude trvat dlouho, než zatouží po společnosti jiné ženy.

Otec opustil matku, když byla Rachel ještě docela malá. Alex ho do jisté míry nahradil a stal se pro ni víc než jenom strýčkem. Byla ráda, že mu teď může dělat společnost a zároveň si užívat pocit jistoty a nedotknutelnosti, které jí skýtal dům s vrátným v přízemí v kombinaci s Alexovým domácím bezpečnostním systémem.

Aniž si to uvědomila, rychle Alexově společnosti přivykla, a když přede dvěma dny odejel za obchodem do Londýna a Milána, začala špatně usínat. Včera ty marné pokusy dokonce vzdala, rozsvítila si v pokoji, koukala se nějaký starý film v televizi, popíjela bílé víno a procházela na notebooku novinové zprávy, které vyjdou zítra ráno.

HROBKA PANENSKÉ VESTÁLKY

Autor: Charlie Billings

Řím, Itálie

Archeologové včera potvrdili, že nedávné vykopávky nedaleko městských bran jsou s největší pravděpodobností hrobkou jedné z posledních starověkých římských vestálek.

„Jsme si téměř jisti, že jde o hrobku ze 4. století n. L, nejspíše z roku 390 nebo 392. Potvrzuje to objevená keramika a další nálezy. Je pro nás překvapivým zjištěním, že žena, která zde byla pohřbena, byla vestálka,“ řekla nám Gabriella Chaseová, profesorka archeologie na Yaleově univerzitě a specialistka na starověká náboženství a jazyky. Profesorka Chaseová pracuje na archeologických nalezištích v této lokalitě už tři roky po boku profesora Aida Rudolfa z římské univerzity La Sapiens.

„Je to jedinečný nález, protože pohřbená žena mohla být jednou z posledních šesti vestálek,“ sdělila nám Chaseová dále. „Rozmach křesťanství zatlačil kult Vestiných panen do pozadí a ten byl za vlády císaře Theodosia v roce 391 n. I. po více než tisícileté existenci zrušen.“

Zvuk televize ztichl, světla v ložnici potemněla. Rachel se snažila číst dál, zůstat v posteli, cítit na kůži látku povlečení a za zády polštář. Ale srdce se jí chvělo a běželo jako o závod. Příslib nového poznání ji fyzicky vzrušoval. Jako nebroušený diamant se jí nabízel svět, který neznala. Věděla, že aby ho mohla prozkoumat, musí udělat další krok.

Vstoupila. Oslnila ji scéna jiskřící jasným slunečním svitem. Záře vycházela z jejího vlastního nitra. Obklopilo ji teplo a laskalo ji jako letní vánek. Cítila se klidná a současně vzrušená. Připadala si tak lehoučká, že by mohla létat, ale zároveň vnímala své pocity jako ve zpomaleném filmu.

Slunce ji pálilo do tváří a cítila vůni kouře. Tělo si pobrukovalo samo pro sebe, jako kdyby byla nástroj, na který někdo hraje. Slyšela hudbu, ale to, co se s ní dělo, nemělo nic společného s tóny, akordy nebo melodií. Její tělo se poddávalo jenom rytmu a tomu se přizpůsobil dech i tlukot srdce.

Pak se ochladilo. Roztřásla se a škvírou mezi záclonami na skleněných dveřích nakukovala do místnosti, kde se nad stolem skláněli dva muži.

„Tak pro tohle jsem si přijel do Říma! Už jsem téměř ztratil naději, že je někdy najdu,“ řekl ten, kterého dobře znala, jenom si nemohla vzpomenout na jméno.

Uviděla nádherně barevné kameny. Záblesky modrých a zelených odrazů v ní vyvolávaly pocit neskutečného potěšení. Podobalo se to působení drogy. Chtěla na ně hledět donekonečna a pochopit, jak je možné, že se jejich odlesky navzájem spojují a vytvářejí desítky nových odstínů: duhový oblouk smaragdové zeleni, která se rozpouští v blankytně modré, ta přechází v kobaltovou, pak ve světle zelenou, v šalvějovou šedozelenou a nakonec v červenou, vínově rudou a karmínovou.

„Je to důležitý nález.“ Mužský hlas byl tvrdý jako okraje kamenů a ona měla pocit, že jí na kůži způsobuje malé ranky. Nevadilo jí, že krvácí. Chtěla se stát součástí té chvíle, bolesti a vzrušení. Její pocity předčily všechno, co znala.

Pak všechno zmizelo.

Omámená závratí zvrátila hlavu a zírala do stropu. Kůže jí hořela. Jako dlouho to celé trvalo? Půl hodiny?

Zdvihla sklenici s vínem. Bylo stále studené. To znamenalo, že půl hodiny to být nemohlo.

Takže pár minut?

Ten zážitek jí připadal mnohem skutečnější než jakýkoli sen, který se jí kdy zdál. Zdaleka se neskládal jenom z představ zasutých v její hlavě. Přísahala by, že prošla časem a prostorem a na chvíli se dostala někam jinam, kde nejenže pozorovala scénu, která se před ní odehrávala, ale dokonce se stala její součástí.

Vstala, vyšla z ložnice a po točitém schodišti sestoupila do kuchyně. Potřebovala něco silnějšího než víno. Kdyby tak byl strýc doma! Mohla by mu to všechno vypovědět. Určitě by ho to zajímalo. Vlastně se nic nestalo, přemlouvala sama sebe. Zřejmě byla unavená, a aniž si to uvědomila, na chvíli usnula a ve snu viděla vilu, muže a všechny ty barvy.

Nalila si brandy a několikrát usrkla. Ohnivá tekutina jí vehnala slzy do očí a spálila krk. Místo aby se vrátila do své ložnice, vešla do strýcovy pracovny a posadila se k jeho stolu. Tady, obklopená knihami, se cítila bezpečněji. Pak si všimla, že zpod podložky na desce vykukuje kousek novin. Byl sotva vidět.

Vytáhla ho ven.

HROBKA STARÁ TÉMĚŘ 1 600 LET

Přečetla si datum, kdy noviny vyšly, a zachvěla se. Bylo to před dvěma týdny. Týkalo se to objevu v Římě a článek napsal tentýž novinář. Ale na tom, že si Alex vystřihl právě tenhle článek, nebylo nic divného. Je přece sběratel. Zajímají ho starověké památky a ty nacházejí archeologové v hrobkách. Byt je takových věcí plný. To jenom ona přehnaně reaguje na úplně normální události. Je to jen náhoda.

Nebo snad ne?

Co jiného než náhoda by to mohlo být?

Kapitola 6

Josh ucítil ostrou bolest uprostřed těla. Vyrazila mu dech a omráčila ho svou silou. Znovu na něm vyrazil studený pot. Bolest se zhoršovala. Okamžitě se musí dostat ven z tunelu. Panický záchvat mu téměř znemožňoval dýchat. Udusí se tady. Profesor je moc starý a pomalý. Nedostane se k němu včas. Musí ven. Hned teď.

Nemohl se otočit. Prostor byl příliš úzký. Jak to? Když se dostal sem, jak je možné, že to nejde zpátky?

Sedl si na paty, pokusil se rozpažit a okamžitě nahmatal stěny z udusané hlíny. Tunel se postupně zužoval; předtím si toho nepovšiml.

Teprve teď si uvědomil neproniknutelnou temnotu okolo sebe. Momentálně byl úplně při smyslech a celou svou bytostí v přítomnosti. Z pachu vlhké zatuchliny se mu zvedal žaludek. Najednou nabyl neotřesitelné jistoty, že tady každým okamžikem zemře, v tomhle maličkém prostoru, kde se nemůže ani otočit.

Ze stropu se uvolnil malý kamínek a spadl mu na rameno. Co když jeho pohyby uvolní masu hlíny, ta tunel zasype a on tady zůstane uvězněný? Sotva dýchal. Několikrát se schoulil do co nejmenšího klubíčka a zkusil se obrátit. Nešlo to.

Jeho panika ještě vzrostla.

Snažil se zhluboka nadechnout a pak se nejméně minutu soustředil na jedinou myšlenku: Jestliže ses dostal sem, znamená to, že se musíš dostat i ven. Jenom se musíš plazit pozpátku. Teď se nezkoušej otáčet. Nezkoušej se obrátit, dokud se tunel zas nerozšíří.

Svíravé šílenství povolilo, úzkost začínala mizet. Uvědomil si úplně jinou bolest. Tunel byl plný suti, malých oblázků a ostrých kamínků, které mu rozedřely dlaně a kolena do krve. Zdvihl ruce k obličeji – na chvíli zapomněl, že tady není světlo. Jak jsou na tom jeho dlaně, sice neviděl, ale cítil nezaměnitelný sladký pach krve. Chtěl se vysoukat z košile a přitom se uhodil do hlavy o strop. Roztrhl látku zuby a pruhy si omotal kolem krvácejících dlaní. S koleny nešlo udělat nic.

Neohrabaně a pomalu lezl pozpátku. Překonal pouhých pár metrů, když uslyšel hlasy z hrobky. Profesor mluvil s nějakým mužem rychlou vzrušenou italštinou. Tón řeči naznačoval, že se hádají.

Josh se pomalu sunul zpět a snažil se nevnímat bolest. Konečně se dostal do místa, kde se mohl otočit. Od toho okamžiku šlo všechno lépe a za pár vteřin se doplazil za zatáčku. Před ním se táhl rovný úsek a na jeho konci viděl v šeru vnitřek hrobky.

Profesor stál v žlutavém svědě lamp, ruce spuštěné podél těla, pěsti zaťaté a mluvil s někým, koho Josh neviděl, jenom slyšel. Hlas neznámého zněl hrubě a útočně. Profesor odpovídal vztekle a vzdorovitě. Žádný překlad nebyl nutný. Bylo jasné, že profesor je v nebezpečí.

Josh se plazil krok za krokem vpřed.

Cizinec přešel před ústí tunelu, kde ho Josh konečně uviděl. Podle oblečení to vypadalo, že patří k ochrance, která vykopávky hlídá.

Není proč se bát.

Ale hádka pokračovala dál a vzteklá slova létala vzduchem tak rychle, že Josh, který znal jenom základy italštiny, nebyl schopen rozlišit jednotlivé výrazy.

Nakonec profesor nakročil, aby toho člověka odstrčil. Ten ustoupil, Rudolfo ztratil rovnováhu a upadl. Muž mu stoupl botou na hrudník.

Josh nedokázal postupovat rychleji. Suti v tunelu bylo mnoho a provizorní bandáž nedokázala ztlumit bolest a cukání v rukou. Musí se alespoň pokusit zrychlit. To, co se děje mezi neznámým mužem a profesorem, nějak souvisí s jeho minulostí a on má šanci napravit jakési bezpráví.

Do pravého kolena se mu zaryl ostrý kámen. Bezděčně polohlasem zaklel a v tu chvíli si uvědomil, že jediná možnost, jak půtku uvnitř kobky zarazit, je překvapit cizího muže ze zálohy.

Pak se ale všechno seběhlo tak rychle, že kdyby byl jenom na pár vteřin uhnul očima, nedokázal by později sled událostí převyprávět. Na druhou stranu by od té scény nedokázal odtrhnout pohled, ani kdyby to chtěl udělat. A i kdyby byl seberychlejší, tomu, co se stalo, by nijak nemohl zabránit.

Muž v uniformě se sehnul nad vestálčinou mumií a vytrhl jí z rukou dřevěnou kazetu.

„Ne, ne…!“ vrhl se k němu profesor. Skočil na něj jako vzteklá opička a sápal se po kazetě.

Útočník byl ale mohutný a setřásl Rudolfa jako dotěrný hmyz. Profesor skončil na podlaze, kousek od mumie. Jeho ruka dopadla na zpráchnivělé tělo. Tomu se naklonila hlava dopředu. Hrozilo, že se ulomí, a tělo se v několika okamžicích rozpadne celé. Rudolfo zoufale vykřikl a snažil se vrátit hlavu na místo. V tu chvíli do vysušených ostatků surově kopla těžká bota a ty se se zlověstným praskotem rozlomily v pase.

Zatímco profesor klečel na zemi vedle Sabiny, otevřel ten chlap kazetu, něco z ní vyndal – snad kožený váček – obsah si vysypal do dlaně a strčil do kapsy. Pak mrštil kazetou po profesorovi. Udeřila ho do ramene a rozpadla se na kousky, které se rozletěly vzduchem a přistály na podlaze.

Josh všechno sledoval ze vzdálenosti necelých tří metrů. Chtěl na zloděje nečekaně skočit a přinutit ho, aby vrátil, co ukradl.

Posunout ruku vpřed.

Posunout koleno.

Ruka.

Koleno.

Rudolfo se otřeseně vyškrábal na nohy, stál a kolébal se dopředu a dozadu. Lupič spěchal k žebříku.

Joshovi zbývalo pár desítek centimetrů. Tunel se skláněl do hrobky v úhlu, ze kterého viděl celou scénu jako na dlani. S hrůzou sledoval, jak se profesor vrhl ke vstupu. Lupič začal už stoupat po příčlích vzhůru. Rudolfo se ho snažil chytit za košili, strhnout dolů, zastavit ho.

On ale jeho ruku lehce setřásl a lezl dál.

Rudolfo se však nechtěl vzdát. Popadl žebřík za dolní konec a začal jím lomcovat, aby lupiče shodil.

Joshovi zbývalo dvacet, možná třicet centimetrů.

Lupič se v polovině žebříku zastavil, chvíli profesora sledoval a pak vytáhl pistoli.

Profesor stoupl na první příčku.

Vetřelec položil prst na spoušť.

Když vyšla rána, byl už Josh téměř u ústí tunelu. Jeho varovné „Ne!“ zaznělo spolu s výstřelem. Ten se v uzavřeném prostoru rozlehl s ohlušujícím třeskem, ve kterém Joshův výkřik dočista zanikl. Za sebou slyšel rachot a zvuk prudce dopadající vody. Bylo jasné, že část tunelu za jeho zády se právě zřítila. Dopadl na tvrdou chladnou podlahu vydlážděnou starověkou mozaikou. Před ním ležel na zádech profesor Rudolfo.

Kapitola 7

Muž seděl v koženém křesle se zavřenýma očima a rukama položenýma na opěrkách. Prsty pomalu obkružoval hladké hlavičky nýtů. Znovu a znovu kroužil kolem chladného kovu, jako kdyby to měla být už napořád jeho jediná činnost. Zlaté závěsy byly zatažené a bohatě zdobená místnost se utápěla v šeru.

Rád jen tak seděl, nedělal nic, jenom čekal. Dlouhé přestávky v plánech mu nevadily. Od chvíle, kdy poprvé uslyšel legendu o kamenech návratů, věděl, že jednoho dne budou jeho, bez ohledu na to, kdo a kdy je vlastnil. Musí mu patřit. Žádná cena není dost vysoká, žádné námaha dost velká, aby zjistil o minulosti co nejvíce.

O své minulosti.

I o své přítomnosti.

A samozřejmě i o své budoucnosti.

Představa, že kameny budou opravdu fungovat, že mu dokážou zprostředkovat vzpomínky na minulé životy, ho neobyčejně vzrušovala. Snil o nich, jako jiní muži sní o ženách. Představa, co se stane, až je bude držet v rukou, mu brala dech, krevní tlak mu stoupal, cítil se slabý i silný zároveň. Ale protože byl zastáncem přísné disciplíny, oddával se snění jenom ve chvílích, kdy měl pocit, že si takový požitek zaslouží.

Teď si ho zasloužil.

Jsou to smaragdy? Safíry barvy nočního nebe? Nebo je to snad lazurit? Obsidián? Jaké to bude potěžkat je v ruce? Jsou opracované, nebo hrubé? Malé a hladké, nebo velké a drsné? Podobají se sklu? Světélkují, nebo jsou šedé a vypadají úplně obyčejně, takže by nikdo jejich zázračnou moc nehádal?

Čekání mu nevadilo, ale přece jen se mu zdálo, že je načase, aby dostal nějakou zprávu. Za chvíli musí vyrazit na schůzku. Ale není proč se bát. K žádné chybě by dojít nemělo. Nerad do svého plánu zasvěcoval další lidi. Ať si najmete, koho chcete, a zaplatíte mu, co chcete, nikdo není úplně spolehlivý. Byl přesvědčený, že předem odhadl a eliminoval všechny slabiny, ale co když přece jenom něco přehlédl? Cítil, jak mu v hrudníku narůstá tíseň. Několikrát se zhluboka nadechl.

Uklidni se. Už ses dostal velmi daleko. Všechno se podaří.

Ale v sázce je tak moc!

Zdvihl ohmatanou knihu, kterou četl včera v noci, když rozechvěním z toho, co se dnes stane, nedokázal usnout. Byla to Theosofie, úvod do nadsmyslového poznání světa a poslání člověka, od Rudolfa Steinera, filosofa devatenáctého století. O tématu, které ho hluboce zajímalo, vycházela spousta nových knih i dnes. Kupoval a četl je všechny, ale nakonec se vždycky znovu vracel k myslitelům minulého století – k poezii lorda Alfreda Tennysona, Percyho Byshe Shelleyho, Walta Whitmana a Longfellowa a k prózám Ralpha Waldo Emersona, George Sandové, Victora Huga, Honoré de Balzaka a dalších, kteří mu pomáhali dotvářet a korigovat vlastní, neustále se vyvíjející teorie. Tihle velcí myslitelé, které znal jenom z jejich slov a myšlenek, se pro něj stávali prubířskými kameny. Tolik brilantních mozků věřilo tomu, čemu věří i on.

Otevřel knihu na místě založeném měkkou koženou záložkou z červeného kordovánu, na níž měl své iniciály vyvedené ve zlatě. Kapitola se jmenovala „Duše ve světě duševním po smrti“. Zatrhl si několik odstavců a teď je znovu pročítal.

Pro lidského ducha nastává po smrti doba, v níž se duše zbavuje svých sklonů k fysickému bytí, aby sledovala pak zákony duševního světa a propustila i ducha. Je přirozeno, že doba ta bude trvati tím déle, čím více duše byla poutána k fysickému životu… ¹

Prsty pravé ruky znovu zabloudily k chladným mosazným nýtům na křesle. Po ničem nikdy netoužil tolik jako po kamenech minulých životů. Jak obrovské poznání ho čeká, až je získá! Jaká tajemství rozluští a co všechno pochopí!

Četl další odstavec, ve kterém Steiner popisuje utrpení, jemuž je vystavena duše, když přijde o své fyzické bytí. Tento stav podle něj trvá, dokud se duše nenaučí netoužit po věcech, které lze ukojit pouze tělem.

Jaké by to bylo dostat se na úroveň, kdy už by netoužil a prožíval jednotu s vesmírem, to jest dostal by se ke konečnému cíli koloběhu reinkarnace?

Zdvihl hlavu od knihy a zadíval se na telefon, jako kdyby mu nařizoval, aby zazvonil a přinesl mu kýženou zprávu. Měla by to být jednoduchá loupež. Profesor je starší pán a bude sám. Jde jenom o to přemoct ho a vzít mu krabičku. Dokázalo by to i malé dítě. Pro profesionála to bude hračka. A on si najímá výhradně profesionály, dokonce ty nejdražší, které je možné zaplatit penězi. Každý musí uznat, že za takový poklad není žádná cena dost vysoká.

Není důvod se bát. Zprávu dostane, jakmile bude úkol splněn. Měděný nýt se znovu zahřál. Přejel prsty k dalším dvěma. Chlad na bříškách prstů ho uklidňoval. Vrátil se zpátky ke čtení.

Když duše dosáhne nejvyššího stupně sympathie s celým ostatním duševním světem, rozplyne se v tomto a sjednotí se s ním…

Kdyby prokázal existenci minulých životů, a tedy i existenci životů budoucích, jak by s takovým poznáním naložil? Ne, nechtěl by mučit ani trestat. Nemá v úmyslu působit bolest nebo smutek. Hledal by ztracené poklady? Objevoval pravdy, které se v průběhu historie proměnily ve lži? Ano, to všechno, ale nejprve by –

Přestože telefonát očekával, zazvonění ho polekalo tak, že s sebou trhnul. Dychtil sice po zprávě, ale přesto nezdvihl sluchátko po prvním zazvonění. Pečlivě uložil záložku mezi stránky a knihu zavřel. Počkal, až telefon zazvoní podruhé, a s uspokojením se nadechl. Na tenhle okamžik čekal velmi dlouho.

Zdvihl sluchátko k uchu.

„Ano?“

„Úkol je splněn,“ oznámil mužský hlas anglicky se silným italským přízvukem.

„Přikročíte tedy k další části plánu?“

„Ano.“

„Výborně.“

Už se chystal zavěsit, když muž na druhé straně chvatně vyhrkl: „Je tady ale jedna věc, o které byste měl vědět.“

Nespokojeně se narovnal v křesle.

„Měli jsme malou nehodu a –“

„Ne. Ne po telefonu! Řekněte všechno své kontaktní osobě.“ Zavěsil a vstal.

Jak mohou lidé být tak hloupí! Tisíckrát jim vysvětloval, že nesmějí o ničem důležitém mluvit do telefonu. Proč ho neposlouchají? Krom toho je přece úplně jedno, jestli došlo k nějaké malé nehodě. Nehody se stávají, ne? Co na takové drobné nepříjemnosti záleží, když už má kameny téměř v rukou.

Kapitola 8

„Jste zraněný?“ zeptal se Josh profesora.

„Nejenom ohromený a otřesený.“

Ležel naznak u paty žebříku, pod sebou mozaikovou podlahu.

„Pomůžu vám vstát. Jste si jistý, že vás opravdu netrefil?“

„Bylo to zvláštní dívat se přímo do hlavně. Bylo to jako zírat do noci, která je mnohem hlubší a černější než kterákoli jiná noc na zemi. Hlubší a temnější než všechny noci, které tady za šestnáct století prospala Bella.“

Rudolfovi se nedařilo vztyčit do sedu. Jedna polovina těla ho nechtěla poslouchat.

„Opravdu jste v pořádku?“

Profesor přikývl, pak se ale zamyslel a zamračil se. Potom se podíval na břicho.

Měl na sobě tmavomodrou košili, na níž se rozlévala tmavá skvrna. V přítmí hrobky si jí Josh předtím nevšiml. Teď ji uviděli oba.

Josh co nejopatrněji košili rozhrnul. Z rány se řinula krev. Opatrně přejížděl profesorovi po zádech, aby zjistil, zda kulka vyšla ven. Nic nenašel. Je tedy pořád uvnitř v těle.

Profesor mluvil dál: „Měl jste to dobře načasované, co? Kdybyste nebyl v tunelu, teď by z vás nejspíš taky teklo jako z cedníku.“

Jenže kdybych byl rychlejší, říkal si Josh, mohl jsem tomuhle zabránit. Nemyslel si něco takového už dřív?

„Já jsem to měl načasované špatně,“ drmolil profesor dál. „Přál bych si, abych měl čas zjistit, jestli to, co jsme s Gabriellou našli… jestli to, co Bella celé ty roky chránila… je… je tak důležité, jak si myslíme.“

„Budete v pořádku,“ pronesl konejšivě Josh. Stiskl profesorovi zápěstí, podíval se na hodinky a začal počítat tep.

„Kdybych měl dceru,“ pokračoval profesor, „určitě by byla stejná jako ona… Tvrdá jako skála… jenom s jednou měkkou žílou. Je tak sama… celou tu dobu sama…“

„Mluvíte o Belle?“ zeptal se Josh, i když vlastně neposlouchal. Profesor ztrácel velké množství krve a puls rychle slábl.

Rudolfo se pokusil o úsměv, ale místo toho se mu povedla jen pokřivená grimasa. „Ne, myslím Gabi. Tenhle nález… Je to její objev… Něco, čemu nikdo nevěřil. Ale ona je tak klidná a chladná… chladná jako… Jak to říkáte v angličtině?… Chladná jako…“

„Chladná jako led?“ napověděl Josh bezmyšlenkovitě.

Rudolfo se neznatelně usmál. Síly mu rychle docházely.

„Profesore, musím zavolat pomoc. Máte mobil?“

„Teď víme, že je to… nebezpečné… To, co jsme našli… Řekněte jí… Nebezpečné…“

„Profesore! Máte telefon? Musím zavolat pomoc.“

„Vzal i kazetu?“

„Kazetu?“ Josh se rozhlédl po roztříštěných dřevěných třískách. „Ne, ta je pořád ještě tady. Profesore, slyšíte mě? Máte u sebe telefon? Musím zavolat záchranku. Musíme vás dostat do nemocnice.“

„Kazeta je tady?“ Zdálo se, že ho ta zpráva rozradostnila.

„Ano je. Ale co ten telefon, profesore?“

„V kapse. U saka…“

Josh ho rychle našel, zkontroloval, jestli je v hrobce vůbec signál, a vytočil 911. Nic. Zíral na displej. 911? Proč si myslí, že v Itálii mají stejné nouzové číslo jako v Americe?

Stiskl nulu a během několika sekund se mu ozval operátor.

Jakmile uslyšel lidský hlas, spustil: „Potřebuji lékařskou pomoc!“ Doufal, že žena na druhém konci pochopí, co chce, i když nemluví italsky. Zřejmě se dovtípila, protože následovalo zdvořilé si a okamžitě ho přepojila dál. Zatímco čekal, marně přemýšlel, co si počne, jestli ten další nebude umět anglicky. Jak se vzápětí ukázalo, jazyková bariéra byla ten nejmenší problém.

„Ano, rozumím. Potřebujete sanitku. Kde jste?“ zeptala se další operátorka.

Jistě, potřebují adresu. To je jasné. Jenže Josh neměl tušení, kde se nacházejí. Podíval se na profesora. Ležel se zavřenýma očima.

„Profesore, slyšíte mě? Potřebuju jim říct, kde jsme. Dát jim adresu. Slyšíte mě?“

Žádná odpověď.

Josh tedy operátorce vysvětlil, jak se věci mají. „Neodpovídá. Bojím se, že umírá. Vůbec netuším, kde jsme.“

„Jsou tam nějaké výrazné orientační body?“

„Nevím. Jsem pět metrů pod zemí!“

„Tak vylezte ven a podívejte se. Třeba něco uvidíte – nějaký ukazatel, budovu, cokoli.“

„Ale to ho budu muset opustit!“

„Ano, ale jiná možnost není.“

Sklonil se k ležícímu tělu: „Na chviličku vyjdu ven. Hned se vrátím.“

Rudolfo otevřel oči a Joshovi se zdálo, že ho slyší šeptat nějakou otázku. Naklonil se blíž v naději, že se doví adresu místa, ale profesor už se pohyboval v jiných sférách. Horečně se rozhlížel kolem sebe, a když očima doputoval k ostatkům ženy, která tady před staletími zemřela, upadl znovu do bezvědomí.

Josh se otočil ve směru jeho pohledu. „Hlídej ho,“ zašeptal, i když si uvědomoval, jak podivně se chová.

Spěchal po žebříku, jak nejrychleji to šlo, ale pořád se mu zdálo, že je hrozně pomalý. Konečně se vynořil nad terén a začal se rozhlížet kolem sebe.

„Jsem někde v poli. Vidím… cypřiše… duby…“ Otočil se. „Za mnou je kopec. Asi tak pět set metrů ode mne je nějaká brána… nebo budova… je velmi stará…“

„To nám nepomůže. Co nějaké ukazatele nebo nápisy?“

„Nic takového tady není. Kčertu…“ Hlas měl napjatý, skoro křičel.

„Pravděpodobně je tam nějaká silnice, pane, zkuste ji najít,“ přerušila ho operátorka.

„Máte pravdu. Zůstaňte na příjmu. Něco najdu.“

Seběhl po mírném svahu, podíval se doprava a pak doleva. Viděl jenom dvouproudou dálnici. Výhled napravo blokovala zatáčka, nalevo viděl zase jenom cypřiše a svěží zelené pole, za nímž se v dálce rýsovaly červené střechy. Nic, co by mu mohlo pomoct.

Někdo přece musí vědět, kde tohle zatracené místo je. Ví o něm i další lidé, nejen profesor, který právě umírá pod zemí.

„Řekněte mi své jméno,“ požádal Josh ženu na telefonu. „Už vím, komu zavolám, aby mi řekl adresu. Hned se vám ozvu zpátky.“

„Jmenuji se Rosa Montanariová, ale můžete zůstat na lince a já vás spojím. Dejte mi to číslo, pane.“

O devět sekund později se na druhé zazvonění ozval hlas Malachaie Samuelse: „Prosím?“

„Nemám teď čas ti všechno vysvětlovat, ale můžeš, prosím tě, co nejrychleji sehnat Gabriellu Chaseovou a zjistit od ní přesnou adresu archeologického naleziště?“

„Právě jsme spolu seděli u snídaně. Ty nepřijdeš?“

„Dej mi ji okamžitě k telefonu!“

„Proč mi neřekneš, o co –“

„Teď to nejde,“ přerušil ho břitce Josh. „Je to naléhavé. Udělej, co ti říkám.“

Následovala krátká pauza, během níž Josh slyšel, jak Malachai někomu opakuje jeho slova. Pak se v telefonu ozval hluboký, jasný a trochu vyděšený ženský hlas: „Tady Gabriella Chaseová. Děje se něco?“

Josh zůstal na lince, zatímco Gabriella diktovala operátorce adresu, a také potom, když operátorka objednávala sanitku. Moc jim sice nerozuměl, ale uklidňovalo ho, že pomoc už je na cestě.

Když Rosa domluvila vše potřebné s osádkou záchranky, řekla Joshovi, že s ním zůstane ve spojení, dokud pomoc nedorazí na místo. Požádala ho, ať zkontroluje profesorův stav, aby mohla dávat záchrance aktuální zprávy.

Rudolfo dýchal povrchně a v obličeji byl velmi bledý.

„Profesore Rudolfo! Profesore!“

Rty se mu pohnuly a zašeptaly pár nesrozumitelných slabik.

„Pane Rydere? Jste tam?“ ozvalo se z telefonu.

Josh téměř zapomněl, že drží telefon u ucha. „Ano?“

„Jak je raněnému?“ chtěla vědět Rosa

„Špatně. Je v bezvědomí.“

„Záchranka by měla dorazit během osmi, maximálně deseti minut.“

„Nevím, jestli to vydrží. Pořád krvácí. Myslel jsem, že se to zastavilo. Nemám tady nic, co bych mohl použít. Co mám dělat?“

„Na další lince mám lékaře.“

Ta úžasná žena mezitím sehnala lékaře z pohotovosti a během dalších několika minut překládala Joshovi pokyny doktora Fallachiho, jak se má pokusit zastavit krvácení a jak postupovat, aby udržel profesora při životě. Podle lékařových informací hrozí u zranění toho typu do dvaceti minut vykrvácení. Josh odhadoval, že od střelby uběhlo deset až dvanáct minut. Času nebylo nazbyt.

Z rohu je prázdnými očními důlky sledovala Sabina (teď už o ní přemýšlel jako o Sabině) a pod jejím strašidelným pohledem si uvědomil situaci v celé šíři. Jestliže profesor zemře, bude to jeho chyba. Kdyby nevlezl do tunelu, byl by mu mohl pomoct. Ale on se místo toho potil zahrabaný v hlíně a téměř ochromený strachem se plazil za nějakou svou dávno zapomenutou vzpomínkou nebo možná jen šílenou představou.

„Je mi to líto,“ zašeptal Sabininým kostem.

Kapitola 9

V jednom okamžiku držel Josh profesora v náručí a čekal na sanitku, v dalším ho obestřela vůně jasmínu a santálového dřeva. Měl co dělat, aby se ubránil neklidu, který byl neklamnou předzvěstí nového záchvatu. Chtěl se mu vyhnout, ale zároveň po něm toužil. Bylo to jako droga – vzrušující a současně děsivé.

Josh si vždycky myslel, že občasný pocit, že někoho znáte a cítíte k němu určitou vazbu, ačkoli ho vidíte poprvé, je něco nevýznamného a nepodstatného. Prostě se zasmějete a řeknete: Víte, že bych byl přísahal, že už jsme se někdy viděli? Nebo když na dovolené přijedete do města, kde jste rozhodně nikdy nebyli, a zdá se vám povědomé, trochu vás to sice znepokojí, ale jenom se otřepete nebo si řeknete, že je to zábavné a zmíníte se o tom přátelům či svému partnerovi.

Obyčejné déjá vu, napadne vás a pustíte to z hlavy.

Takhle to Josh bral dřív.

Ale teď už ne.

Malachai a doktorka Talmageová ho leccos naučili. Dověděl se, že ten prchavý pocit kdysi známého, zapomenutého a dnes znovu poznaného, je dar. Že jste na daném místě skutečně byli a s dotyčným člověkem se skutečně setkali. Nic není náhoda a nic se neděje bez příčiny, alespoň podle teorií o znovuzrození, podle nichž se rodíme opakovaně v průběhu staletí, šňůry našich životů probíhají napříč kulturami a lidská bytost se během nich mění a vyvíjí. Ve čtvrtém století našeho letopočtu se téma reinkarnace stalo v západní kultuře velmi kontroverzní záležitostí, zatímco na Východě by pochybnost o existenci minulých a budoucích životů působila stejně absurdně jako spekulace o tom, zdaje voda skutečně mokrá.

Čekání na sanitku se Joshovi zdálo nekonečné. Snažil se udržet profesora při životě a zároveň si začínal být jistý, že na tomhle místě okusil smrti už jednou. Nevěděl, co se tady v minulosti sběhlo, cítil jenom, že znovu kráčí po cestě, kterou už kdysi prošel, a že není v jeho moci zvrátit běh věcí.

Seděl na zemi, cítil, jak se profesorův puls zpomaluje, a neustále stáčel pohled ke vstupu do hrobky. Až záchranáři dorazí, okamžitě je uvidí.

Vzduch kolem něj se vlnil, nohama i rukama mu projíždělo chvění. Seděl v naprostém klidu, v jasně definované dimenzi, ale přesto ho jakýsi vír vtahoval do jiného světa, jehož atmosféra byla těžší a tísnivější. Tam, v tom světě, se vznášel spíš jako duch, místo aby chodil jako obyčejný člověk a potěšení a rozkoš byly sladší a bolest palčivější.

Začínalo to jako všechny předchozí záchvaty. Obraz se vynořoval pomalu, podobně jako se na postaru vyvolávané fotografii postupně objevují kontury a vlní se v mihotavé tekutině. Nejprve byl divákem a sledoval scénu, která se před ním odehrávala na jevišti, potom uviděl herce a nakonec se ve zlomku vteřiny sám stal hercem, jehož před chviličkou pozoroval. Díval se teď cizíma očima, mluvil cizím hlasem. Přestal být sám sebou. Ztratil své já. Nevěděl, že existuje ještě i jiné já.

Kapitola 10

Julius a Sabina

Řím-léta Páně 386

Vzbudil ho křik a štiplavý dým, který mu vítr zavál do ložnice. Strach z toho, co právě nastalo, ho pronásledoval vlastně pořád. Většina Římanů už požáry zažila, nebo je zažije v budoucnu. Oheň je sice nejposvátnějším darem, ale také největším nepřítelem.

Dodnes se vypráví o obrovském požáru, který před třemi sty lety zničil dvě třetiny města. Začal 18. června ve čtvrti obchodníků, kde stála spousta dřevěných staveb natěsnaných na sebe. Horký letní vítr rozdmýchal plameny tak, že postupně začaly hořet všechny obchody i obytné domy, některé pětipatrové, některé dokonce šestiposchoďové. Ohnivé peklo trvalo šest dní a sedm nocí a ze spáleniště se kouřilo ještě týdny poté, co oheň konečně uhasl. Z města tehdy zbyly jenom ruiny.

Historik Tacitus popisoval, jak se vyděšení muži a ženy, nemohoucí starci i bezmocné děti, utečenci i otroci snažili zachránit před plameny a jenom tak zvyšovali všeobecný zmatek.

Jak psal Tacitus, ti, kteří přišli o všechno nebo byli sužováni pocitem viny, že nedokázali zachránit své milované, se místo útěku vrhali do plamenů, aby v nich našli smrt. Situace byla o to horší, že mnozí, kteří mohli pomoci, se báli, protože ve městě řádily nebezpečné bandy. Objevily se spekulace, že město přikázal zapálit sám Nero, aby mohl za viníky označit první křesťany a získal tak záminku pro jejich pronásledování. Nebylo by na tom nic divného. Nero je stíhal a ničil už celá léta, dělal z nich živoucí pochodně, přibíjel je na kříže a předhazoval jako oběti bohům. Ale opravdu by císař zpustošil své vlastní město a vlastní poklady?

Byli i tací, kteří požár označovali za trest bohů. Jiní zas věřili, že oheň opravdu založili křesťané, aby zničili město, které nenáviděli. Celé týdny před onou osudnou červnovou nocí rozdávali zbohatličtí radikálové na ulicích nejchudších čtvrtí letáky prorokující Římu zkázu ohněm a rozdmýchávali v lidech odpor vůči starým pořádkům.

Když teď, o tři století později, běžel Julius se spáleným chřípím k chrámu, oprávněně se bál, že za požárem stojí politické motivy. On a řada dalších vyšších kněží tušili, že prožívají poslední dny existence římského impéria v podobě, v jaké ho dosud znali. Vše se odehrávalo pod taktovkou císaře a milánského biskupa. V Římě zuřil ideologický boj mezi všeobjímajícím pohanstvím a vírou v učení židovského proroka Ježíše. Přibýval i počet těch, kteří se hlásili ke křesťanství pouze z prospěchu, aby si udělali u císaře dobré oko. Byla to bitva mezi dvěma různými pojetími života, mezi jedním Bohem a mnoha bohy.

Pohanství se svou složitostí a mnohotvárností se dalo přirovnat k vzorům na mozaikách chrámových podlah. Během let do sebe vstřebalo desítky sekt, věrouk a kultů a výsledkem byla náboženská tolerance, která panovala v Římě už řadu století. Proč musí být stará víra zničena, aby udělala místo nové?

Šedé mračno válející se nad budovami jasně ukazovalo, kde hoří. Julius odhadoval, že požár vznikl nedaleko Atria Vestae, budov postavených hned za kruhovým chrámem bohyně Vesty ve východní části Fora Romana, kde žijí její kněžky, vestálky. Palác vystavěný okolo elegantního nádvoří čítal osmdesát čtyři místnosti a v minulosti vyhořel už několikrát. Bylo ironií, že bohyně Vesta představovala největší hrozbu pro ty, které jí sloužily.

Vysoko do tmavé oblohy vyrazil oranžový sloup. V jeho světle viděl přibíhat kněze i obyčejné občany. Kašlali a dusili se kouřem, ale byli odhodlaní zachránit své domy a zabránit, aby požár přeskočil na chrám. V ohrožení nebyla jenom budova samotná, ale i legendární poklad, který se údajně ukrývá pod podlahou svatyně.

Ve chvíli, kdy Julius doběhl k ohni, činilo se na místě už dvacet dobrovolníků, mužů nejrůznějších profesí, kteří se účastnili řady cvičení a byli voláni do služby, jakmile někde vyskočily plameny. Ve městě plném dřevěných budov se i malý oheň mohl vmžiku proměnit v ničivé peklo.

Julius si zděšeně uvědomil, že mezi hasícími muži je i žena, která odmítla zůstat v bezpečí s ostatními sestrami. Neměla by tady být, je to příliš nebezpečné. Ale muži měli plné ruce práce, než aby ji odháněli nebo ji nabádali k opatrnosti. Julius dobře věděl, že i kdyby ji odvlekli pryč násilím, nebylo by to nic platné. Okamžitě by se vrátila a znovu se postavila do první řady.

Sabininy typické vlastnosti – neposlušnost a vzdor – neustále přiváděly k šílenství starší sestry, které měly za úkol ji učit a vzdělávat. Žasly sice nad jejími jasnovideckými schopnostmi, ale zároveň si stěžovaly na její umíněnost a svéhlavost, které se k postavení kněžky moc nehodí. S tím se ostatně neslučovalo ani pohrdání, které projevovala vůči Juliovi.

Na veřejnosti mu prokazovala nezbytné minimum respektu, aby nebudila pohoršení, ale jakmile osaměli, nebo když se náhodou potkali, otevřeně se mu vysmívala. Někdy měl chuť se jejímu zavilému a otevřenému nepřátelství zasmát, jindy by ji byl za tu drzost nejraději potrestal. Zvláštní bylo, že pro takové chování neměla žádný důvod.

Ve funkci Vestiny velekněžky se Sabina chovala se vší příkladností a nedalo se jí vytknout ani to nejmenší. Na rozdíl od ostatních spolusester v sobě měla tvrdohlavost a nechuť na své osobnosti cokoli měnit. I díky tomu se stala jednou z nejvzdělanějších vestálek posledních let. Nadšeně studovala lékařství a vzdělávala se v léčitelství, i když to byla práce navíc k dalším četným povinnostem. Když se jí staré zvyky zdály nesmyslné, zkoumala je, měnila a vdechovala jim nový život. Bojovala za svůj názor, přestože ji to často vzdalovalo od starších sester a konzervativních kněží. Ale v poslední době získávala uznání i mezi zastánci tradičního pohledu na náboženství.

Část budovy se s rachotem zřítila. Oheň zatím vítězil. Sabina se vší silou snažila udusit plameny. Počínala si stejně energicky jako kterýkoli muž. Když se její pohled na okamžik střetl s Juliovým, zamrazilo ho. Byla odhodlaná žít, a to znamenalo, že oheň musí ustoupit. Najednou se sesula k zemi – buď se moc nadýchala kouře, nebo se zhroutila vyčerpáním.

Vzteklé plameny jí téměř olízly tváře. Roucho roztržené na boku a na hrudi odhalovalo dlouhé nohy a prsa černá od sazí.

Nikdo z mužů si jí nevšímal. Jestli není mrtvá, ušlapou ji, pomyslil si Julius. To nesmí připustit. Vrhl se k ní, zdvihl ji a nesl pryč. Žár za jeho zády slábl, až ho nakonec přestal cítit úplně.

Bezvládné tělo mu těžklo v náručí. Měl pocit, že cítí nejen její fyzickou váhu, ale i všechnu tíhu úřadu velekněžky, sílu i vitalitu, a že začíná chápat její komplikovaný vztahu k němu. Když se konečně dostal dost daleko od plamenů, položil ji na trávník a dovolil sám sobě nechat se posedlostí touto ženou ovládnout. Uvědomoval si, že je jí posedlý, a to přesto, že k tomu neměl jediný racionální důvod a poctivě se snažil o opak.

Položil jí ucho na hrudník a snažil se zachytit nějaký zvuk. Místo toho mu ale zněl v uších jen zběsilý tlukot vlastního srdce. Ze Sabininých plic se neozývalo nic.

Přece není možné, že ji oheň zahubil. Ji ne!

Nevěda co dělá, řval do větru a ten mu jeho slova vracel zpět: Ne, Sabinu ne!

Sabina nesmí být mrtvá! Ne ona, která má tolik energie a rozhodnosti.

Chtěl se modlit, ale v zoufalství nedokázal najít žádná slova. Zavřel oči. Z jejího těla stoupala vůně jasmínu a santálového dřeva, mísila se s štiplavým pachem kouře, šeptala mu a rozněcovala v něm něco, co zatím nepoznal.

Jiní kněží v jeho věku už byli dávno ženatí a stali se z nich otcové rodin. Jeho staromládenectví nechápali a často si ho proto dobírali. Manželství římské muže nijak neomezovalo v jejich zálibách, ani když dávali přednost lásce s jinými muži. Tak proč si nenajde nějakou manželku?

Jenom sám sobě a pouze v tuto chvíli byl ochoten přiznat, že ženu, se kterou by se chtěl oženit, sice našel, ale ona jediná je mu ze všech římských žen zapovězená a nikdy ji nedostane.

Během uplynulých pěti let se mu Sabina vysmívala a trápila ho. Teď, když je po smrti, ho nejspíš bude chodit strašit.

Zdálo by se, že její zášť by měla jeho zbožňování utlumit, ale místo toho v něm ještě víc rozdmýchávala vášeň. Když ho myšlenky na Sabinu přepadly v jeho příbytku, našel si nějakou prostitutku. Ale ať byla ve svém řemesle jakkoli zběhlá, nikdy nedokázala z jeho mysli zcela vytlačit obraz panenské vestálky. Modlil se k bohům, aby ho té žádostivostí zbavili, a když to neudělali, snažil se své city zašlapat, nebrat je na vědomí. Musel, protože sebemenší pozornost, kterou by jí projevil, pro ni znamenala hrozbu. Po jakémkoli nedovoleném styku mezi nimi by pro ni následoval trest smrti. Pro něj ostatně také.

Oči měla zavřené, krásné rudé vlasy ožehlé a zašpiněné sazemi. Seděl vedle ní na trávě neschopný vstát, přestože oheň stále zuřil a bylo třeba každé ruky. Věděl, že vestálky si později mohou přijít pro její tělo, aby je připravily na pohřeb, ale ani tak se od ní nedokázal odtrhnout. Bezmocně natáhl ruku a odhrnul jí kadeř z čela. Nikdy předtím se jí nedotkl. Dnes poprvé. Po tvářích mu stékaly slzy. Překvapovalo ho, jak mocně se mu řinou z očí. Nepamatoval si, kdy naposledy plakal.

„Sabino,“ zavzlykl.

Své jméno uslyšel, jako kdyby mu tiše odpovídal vítr. Podíval se dolů.

Oči měla otevřené a upírala je na něho. Tentokrát v nich však nebyl hněv, nýbrž směs porážky a touhy.

Ona žije!

Vytrhl ho zvuk, který do téhle scény nepatřil. Vysoké kvílení. Nelidské. Ach ano, to je sanitka, která k němu přijíždí z modrozelených dálek.

Dívala se na něj s touhou a bolestí v očích.

Zvuk sirény ho táhl skrze kalnou slanou tíhu pryč, do nějakého nového pekla.

Kapitola 11

Řím

Středa 8.12

V hrobce pracovali tři záchranáři. Na tak malý prostor to bylo zbytečně mnoho lidí. Josh by se byl rád dostal ven z místa čpícího krví, ale nešlo to. Opřel se tedy o stěnu a sledoval tým při práci.

Záchranářka natáhla profesorovi na jednu ruku manžetu, aby mu změřila tlak, její kolega mu zabodl jehlu do žíly na druhé ruce a připravoval infuzi. Třetí se lámanou angličtinou obrátil na Johna.

Jak je to dlouho, co se to stalo?

Kdy upadl profesor do bezvědomí?

Zná profesorovu rodinu?

Má na někoho z rodiny telefonní číslo?

Patnáct minut.

Před pěti minutami.

Ne.

Ne.

Pracovali v dokonalé souhře, naprosto soustředění na pacienta. Zdálo se, že si vůbec neuvědomují, kde jsou, a že v jednom koutě kobky leží rozpadlá ženská mumie. Josh k ní zalétl pohledem každou chvíli. Z místa, kde stál, viděl profesorův bezkrevný, nehybný obličej. Rudolfo jednou otevřel oči. Rty se snažily zformulovat nějaká slova. Josh se přesunul co nejblíže (což znamenalo udělat sotva dva kroky dopředu), aby slyšel, ale zároveň nepřekážel.

Profesor šeptal znovu a znovu něco v italštině.

„Co to říká?“ zeptal se Josh jednoho ze záchranářů.

„Aspetta. Počkejte na ni. Opakuje to pořád dokola.“

Záchranáři se věnovali profesorovi několik dalších minut, dokud žena z týmu neodpočítala – uno, due, tre. Na „tři“ ho zvedli ze země na nosítka, tělo zajistili popruhy a několika komplikovanými manévry, při nichž použili i hydraulický výtah, ho vytáhli ven z hrobky.

Josh vylezl za nimi.

Záchranáři přesouvali profesora rychle, ale zároveň opatrně do sanitky. V dálce se ozval zvuk motoru a vzápětí se objevil jasně modrý fiat. Hnal se k nim, až se mu prášilo od pneumatik. O pár vteřin později zastavil se skřípějícími brzdami, z místa řidiče vyskočila vysoká žena a běžela rychle k sanitce. Josh zahlédl jenom opálenou pleť, vysoko posazené lícní kosti a husté neposlušné vlasy barvy medu. Vychrlila na záchranáře spoustu otázek. Její hlas zněl autoritativně, ale byl v něm slyšet i strach. I teď, ve chvíli obrovského vypětí, zaznívala v jejích slovech příjemná lyrická melodie. Joshe zaujala natolik, že kdyby na něj Malachai nezavolal, vůbec by si nevšiml, že dorazil také.

Jako vždy a navzdory vedru měl na sobě oblek a byl dokonale upravený. Dokonce i boty se mu blyštěly. Josh si pomyslel, že tady jejich dokonalý lesk dlouho nevydrží.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se ho Malachai.

„Ano Jde to. Ale potřeboval bych si promluvit s Gabriellou Chaseovou. To je ona?“ ukázal na ženu, která před chvílí vyskočila z auta.

„Ano, ale nejdřív –“

„Slíbil jsem profesorovi, že jí řeknu, co se stalo, a –“

Malachai položil Joshovi ruku na rameno, aby ho zarazil. „Je teď u sanitky. Mezitím to můžeš říct mně.“

Josh mu tedy vše ve stručnosti vyložil.

„Tys tam s ním byl sám?“

„Ano… ano.“

„Takže vy dva jste jediní svědci?“

„Ano. Nikdo jiný tam dole nebyl. Ale teď musím…“

„Viděl jsi toho muže, který Rudolfa postřelil?“

„Ano. Ano, viděl jsem ho…“ John si znovu vybavil scénu, která se mu vryla do paměti – jak ten chlap bere kazetu, otevírá ji, vyndává z ní tmavý kožený váček a schránka letí na zem. Slyšel profesorovo zasténání, viděl rvačku, která následovala, a znovu si přehrál i výstřel.

„Ten člověk v uniformě ochranky sebral obsah kazety – ať už to byly kameny návratů nebo cokoli jiného – postřelil profesora a utekl.“

„Nestačil jsi ho vyfotit?“

„Spěchal jsem profesorovi na pomoc. Nestihl jsem to.“

Malachai beze slova pokyvoval hlavou a snažil se srovnat si v hlavě velikost ztráty. Oba toužili si kameny prohlédnout, promluvit si o nich s Rudolfem i Chaseovou a zjistit, jestli opravdu mají onu legendární moc, jež se jim připisuje. Jak se zdálo, jedinečná šance byla nenávratně pryč.

„Viděls je aspoň, než je ukradl?“

„Ne.“

„Takže nemůžeš s určitostí říct, že tam opravdu byly? Myslíš, že by mohly být i někde jinde v hrobce?“ ptal se s prchavou nadějí v hlase.

„Nevím, co v té kazetě bylo, ale z profesorovy reakce jsem s jistotou usoudil, že –“

„Myslím, že by ses o těch kamenech neměl zmiňovat policii. Nesnaž se domýšlet, co v té kazetě bylo.“

Zmatek v Joshových očích byl nepřehlédnutelný, protože Malachai rovnou vysvětloval dál: „Čím víc si budou myslet, že víš, tím se jim budeš jevit podezřelejší.“

„Ale já přece vůbec nejsem podezřelý. A neměli by policisté vědět, co mají hledat?“

„Budou-li to vědět, dostane se informace o kamenech nevyhnutelně na veřejnost a to je ta poslední věc, o kterou bychom s Beryl stáli… A až se Gabriella doví, co se tady sběhlo, bude mít jistě stejný názor. Svět by se neměl o existenci kamenů dovědět. A už vůbec ne to, že byly ukradeny.“

„Nevím, co ti na to mám říct. Vždyť ty mě navádíš, abych lhal policii.“

„Já nechci, abys lhal. Jenom abys nemluvil o něčem, co vyšetřování stejně nijak nepomůže a cos vlastně ani vůbec neviděl.“

„Co jim tedy mám říct? Že jsem viděl chlapa v uniformě ochranky, že ho dokážu přesně popsat, ale nemám nejmenší tušení, co ukradl? Že jsem neměl čas se pořádně koukat, protože jsem se zrovna nějak ocitl ve čtvrtém století a prožíval v jednom z minulých životů románek se ženou, jejíž mrtvola leží tady kousek vedle?“

Malachai se zatvářil ohromeně: „Jestli říkáš pravdu, bude tvůj zážitek zásadní pro pochopení, jak vlastně kameny fungují. Budeš nezbytným článkem pro rozluštění celé té záhady.“

„Poslední čtyři měsíce mi s Beryl neustále opakujete, že náhody neexistují, a vypadá to, že tomu taky věříte. Ty vzpomínky, které mám…“ Josh rozpřáhl ruce a gestem obsáhl hrobku, les, kopce i vše, co leželo za nimi. „…Tohle všechno jsem vídal během posledního roku. Tohle… a spoustu dalších věcí.“

Malachai chvíli zamyšleně studoval Joshův nahý hrudník a obličej zamazaný prachem a zaschlou krví. „Určitější v pořádku? Krvácejí ti ruce.“

„To nic není. Jenom odřeniny. Ale s profesorem je to vážné. Možná nepřežije. Já ano.“

Malachai obvykle projevoval soucit nepřímo. Často předváděl kouzelnické triky jak pro svou vlastní zábavu, tak pro rozptýlení dětí, s nimiž se svou tetou v nadaci Fénix pracoval. Byl to jeho způsob, jak potlačit vlastní pocity, ale Joshovi neušel tesklivý pohled, který mu zůstával v očích. Josh si občas říkal, jestli Malachaie někdo v minulosti nezranil tak, že se rána už nikdy úplně nezacelila, a jestli by se ten skrytý smutek a melancholie nedaly zachytit na fotografii. Teď poprvé ho však viděl naprosto zničeného a nešťastného, když pronášel: „Je to tragédie. Naprostá tragédie.“

Josh se na chviličku zamyslel, co tím Malachai vlastně myslí – jestli profesorovo vážné zranění nebo krádež kamenů.

Kapitola 12

Když se Josh vydal za Gabriellou, aby jí vyřídil profesorův vzkaz, dav okolostojících se rozrostl. Josh si vzpomněl na Rudolfovu poznámku, že vykopávky se staly turistickou atrakcí. Sjel pohledem na hodinky. Devět. Jestli tady budou ti lidé chodit sem a tam, zničí všechny stopy, které by se mohly hodit policii. Někdo by je měl zadržet. Proč vůbec policie ještě nedorazila? Neměli přijet hned za sanitkou?

Přeletěl pohledem po přihlížejících. Zaznamenal tři jeptišky, dva kněze, skupinku dívek v kožených budách a vysokého muže, který mluvil s jednou z řádových sester a něco si zapisoval do bloku. Husté vlasy, které mu padaly do očí, odhazoval typickým gestem, podle něhož jej Josh okamžitě poznal – takhle vyjadřoval Charlie Billings svou netrpělivost. Joshe potěšilo, že ho vidí. Nejen proto, že měl Charlieho odjakživa rád, ale i proto, že z předchozí spolupráce věděl, že mluví plynně italsky.

Cestu mezi lidmi si razil v patách s Malachaiem, který si zřejmě myslel, že na něj musí dávat pozor.

Pozdravili se. Charlie automaticky předpokládal, že Josh je tady také kvůli nějaké reportáži, a hned se ptal, pro koho dělá.

„Nepracuju pro noviny. Jsem tady jako profesorův host. Ale poslouchej, potřebuju s tebou –“

„Počkej vteřinku. Chceš říct, žes tady byl během té loupeže?“

Josh otráveně přikývl. Bylo mu jasné, že se bezděčně stal součástí případu.

„Viděl jsi, kdo to udělal? Vyfotils ho?“ Charlie sklouzl pohledem k fotoaparátu, který Josh neustále nosil na krku.

„Řeknu ti to všechno později, ale teď potřebuju, abys mi pomohl. Je to naléhavé. Jestli se ten dav dostane k hrobce, zničí všechny stopy, které by mohly posloužit policii. Neumím italsky, ale ty ano. Mohl bys jim říct, aby nechodili blíž?“

„Něco za něco. Promluvím s nimi. Ale ty zase řekneš něco na oplátku mně. Co se stalo tam dole?“

„Charlie…“Josh namířil prstem Charliemu za záda. „Podívej!“ Dívky v kožených bundách se vydaly k nalezišti.

„Fajn. Dám se do toho. Najdu si tě později.“ Vyrazil k dívkám. „Nezapomeň, že mi teď něco dlužíš!“ křikl přes rameno.

Zatímco Josh mluvil s Charliem, Malachai pár kroků ustoupil. Teď se k němu znovu připojil. „Všivák,“ kývl k reportérovi. „Ale předpokládám, že tisk by se o tom dověděl tak jako tak.“

„Charlie je v pohodě. Znám ho z dřívějška. Když k němu budu upřímný, nepodrazí nás. Poslyš, pořád ještě –“

Hovor uťaly sirény tří policejních aut, která právě přijížděla. Osádky okamžitě vyskákaly z vozů.

„V tuhle chvíli nebudou náš největší problém noviny,“ pokývl tím směrem Malachai. „Jakmile policie zjistí, kdo je kdo, bude nás chtít okamžitě vyslechnout. Musíme si dobře rozmyslet, co říct, až se budou ptát, kde jsme se tady vzali. Z tohohle by se mohl stát docela ožehavý případ a já nechci, aby do toho byla zapletená nadace.“

Vzápětí začala kvílet další siréna. Tentokrát to byla sanitka, která se chystala odvézt profesora do nemocnice. Josh se ohlédl. Viděl, jak se Gabriella snaží dostat do sanitky, k nosítkům s profesorem. Lékařka ze záchranářského týmu jí bránila ve vstupu, a když si Gabriella nechtěla dát říct, prostěji odstrčila. Gabriella klopýtla, zavrávorala a upadla. Záchranářka rychle nastoupila a bez ohlédnutí za sebou zabouchla dveře. Sanitka se rozjela.

„Musíme jí pomoct,“ rozběhl se Josh ke Gabrielle.

Klekl si vedle ní. „Není vám něco?“ ptal se.

„Nedovolili mi jet s ním,“ vypravila ze sebe. Seděla na trávě s očima upřenýma na mizející vůz.

„Neměli místo.“

„Ale on je tam sám,“ pronesla hluše.

„Dostane se mu té nejlepší péče, uvidíte.“ Bylo to jako mluvit s dítětem.

„Bude v pořádku?“ otočila se k Joshovi, takže jí poprvé uviděl do tváře. Jako fotograf se nesčetněkrát díval do obličejů plných úzkosti, ale její bolest ho zasáhla s mimořádnou intenzitou, již nechápal.

„Doufám, že ano. A co vy? Jste v pořádku? Byl to ošklivý pád.“

Zdálo se, že vůbec neví, o čem Josh mluví.

„Upadla jste přece.“

Rozhlédla se kolem sebe, jako kdyby si teprve teď uvědomila, kde je. Oprášila si ruce a vstala.

„Nic mi není,“ zavrtěla hlavou.

„Opravdu? Moc se mi to nezdá.“ Podal jí batoh, který nechala ležet na zemi.

„Jsem v pořádku. Opravdu. Jenom musím zjistit…“

V tu chvíli se objevil Charlie Billings. „Gabriello,“ natáhl ruku a dotkl se její paže. „Co se tady stalo?“

„Teď ne, Charlie,“ zakroutila hlavou.

Joshe překvapilo, že se ti dva znají, ale pak si vzpomněl, jak mu profesor říkal, že komunikaci s novináři má na starosti ona.

„Tak mi něco povězte alespoň neoficiálně.“

„Myslím, že toho teď není schopná. Dej jí chvilku, aby se vzpamatovala,“ vložil se do hovoru Josh.

„Víš, že tak trochu zneužíváš naší známosti?“ ušklíbl se Charlie a otočil se znovu ke Gabrielle ve snaze získat alespoň nějakou informaci: „Můžete mi aspoň říct, jak je na tom profesor?“

„Je v kritickém stavu. To je všechno, co vím.“

Charlie si něco naškrábal na papír. Josh té chvilky využil, vzal Gabriellu za loket a zamířil s ní k jejímu autu. Pomohl jí na zadní sedadlo. Malachai si sedl na místo řidiče a obrátil se k Joshovi: „Pospěš si a nasedni. Myslím, že bude lepší, když hned odjedeme a vyhneme se cirkusu, který se tady za chvíli rozpoutá. Gabriello, máte klíče?“

Gabriella se upřeně dívala na Joshe a neodpovídala.

„Teprve teď mi došlo, kdo jste. Vy jste Josh Ryder, že?“

Josh kývl.

„Vy jste tady celou tu dobu byl?“

„Ano. Je mi to líto.“

„Kde k tomu došlo?“

„Byli jsme v hrobce, když –“

„Vy jste s ním byl v hrobce?“ přerušila ho. „Ono se to stalo dole v hrobce?“

„Ano.“

„Chci jít dolů… Musím to vidět.“ Gabriella ho odstrčila a vystoupila z auta. Josh i Malachai vyběhli za ní. Po pár krocích ji dohonili. Malachai ji vzal kolem ramen a zastavil ji. „Teď bude lepší nechat všechno na policii. Vezmeme vás do nemocnice. Pojďte, vrátíme se spolu do auta.“

„Ne, teď ne. Napřed se musím podívat dolů,“ snažila se mu vykroutit.

„Tak mi alespoň dovolte, abych šel s vámi,“ rezignoval Josh. Nechtěl, aby byla sama, až uvidí krev, rozbitou kazetu a zničenou Sabininu mumii.

Neodpověděla, nezastavila se. Ušla sotva tři metry, když jí zastoupili cestu dva policisté.

Konverzace zpočátku probíhala hladce, ale pak se jí zřejmě jeden z nich zeptal na něco, co ji rozčílilo, protože začala divoce gestikulovat směrem k silnici. Potom se obrátila, ukázala na svoje auto a rukou opsala půlkruh, do něhož zahrnula i Joshe s Malachaiem.

O třicet vteřin později už policisté kráčeli k Joshovi a Malachaiovi.

„Vy jste pan Ryder?“ zeptal se jeden s pohledem upřeným na Malachaie.

„Ne, já jsem Josh Ryder,“ odpověděl Josh.

Policista mu položil nějakou otázku v italštině.

Josh zavrtěl hlavou: „Promiňte, nerozumím vám.“

Měl pocit, že tuhle větu opakuje během dnešního rána přinejmenším podesáté. Jazyková bariéra pro něho byla obrovskou překážkou. Neměl jak policistovi říct, aby s ním neztrácel čas, když je někde nedaleko na útěku muž, který má zbraň a starověký poklad a každým okamžikem se vzdaluje.

Zatímco policisté mluvili s Joshem a Malachaiem, obrátili se ke Gabrielle zády. Ta využila příležitosti a zamířila k hrobce. Na místě se pohybovalo víc lidí od policie, ale ti vyslýchali přihlížející a o vlastní místo činu – o hrobku – se nikdo z nich kupodivu nezajímal.

Vždyť je to pochopitelné, že je ta hrobka nezajímá, uvědomil si Josh, zatím přece nikdo neví, že se střílelo právě tam.

Jeden z policistů, si ale všiml, že Josh míří pohledem na něco za jeho zády, a otočil se. Uviděl Gabriellu a zavolal na ni.

Obrátila se. V očích měla zatvrzelé odhodlání, obličej špinavý od prachu a rozmazaných slz, oblečení zaprášené. Křikla nazpět něco, čemu Josh nerozuměl, a začala sestupovat do hrobky.

Joshovi se na chvíli zastavilo srdce. Bál se o ni. Neměl čas přemýšlet, proč reaguje tak silně na neznámou ženu. V tu chvíli překročila skupinka přihlížejících zábrany a všichni policisté museli napnout síly, aby je udrželi v bezpečné vzdálenosti.

Josh se okamžitě rozběhl ke kryptě.

„Stůj, Joshi! Musíme odsud! Nechoď tam!“ volal za ním Malachai.

„Přece ji tam nenechám samotnou,“ křikl Josh přes rameno. Běžel dál a bylo mu jedno, jestli ho někdo z policistů sleduje.

Pár kroků od vchodu do hrobky zaslechl Gabriellin výkřik – vysoký, plný bolesti a zoufalství, jako kdyby se ocitla na mučidlech.

Kapitola 13

Klečela v rohu krypty vedle Sabininých rozbitých pozůstatků a tiše naříkala. Joshovi chvíli trvalo, než pochopil, že znovu a znovu opakuje „ne, ne, ne…“ Její nářek zněl spíš jako modlitba. Uvědomoval si, že to, co teď prožívá, se odehrává v současnosti, a že se dívá na Gabriellu. Ale přesto viděl hrobku tak, jak vypadala před staletími.

Odlesk bílého roucha.

Rudé vlasy.

Tmavozelené oči plné slzí.

Sabina.

Chtěl vztáhnout ruku do tmy, uchopit ten přízrak a zeptat se, co si to šeptá.

Ze snění ho vytrhl Gabriellin naléhavý hlas: „Podtrhněte ten žebřík. Nebo do něj pořádně kopněte, aby se zlomil.“

„Cože?“

„Rychle! Pospěšte si! Dejte ho pryč od stěny!“

Josh byl stále ještě jednou nohou ve svém snovém zážitku, ale udělal, co po něm chtěla, i když nechápal proč.

„A teď zlomte příčle. Tu máte…“ podávala mu lopatu. „Pomozte mi. Potřebuji získat nějaký čas.“

Rozmáchl se proti žebříku, a než se policisté dostali k vstupnímu otvoru do krypty, zlomil šest horních příček. Tentokrát nepotřeboval rozumět italsky, aby z jejich brebentění pochopil, že se chtějí dostat dolů.

„Ukažte jim polámaný žebřík,“ instruovala ho Gabriella.

Chtěl se na ni usmát na znamení, že chytrý nápad oceňuje, ale nakonec to neudělal, protože do otvoru nahlížel muž, který ho předtím vyslýchal na povrchu. Policista přelétl pohledem od Gabrielly k Joshovi. Pak řekl něco, co jeho kolegu rozesmálo. Gabriella polohlasem zaklela: „Čuňata.“

Josh si domyslel, o co jde.

„Vy jste byl tady dole, když se to stalo?“ zeptala se Joshe, když policisté zmizeli.

„Ano, celou dobu. Událo se to hrozně rychle. Nedokázal jsem udělat vůbec nic… Nedokázal jsem ho zastavit.“

Už se nedívala na Joshe, ale za něho a pohledem přejížděla interiér, aby se přesvědčila, zda hrobka neutrpěla nějaké další škody. V tu chvíli mu poskytla ideální příležitost, aby si ji prohlédl jako profesionální fotograf. Měla dlouhý krk, relativně široká ramena, vlnité vlasy, plné rty, silné kosti. Kdyby nebylo ostrého nosu s malou vypouklinou, dala by se označit za krásku, ale na druhou stranu jí právě nos dodával na zajímavosti. Na sobě měla džínsy a bílou košili s rozepnutými dvěma horními knoflíčky. Josh si ohromeně uvědomil, že si uprostřed tohohle šíleného příběhu přeje, aby byla nechala rozepnutý i třetí.

„Viděl jste toho člověka, který na profesora vystřelil? Kdo to byl?“

„Vypadalo to, že je od ochranky. Měl na sobě uniformu.“

„Vyfotil jste ho?“

„Ne. Všechno se seběhlo moc rychle. Snažil jsem se dostat k profesorovi. Škoda že se mi to nepovedlo.“

Vypadala zmatená. „Proč nestřelil i po vás?“

„Protože jsem byl tamhle,“ odpověděl. Ukázal na tunel a znovu ho zaplavila vlna výjevů. Pohyboval se pomalu prostorem, cítil pod rukama hlínu a odněkud znovu vystrkovala růžky klaustrofobická panika spolu s pocitem, že něco je od základu špatně a že se musí rychle dostat na druhou stranu.

Na zlomek vteřiny se ho zmocnil zmatek. Dotírají na něj obrazy toho, co se stalo před hodinou, nebo to všechno patří dávné minulosti?

Gabriella přešla k místu, na něž ukazoval. Teprve teď si všimla tunelu. „Co to, k čertu, je?“ Nakoukla do tmy. „A kdo to vykopal?“

„Já.“

„Rudolfo vám to dovolil?“

„Pokusil se mi to rozmluvit, ale… Byl jsem zkrátka uvnitř. Dost daleko. Proto jsem mu nemohl pomoct.“

„Nerozumím tomu. Proč vám v tom Rudolfo nezabránil?“

„Poslyšte, neumím italsky a nerozuměl jsem, co říkali ti záchranáři. Všechno vám povím, ale napřed řekněte vy mně, jak to vypadá s profesorem? Jak je na tom? Co říkali?“

„To se prý zjistí až v nemocnici. Ale krvácení ustalo, a to je dobré. Řekli, že pokud přežije, je to vaše zásluha…“ Odmlčela se a zdvihla něco z mozaikové podlahy.

„Proč je rozbitá?“ hlas se jí třásl stejně jako ruka, ve které držela kousek ovocného dřeva z roztříštěné kazety. „Kde je zbytek?“ Znovu klesla na kolena a zoufale se rozhlížela kolem sebe.

„Gabriello,“ Josh si klekl vedle ní a položil jí ruku kolem ramen, aby ji zarazil, utěšil a připravil na to, co se jí chystá říct. Přes látku košile cítil teplo pokožky. „Obsah ten člověk ukradl. Kvůli tomu sem přišel. S největší pravděpodobností to znamená, že ukradl to, co jste s profesorem považovali za kameny minulých životů.“

Ve tváři se jí objevily dva protichůdné výrazy současně. Něco takového Josh ještě neviděl. Do očí se vloudila zoufalá beznaděj, zato ústa se zkřivila do linky čirého vzteku. Znovu se podívala na kousky dřeva, které držela v ruce. Uplynuly dvě vteřiny, pět, deset. Konečně zvedla hlavu. Vztek, který jí ještě před okamžikem lomcoval, byl ten tam a hluboké zoufalství také. Zbylo jenom odhodlání. Její nezlomnost ho překvapila.

„Nemáme čas,“ pravila věcně. „Než se sem policie dostane a začne nás vyslýchat, musíme stihnout spoustu věcí.“ Otočila se na rozházené zbytky těla a kousky kazety. „Musím se dostat do nemocnice. Nenechali mě jet v sanitce, že prý nemůžu, když nejsem člen rodiny.“ Potřásla hlavou, jako kdyby se snažila utřídit si myšlenky. Vlnité prameny vlasů se zatřásly také. Joshovi v tu chvíli vytanuly v paměti Sabininy copy.

„Ale než odsud odejdu, musím si být jistá, že tady nezbude nic, na co by se mohli zbytečně vyptávat…“ Nakoukla do černé tmy tunelu. „Uvědomujete si vůbec, jak velice jste tímhle náš nález poničil?“ Zhluboka se nadechla a otočila se k němu: „Proč jste to, proboha, vyhloubil?“

Zabodla mu pohled do očí. Teď by jí to nedokázal vysvětlit, i kdyby se snažil sebevíc. A vlastně ani s určitostí nevěděl, jak moc se snažit chce. A tak prostě odpověděl: „Všiml jsem si, že část stěny je jinak zbarvená a podle velikosti a tvaru té skvrny mě napadlo, že by za ní mohlo něco být.“

Nebyl si jistý, jestli mu věří, ale dál už se na nic neptala a jen ho požádala: „Pomůžete mi to zase zakrýt? Nechci, aby tam lezli. Kdoví, co by přitom mohli zničit.“

Pracovali bok po boku, jak nejrychleji to šlo, házeli hlínu zpátky do otvoru, jednu vrstvu vždy udusali a na ni vršili další. Po předchozím kopání a nynějším zahazování měl Josh ruce samou krev.

„Je mi jedno, co řeknete policii, ale o tunelu, prosím vás, mlčte. Vymyslete si, co chcete. Dokud ho neprozkoumám já nebo někdo z kolegů, nikdo nesmí dovnitř. Až sem přijdou, ať si všechno vyfotí, seberou nějaké vzorky a jdou. Pak to tady uzavřu, dokud… Kdybyste jim o tunelu řekl, nebo třeba jen naznačil, že tady něco takového je, trvali by na tom, že ho musejí prohlédnout. Od chvíle, kdy byla hrobka uzavřena, uvnitř nikdo nebyl – tedy samozřejmě kromě vás. Celých tisíc šest set let! Mohou tam být předměty nedozírné ceny. Unikáty. Rozumíte mi? Uděláte to?“ Hlas měla zastřený a tichý, jako kdyby nikdo neměl slyšet slib, který se z něho snaží vymámit.

„Tunel jim v pátrání po pachateli nijak nepomůže. Neřeknu jim o něm. Slibuji.“

„Opravdu?“ Stále vypadala ustaraně. „A co jim řeknete, až se budou ptát, kde jste během té střelby byl?“

„Že jsem byl venku. Že jsem uslyšel výstřel, a teprve potom jsem uviděl muže z ochranky, jak běží pryč. Šel jsem se podívat dolů a našel profesora.“

Kývla a dala se znovu do práce.

Má tedy policii lhát. Nejprve to po něm chtěl Malachai, teď i Gabriella. Myšlenka, že se zaplete do vyšetřování, se mu nezamlouvala ani za normálních okolností, natož když měl tajit důležitá fakta.

Nebyl si jistý, jestli mají Malachai s Gabriellou pravdu.

„Joshi, pospěšte si! Budou tady co nevidět.“

Vrátil se k práci. Rozedřenýma rukama dál zahrnoval tunel a přemýšlel, jestli žena, kterou tady pohřbili zaživa, tušila, že únik je nadosah. Vdechl prach a rozkašlal se. Říkal si, jak je to zvláštní, že hrobku ani tunel celých šestnáct století nikdo neobjevil, a přemítal, kolik tajemství tady bylo pohřbeno spolu s křehkou Sabininou tělesnou schránkou.

Kapitola 14

V otvoru vedoucím do krypty se ozval skřípavý zvuk. Oba vzhlédli a uviděli, jak se dolů spouští hliníkový žebřík. Na horní příčce se objevil muž v pohodlném saku.

„Jsem detektiv Alexander Tatti z N. T. P. A.,“ zavolal dolů v angličtině, která byla mnohem lepší nežli všechny chabé pokusy jeho předchůdců. „Jak vidíte, pořídili jsme si svůj žebřík,“ dodal, když slézal dolů.

„N. T. P. A. je součástí italské policie. Má za úkol chránit italské památky, nové nálezy a pátrat po ukradených uměleckých dílech,“ vysvětlovala Gabriella Joshovi. Přešla od zaházeného tunelu k mumii.

„Díkybohu, že jste přišli,“ uvítala detektiva sladce. „A díky, že jste přinesli nový žebřík. Myslela jsem, že se tady zblázním. Těch posledních pětačtyřicet minut bylo strašných. Musím jet do nemocnice. Nevíte, jak je na tom profesor? Máte o něm nějaké zprávy?“

Tatti sestoupil svižně na poslední příčku a seskočil na zem s obratností, která u muže, jehož obličej prozrazoval, že nemá daleko do důchodu, překvapovala. „Je na jednotce intenzivní péče. Dovnitř vás zatím nepustí. Můžete tady klidně zůstat a pomáhat mi. Co vy na to?“

Přikývla.

Kupodivu je nezahrnul přívalem otázek. Ne hned. Místo toho si hrobku s výrazem úcty ve tváři pozorně prohlédl. Joshovi se líbil. Oceňoval, že si Tatti uvědomuje, na jakém místě se ocitl, a že mu vzdává jistý hold, než přistoupí k jeho znesvěcení.

Když opsal pohledem kruh, obrátil se k Sabině. Udělal směrem k ní několik kroků a podřepí k zemi.

„Jak myslíte, že je stará?“

„Odhadujeme, že ji tady pohřbili ve čtvrtém století našeho letopočtu,“ odpověděla Gabriella. „Nebo jste snad měl na mysli, kolik jí bylo, když zemřela?“

„Obojí. Kdy ji pohřbili i kolik jí bylo let.“

„Podle kloubů, které jsme měli možnost vidět, asi dvaadvacet.“

„Bylo tělo během ranního incidentu poškozeno?“

„Ano. Značně.“

„Jak?“

„Když jsme ji našli, byla nedotčená. Ještě včera večer byla dokonalá. Zato teď…“ Gabriella se odmlčela. „Teď je rozbitá na kusy. Tady… a tady…“ Ukázala na pas, krk a pravou ruku mumie. „V rukou držela dřevěnou kazetu. Z té zbyly jenom trosky.“

„Jakou kazetu?“

Josh viděl, jak s sebou Gabriella trhla. Nechtěla na kazetu zbytečně upozorňovat. Teď byla v pasti. Ukázala na dřevěné kousky rozházené po podlaze.

„Co bylo uvnitř?“

„Nemám tušení,“ pokrčila rameny. „Ta skříňka byla zapečetěná. Ještě jsme ji neotevřeli. Víc nevím. Pustíte mě už do nemocnice za profesorem?“

„Řekl jsem vám přece, že profesor je na jednotce intenzivní péče. Je u něj jeho manželka. Až bude něco nového, dají mi hned vědět a já vám řeknu. A budeme-li tady hotovi dřív, než zavolají, nechám vás samozřejmě jít. Ale zatím…“ Větu nedokončil. Mluvil příjemným tónem, angličtinou se svěžím rytmem. „Opravdu si myslíte, že vám uvěřím? Že jste našli vysušenou mrtvolu, která svírala v rukou dřevěnou skříňku, a neotevřeli jste ji?“

„Jistě. Máme záznamy. Vždycky postupujeme pomalu. Všechno, co jsme tady našli, bylo jedno velké překvapení. Obsah kazety mohl počkat. Nejprve jsme chtěli prozkoumat pečeť, než ji zničíme.“

Tatti se otočil k Joshovi a vypálil na něj: „A vy jste kdo?“

„Josh Ryder.“

„To vy jste zavolal záchranku?“

„Ano.“

„Pane Rydere, co bylo v té kazetě?“

„Nemám tušení.“ Teď bylo na Joshovi, aby předvedl, jak umí lhát.

„Co jste tady dělal?“

„Setkal jsem se s profesorem. Vyprávěl mi o nálezu.“ Kruci, je to takhle dobře? Vždyť právě přiznal, že byl v hrobce!

„V kolik hodin jste sem přišel?“

„Asi v šest třicet.“

„Proč tak brzy?“

„Nepotřebuji moc spát.“

„Čekání na nový žebřík jsem vyplnil rozhovorem s panem Samuelsem. Prý jste včera přiletěli oba dva z New Yorku a dnes jste se měli v osm hodin setkat v hotelu s profesorkou Chaseovou. Tam jste se ale nedostavil.“

„Ne. To už jsem byl tady.“

„Hm… To se mi zdá právě zvláštní. Proč jste sem přišel o dvě hodiny dřív, když vás sem měla přivézt slečna Chaseová? Bylo tady snad něco, co nemohlo počkat?“

Gabriella poslouchala stejně pozorně jako Tatti. Ani ona nevěděla, k čemu v hrobce došlo.

„Nemohl jsem spát. Časový posun mi dělá potíže. A také jsem nejspíš vypil hodně kávy. Prostě jsem se vydal na procházku.“

„Vydal jste se na procházku. Výborně. Procházet jste se ale mohl kdekoli. Proč zrovna tady? Proč jste nepočkal na domluvenou schůzku? Proč jste sem přišel bez svého přítele a slečny Chaseové?“

„Už jsem vám řekl, že jsem neměl stání.“

„Jak jste se sem dostal? Nemáte tady žádné auto.“

„To nemám. Přišel jsem pěšky.“

„Pěšky? Odkud jste přišel pěšky?“

Josh si lámal hlavu, co je mu na Tattim tak povědomé.

„Z hotelu Eden. Bydlíme tam.“

„Opravdu už musím jet do nemocnice,“ přerušila výslech Gabriella.

„Slečno Chaseová, už jsem vám řekl, že mi lékaři zavolají, jakmile bude něco nového. Stojíme na místě, kde došlo k pokusu o vraždu. Vy znáte oběť. Možná znáte i útočníka. Kromě toho jsou tady velmi cenné artefakty a vy jste jediná, kdo se v nich vyzná a ví, co kde bylo a jestli něco zmizelo. Já vás potřebuji víc tady nežli profesor tam. Alespoň pro tuto chvíli.“

Obrátil se zpátky k Joshovi a navázal tam, kde před okamžikem přestal.

„Takže vy říkáte, že jste sem došel pěšky až z hotelu Eden?“

„Ano.“

„Zřejmě jste nadšený chodec.“

To nebyla otázka a Josh usoudil, že není třeba odpovídat. Pořád se snažil zjistit, proč mu Tatti připadá známý. Když mu to došlo, málem se rozesmál. Tatti nepatřil do žádné vize z minulých životů. Připomínal mu herce z hollywoodských filmů; choval se jako kombinace inspektora Clouseaua a detektiva Columba.

„No tak, pane Rydere, prosím,“ nechal vyšetřovatel v hlase zaznít stopu podráždění. „Řekněte mi popravdě, co se stalo.“ Zřejmě se teď cítil jako filmová hvězda, která hraje roli skutečného detektiva.

„Už jsem vám to řekl. Špatně jsem spal. Vzbudil jsem se, nepodařilo se mi znovu usnout, a tak jsem se šel projít.“

„Z Edenu je to deset kilometrů, pane Rydere. V kolik hodin jste odtamtud odešel?“

„Nevím. Nedíval jsem se na hodinky. Byla ještě tma.“

„Slečno Chaseová, znal pan Ryder nebo pan Samuels adresu vašich vykopávek?“

„Ne. Neřekli jsme jim to. Ale přes veškeré naše snahy se objevil podrobný popis místa vykopávek v novinách.“

„Ano, to je pravda,“ přikývl Tatti. „Dověděl jste se adresu z novin, pane Rydere? Nebo snad od taxikáře?“

„Ne. Nikdo mi ji neřekl. Nevěděl jsem, kam jdu. Zeptejte se operátorky ze záchranky. Nevěděl jsem, odkud volám.“

„Říkala, že jste napřed musel někomu zatelefonovat, abyste zjistil, kde se vlastně nacházíte. To by ale klidně mohl být trik, že? Předstírat, že nevíte, kde jste, abyste se dostal mimo podezření.“

Znovu nešlo o žádnou otázku, a Josh tedy znovu neodpověděl.

„Nu, řekněme, že mluvíte pravdu. Ale jak mi tu svou pravdu vysvětlíte? Copak dává smysl, že vyrazíte řekněme v pět hodin ráno z hotelu a jako zázrakem se ocitnete zrovna tady?“

„Ne, smysl to asi nedává.“

„Za koho mě máte, pane Rydere? Za hlupáka? Co jste tady dělal?“

Josh měl pro Tattiho jediné, těžko pochopitelné vysvětlení. Totéž, které Malachai předkládal šesti-, sedmi-, a osmiletým dětem, se kterými pracoval a které děsily příběhy odehrávající se v jejich hlavách. „Vzpomínáte si na minulost, to je celé. Může vám to připadat strašidelné, ale vlastně je to krásné,“ vykládal jim.

To byl zřejmě pravý důvod, proč se Josh ocitl u hrobky, ale jak to vysvětlit Tattimu?

Gabriella detektiva přerušila a požádala ho, aby zbytek výslechu provedl mimo hrobku. „Je to velmi staré místo a začali jsme tady pracovat teprve nedávno. Musím ho chránit a co nejdříve uzavřít.“

Tatti slíbil, že policejní technici budou pracovat co nejrychleji, nejopatrněji a odejdou, jak jen to bude možné. Potom se znovu obrátil k Sabině a prohlížel si ji. Na pár okamžiků zavládlo v hrobce naprosté ticho. Pak se zeptal Gabrielly, co se ztratilo.

Gabriella začínala ztrácet trpělivost: „O tom jsme přece už mluvili, ne?“

„Ano, ale já toho pořád vím jenom málo. Zatím jste mi řekla pouze to, že jste s profesorem objevili tuhle hrobku, odkryli ji, začali provádět katalogizaci obsahu a údajně se nepodívali do té krabičky. Copak jste nebyli zvědaví?“

„Jistěže byli! Ale máme určité profesionální zásady. Pro nás je každý centimetr téhle hrobky stejně vzrušující jako to, co mohlo být v kazetě. Už sám fakt, že pohřbené tělo zůstalo prakticky neporušené, má větší archeologickou a vědeckou, a dokonce i náboženskou hodnotu, nežli nějaká tretka.“

„Takže to byla tretka?“

Gabriella se dostávala do varu a spustila na něj rychlou italštinou. Tatti však zřejmě kupodivu souhlasil s tím, co říká, a chápavě přikyvoval. Když skončila, vylezl nahoru po žebříku, zůstal na něm stát s polovinou těla venku a polovinou uvnitř a zavolal na dva policisty, kteří s Joshem a Gabriellou mluvili nahoře.

Gabriella čekala dole u paty žebříku, sledovala Tattiho a poslouchala, co říká. Josh za jejím vztekem tušil i velký strach. Dvakrát se podívala na hodinky. Několikrát se otočila k Sabině s tázavým pohledem v očích. Ačkoli ji Josh neznal, bylo mu jasné, že by si přála, aby mumie promluvila a řekla jim, kdo s takovou brutalitou vtrhl na toto posvátné místo.

Detektiv mluvil několik minut s policisty.

Josh se zatím snažil ubránit pokušení vydat se do míst, kam ho lákala jeho mysl. Ale navzdory odhodlání se kolem něj shlukovaly obrazy, dotíraly na něj a odmítaly zmizet. Zdvihl fotoaparát a zaostřil na Gabriellu, která stále poslouchala detektivův hovor s policisty, a v hledáčku si prohlížel její obličej – široké čelo, vysoko posazené lícní kosti a chytré oči.

Připomínala mu Bransuciho plastiku vystavenou v Muzeu moderního umění v New Yorku. Jmenovala se Múza a byla vytvořená z leštěného bronzu. Dokonale oválný zlatavý inteligentní obličej s mandlovýma očima. Gabriella mu klidně mohla stát modelem.

Sledoval její výraz a odhadoval z něj, o čem se detektiv s policisty baví. Několikrát se chystala hovor přerušit, ale nakonec se vždycky zarazila. Josh ji bez přemýšlení vyfotografoval. A pak znovu. Zřejmě si toho vůbec nevšimla.

Detektiv konečně slezl po žebříku zpátky dolů.

„Slečno Chaseová, nechci vám poničit vykopávky víc, než je nutné. Nakonec, mým úkolem je italské poklady chránit. O archeologii něco málo vím a z interiéru hrobky a její polohy je mi jasné, že tahle žena mohla být jednou z prvních křesťanských mučednic. Klidně to může být i světice. Jak vidím, je pořád ve skvělém stavu.“ Pokynul k Sabině, jako kdyby se ji snažil ohromit svými vědomostmi. „Policisté to chápou. Sestoupí dolů a budou rychlí a opatrní. Jde o velmi malý prostor, a tak nebude práce nijak komplikovaná. Až skončíme, můžete hrobku i celé naleziště uzavřít, dokud se tahle ošklivá záležitost nevyřeší. Samozřejmě pokud budeme potřebovat znovu dovnitř, budete nám to muset umožnit.“

„Jistě,“ kývla Gabriella pokorně a sklonila hlavu, jako kdyby právě vyslyšel její modlitbu.

Tatti se otočil k Joshovi. „Pokud jde o vás, pane Rydere, vy půjdete se mnou. Mám řadu dalších otázek. Odpovědět mi na ně můžete i jinde než právě tady.“

Vylezli z hrobky a detektiv odvedl Joshe z ohrazeného prostranství k řadě dubů, které stály jako stráž na kraji lesa. Tatti se opřel o jeden z mohutných kmenů, který se tady tyčil nejspíš už v době, kdy se hrobka stavěla a kdy do ní pohřbili Sabinu. Chtěl, aby mu Josh znovu zopakoval, co se dělo od chvíle, kdy odešel z hotelu.

„Já té vaší historce prostě nevěřím, pane Rydere,“ povzdechl si, když Josh skončil. „Proč byste sem měl jít několik hodin pěšky, ještě ke všemu málem v noci, když jste tady měl na ráno sjednanou schůzku? Vysvětlete mi to!“

„Byl jsem neklidný. Roztěkaný.“

„Ale jak jste věděl, kam jdete?“

„Nevěděl jsem to.“

„To ode mne čekáte, že začnu věřit na zázračné náhody? Myslíte si, že jsem hlupák?“

Josh věděl, jak absurdně jeho vyprávění zní, ale pravda by vypadala ještě hůř. Jak by asi Tatti zareagoval, kdyby mu popravdě řekl: Něco mě sem táhlo, i když jsem nevěděl, kam vlastně jdu.

„Představte si, že jste na mém místě. Co byste dělal, kdyby vám někdo vyprávěl takovéhle nesmysly? Uvěřil byste mu?“

Co na to má říct? Pak si uvědomil, že nejlepší bude holá pravda. „Ne, asi bych vám to neuvěřil. Jenže já prostě jiné vysvětlení nemám. Vážně.“

Tatti rozhodil rukama. Pro tuto chvíli měl Joshe dost. Popadl ho za paži (silněji, než bylo třeba) a dovedl k neoznačenému sedanu. Otevřel zadní dveře, počkal, až nasedne, zabouchl je za ním a auto zamkl.

„Nebudu pryč dlouho. Chovejte se… Jak se to řekne anglicky? Ach ano – chovejte se tu jako doma.“

Okénka byla otevřená, ale auto přesto sálalo horkem. Uvnitř to čpělo zvětralou kávou a silnými cigaretami. Josh sledoval Tattiho, jak mluví s Gabriellou, díval se, jak ona otáčí hlavu jeho směrem, pak znovu a ještě jednou, jako by na něj svalovala vinu, nebo ho prosila, aby jí přišel na pomoc a zachránil ji před dalšími otázkami.

Jako by ho prosila, aby ji zachránil.

Ta myšlenka se mu zdála povědomá.

Žádal ho snad už někdy někdo v tomhle lesíku o pomoc?

Nebo fantazíruje? Anebo je prostě šílený?

Kapitola 15

Aby si zkrátil čekání, zdvihl Josh k očím fotoaparát a sledoval okolí hledáčkem. Ve výřezu vpravo udělal několik snímků lesa ohraničujícího naleziště, vlevo pár záběrů krajiny. Zvuk spouště mu zněl v uších jako přátelský pozdrav.

Před obrazy z minulosti dával momentálně přednost jasně definovanému světu, zarámovanému obdélníkovým průzorem fotoaparátu. Znovu zaostřil na stromy, tentokrát širším záběrem, a všiml si typické linie, která naznačovala cestu nebo malou mýtinu.

V tu chvíli měl pocit, jako by neseděl v autě, ale stál na okraji lesa. Cítil ostrou vůni borovicové pryskyřice, vnímal vlnění modrozelených stínů. Ne, teď nestojí o žádné výlety do minulosti. Chce zůstat v přítomnosti.

Silou vůle se soustředil na interiér auta, zápach cigaretového kouře a plastový kryt své leiky.

Řím a jeho okolí v něm vyvolávaly mnohem víc vzpomínek na minulost než jeho domovský New York. Ale proč?

Malachai by řekl, že to, co prožívá, jsou regresní epizody, krátké návraty do minulého života. Ale Josh zůstával, navzdory svým zvláštním zážitků, vůči Malachaiovu vysvětlení skeptický. Reinkarnace pro něj představovala uklidňující vysvětlení existenciálního dilematu a neustále se opakujících otázek, proč žijeme a proč se zlé věci dějí i dobrým lidem. Věřit v reinkarnaci coby v konejšivý mýtus bylo jednodušší nežli přijmout představu, že určitá podstatná součást živé bytosti (lhostejno, zda ji nazveme duší nebo duchem) přežívá fyzickou smrt, aby se znovu zrodila v novém těle, stala se bytostí z masa a kostí a vrátila se na zem, kde má naplnit svou karmu a napravit nebo dořešit, co se v minulém životě nepovedlo.

Ale jak jinak se dají výlety jeho paměti do minulosti vysvětlit?

Někde četl, že zážitky z minulých životů se zdánlivě vybavují spontánně, ale ve skutečnosti je většinou vyvolá setkání s osobou, situací nebo smyslovým podnětem (například určitou vůní, zvukem nebo chutí), která se váže k předchozí inkarnaci.

Během posledních měsíců neviděl ani jeden film, zato zhltl přes padesát knih na toto téma.

Zaujala ho myšlenka, kterou vyjádřil tibetský dalajlama, sám vybraný mezi desítkami jiných dětí jako nová inkarnace svého předchůdce. Šlo o jednoduché vysvětlení složité představy a Josh si uvědomoval, že pokud opravdu prožívá něco z minulých životů, rozhodně to není prokletí, ale záviděníhodný dar.

Podle dalajlamy není reinkarnace jenom vírou starověkých Egypťanů, hinduistů a buddhistů, ale souvisí s historií původu lidstva. Dokazuje, že mysl je schopna udržet si znalosti a vědomosti o určitých fyzických a mentálních aktivitách a úzce souvisí se zákonem příčiny a následku.

Působí to jako smysluplná odpověď na složité otázky, že?

Tady v Římě se s Joshem něco děje. Minulý čas se splétá s přítomným v nepochopitelných detailech a puzení opustit současnost a nechat se pohltit minulostí je silnější než kdy dřív. Položil fotoaparát na kolena a upřeně se díval na mezeru mezi stromy. Buď bude dál bojovat proti obrazům z dávnověku, nebo svou mysl otevře a nechá se jí vést. Třeba vyjde na druhé straně labyrintu a pochopí, proč jím musel projít.

Kapitola 16

Julius a Sabina

Řím-léta Páně 391

Vyrazil z města časně ráno. Obloha byla temná a na horizontu se zatím neobjevil ani náznak světlého pásu ohlašujícího svítání. Na opuštěných ulicích se potulovalo jenom pár koček, a ty si ho nevšímaly.

Vždycky si ho dobírala, že chodí na domluvené schůzky zbytečně brzy, ale teď se museli chovat mimořádně opatrně. Bude lépe, opustí-li město pod pláštěm noci a k háji dorazí před rozedněním.

Když míjel císařův palác, zaletěl jako vždy pohledem ke kalendáři připevněnému na zdi. Běh času získal v poslední době novou a děsivou příchuť. Kolik dnů, týdnů nebo měsíců mají před sebou, než se všechno změní k nepoznání? Jak dlouho bude moci přinášet obvyklým způsobem oběti bohům a dodržovat rituály, které jsou součástí jeho povinností? Kolikrát ještě budou smět konat prastaré obřady, které zdědili po předcích?

Během posledních dvou let se množství jeho povinností zdvojnásobilo, protože do kolegia přicházelo stále méně mužů. Kromě dohledu nad kultem vestálek zastával i post flamena Furrinalis, kněze, který pečoval o kult prastaré bohyně Furriny, včetně háje, který jí byl zasvěcený.

Nikoli císaři, ani jeho moci chtivému milánskému biskupovi.

Jenom jí.

Za palácem odbočil na cestu vedoucí z města. U čtyřpatrové budovy seděl nějaký muž a opíral se o zeď. Zřejmě usnul, přemožen vínem. Hlavu měl skloněnou na prsa, paže spuštěné podél těla, dlaně otevřené v klíně, jako by žebral. Někdo mu do nich dal trochu jídla. Za nocí potkal člověk na ulicích vždycky nějaké opilce nebo ubožáky bez domova. Většinou se o ně někdo postaral.

Jenže s tímhle člověkem bylo něco v nepořádku.

Julius to viděl na první pohled. Snad to byl divný úhel, ve kterém skláněl hlavu, snad naprostá nehybnost těla. Julius se naklonil a zdvihl muži hlavu. V tu chvíli si všiml, že má roztržené šaty a hrudník křižují dvě hluboké rány – jedna svislá, druhá vodorovná. Pod roztátým svalstvem bylo vidět obnažené vnitřnosti a na zem odkapávala tmavá krev.

Teprve teď si uvědomil, na koho se dívá. Tohle není žádný opilý ubožák, ale Claudius, jeden z mladých kněží z kolegia. A to, co drží v dlaních, není jídlo – to jsou jeho vlastní oči, které mu vyloupli z důlků na znamení konečné rituální pohany.

Julius zavrávoral. Kolik trýzně musel tenhle nešťastník vytrpět. A proč? Kvůli císařově nenasytné touze po moci. Nejhorší je, že lidé, kteří plní císařovy příkazy, si neuvědomují, že je jenom využívá a že skrze něj žádný Bůh rozhodně nepromlouvá.

Někdo k němu ze tmy zašeptal: „Jdi pryč. Zmiz. Okamžitě!“

Chvíli trvalo, než rozeznal stařenu schovanou ve stínech. Bělma jí svítila ve tmě a na rtech pohrával smutný úsměv.

„Pořád vám to říkám. Ale nikdo mě neposlouchá,“ pokračovala skřípavým hlasem. „Teprve to začíná. A tohle,“ ukázala dlouhým pokřiveným prstem na mrtvého, „je teprve začátek.“

Patřila k ženám, které na Cirku Maximu předpovídaly budoucnost, a žebraly o pár penízků. Julius si ji pamatoval odjakživa. Teď ale žádnou předpověď nenabízela. Nepotřebovala mystické vytržení. Věděla, co bude, stejně jako to věděl on. To nejhorší, čeho se báli, se přiblížilo nadosah.

Julius jí hodil peníz, naposled se podíval na Claudia, otočil se a spěchal pryč.

Ulehčené si vydechl až o hodinu a půl později, když prošel městskou branou. Teprve když se narovnal, uvědomil si, že celou cestu chvátal ohnutý a přikrčený, aby ho nikdo nepoznal. V poslední době si takhle počínal pořád.

Věděl, že historie je plná neustálých bojů o to, čí náboženství je správné. Ale na druhou stranu, cožpak nežila bok po boku a v míru řada civilizací uctívajících různá božstva? Jeho vlastní náboženství se k těm cizím chovalo ohleduplně víc než tisíc let. Jeho víra v nepřebernou řadu bohů a bohyní a uctívání přírody nebránily víře v jediného všemohoucího Boha. Římané nečekali od ostatních lidí stejné náboženské přesvědčení, jaké měli oni sami. Jenomže císař ano.

Čím hlouběji studoval Julius historii, tím jasnější mu bylo, že císař využívá a zneužívá dobré lidi s dobrou vírou k tomu, aby zvětšili jeho moc a bohatství. To, co bylo vyhlášeno téměř před pětasedmdesáti lety na koncilu v Nikaji – že všichni muži a ženy mají přijmout křesťanství a věřit v jediného Boha, Otce všemohoucího, Stvořitele nebe a země – nebylo nikdy prosazováno s takovou brutalitou jako teď. Zabití a zmučení se stávali krvavou výstrahou ostatním. Kdo se nepřizpůsobí, toho čeká smrt.

Julius a ostatní kněží nepodléhali planým iluzím. Jestliže mají přežít, budou se muset vzdát staré víry, nebo to alespoň předstírat. A budou-li chtít nadále pokračovat v praktikování starých rituálů, musejí se teď přizpůsobit a porušit některé ze svých svatých zákonů. Julius velmi dobře chápal, že císař Theodosius není žádný světec a vůbec mu nejde o jednoho Boha či zástup bohů, o rituály nebo Spasitele. Je mazaný a lstivý i s tím svým milánským biskupem. Namluvil lidem, že pokud nepřijmou novou víru, budou trpět nejen v tomto životě, ale i po něm, až tuto zemi opustí. Všichni kněží a kněžky, všechny staré kulty, zkrátka každý, kdo se drží starých pořádků, se vystavuje čím dál většímu nebezpečí. Důkazem a velkým varováním všem flaminům je mrtvý Claudius, kterého viděl dnes před rozedněním.

Obyvatelé po celé říši přijímali císařovu výzvu k prosazování nových zákonů a veřejně se hlásili ke křesťanství. Ale doma, za zavřenými dveřmi, mluvili jinak. Muži a ženy, kteří se celý život modlili ke starým bohům a bohyním, stále doufali, že rozkaz ohledně nového náboženství pomine, ale na veřejnosti byli opatrní a prokazovali císaři věrnost. Jakkoli byl Řím moderním městem, byl i velmi pověrčivý. Průměrný občan se sice bál císaře, ale mnohem více se děsil trestu, který na něj dopadne, poruší-li prastaré posvátné rituály. Navenek tedy panovala povolnost vůči novému náboženskému řádu, dokonce i jistá ochota k náboženské revoluci. Z valné části to však byla zbožnost předstíraná.

Jak dlouho to může ještě trvat?

Staré mravy umírají s každým zavražděným knězem a s každým vypleněným a rozvráceným chrámem. Nakonec nezbude nic a na staré náboženství si nikdo ani nevzpomene.

Kmeny velebných stromů měly těžké větve a drsnou kůru plnou prasklin. Les byl tak hustý, že světlo pronikalo smaragdově zeleným listím jenom v úzkých pruzích a tu a tam osvětlovalo mechové polštáře na zemi.

Rostly tady myrtovníky, cypřiše a bujné vavříny, ale nejdůležitější byly prastaré duby, které dělaly z háje posvátné místo odtržené od každodenního života, kde mohli kněží provádět rituály a modlit se ke své bohyni.

Sedl si na kámen pokrytý mechem a čekal na Sabinu. Tady, několik mil za městskými branami, už neslyšel hluk vojenských cvičení, hašteření Římanů ani kola projíždějících vozů. Necítil strach, neviděl smutek v očích kolemjdoucích, obyčejných lidí, kteří nerozuměli politice a měli strach. V posvátném háji se ozýval jenom ptačí zpěv a zurčení vody, která vyvěrala z pukliny ve skále a padala do malého jezírka. Posvátný okrsek se táhl hluboko do lesa. Julius sem přicházel často, ale přesto neznal a nikdy docela nepochopil všechna tajemství, která se tady ukrývala. Všechno tu bylo tajemné; každý strom představoval sochu, jejíž větve obsypané bezpočtem listů se podivuhodně splétaly, dál dělily a chvěly ve světle měkčím a něžnějším než kdekoli jinde v Římě. Každičký kousek země pokrývala svěží tráva, mech a květiny milující šero.

Jako malému chlapci mu učitelé vyprávěli, že právě v tomto háji vykonávala za asistence velekněze své povinnosti sama bohyně plodnosti Diana. Stali se králem a královnou lesa, byli spolu svázáni sňatkem a díky nim se jarní pupeny rozpukly do květů a dávaly vzniknout ovoci.

Ostatní chlapci se ušklíbali, smáli, významně pokukovali jeden po druhém a dohadovali se, co dalšího se asi mezi osamělou dvojicí odehrálo. Tehdy už dobře věděli, jak to mezi mužem a ženou chodí, že nejde o nic tajemného ani rouhavého, a tak žertovali o bakchanáliích, které se podle jejich mínění musely v háji odehrávat bez ohledu na to, jestli je posvátný nebo ne.

Z římských žen byly posvátné jenom Vestiny panny, které složily slib čistoty, jemuž musely zůstat věrné po celou dobu své služby bohyni Vestě. Staly se tak nejváženějšími ze všech římských žen a svou vznešeností a úctou, kterou jim všichni prokazovali, předčily i řadu mužů. Byly mocné, nezávislé, nesvázané okovy mateřství a volné i v mnoha dalších aspektech.

Výměnou za získanou vážnost, moc a privilegia daly své potěšení z fyzického obcování s mužem, kterému se nesměly oddávat po dobu třiceti let. V prvních deseti letech se vestálky učily a vzdělávaly, v další dekádě sloužily jako kněžky a ve třetí se věnovaly výuce nastupující generace. Řada lidí byla přesvědčena, že pro ženu je těžké zůstat cudná a neposkvrněná od šesti nebo osmi let až do třiceti šesti, třiceti osmi nebo čtyřiceti, nepocítit na těle mužskou dlaň, neokusit milování, které je přece přirozené a dobré, nepoddat se palčivému pohledu mužů, kteří sice přicházejí za kněžkou, ale pod rouchem vidí především ženu. Pokud selhaly a boj s ctností prohrály, přišel nemilosrdný trest a provinilá vestálka byla pohřbena zaživa. Mohlo by se to zdát tvrdé, ale vestálky byly posvátné.

Tu a tam se stalo, že nějaký muž z vyšších kruhů se svedenou vestálkou utekl. Císař Hadrián například jednu unesl, udělal z ní svou manželku, a nikdo si netroufl potrestat ani ji, ani jeho. Ale zákony spolu s historií mluvily jasně: z jedenadvaceti provinilých vestálek jich bylo sedmnáct pohřbeno zaživa a patnáct svůdců odsouzeno k smrti.

Přestože to bylo hrubé rouhání, oddal se Julius na chvíli představě, co by se stalo, kdyby on a Sabina přijali císařovo nové náboženství. Pak by spolu mohli žít svobodně a beze strachu. Ale dokázali by se vzdát všeho, v co věří?

„Julie?“

Uslyšel ji dřív, než vyšla do místa zalitého slunečními paprsky. Rudé vlasy jí ve světle hořely, bělostné roucho zářilo. Šel jí v ústrety, usmíval se a na okamžik zapomněl na kněze umučeného k smrti, kterého nad ránem viděl, i na to, co jeho smrt ohlašuje. Sabina se zastavila. Stáli od sebe několik kroků a hltali jeden druhého očima.

Konečně.

„Mám špatné zprávy,“ začala Sabina. „Víš, že byl zavražděn Claudius?“

„Ano,“ přisvědčil, ale otřesné podrobnosti si nechal pro sebe.

„Co to znamená? Proč zabili dalšího kněze?“ zavrtěla hlavou. „Ale nemluvme o tom. Ne teď. Na povídání budeme mít víc času později.“

„Ano, později.“

„Kolikrát jsme se tady už vlastně sešli? Patnáctkrát? Nebo dvacetkrát?“ zeptala se.

„Proč?“

„Nevím, jestli nám z těch několika schůzek zbude dost vzpomínek, aby nám vydržely na zbytek života.“

Vzal ji do náruče. Zdvihla k němu obličej. Sklonil se, přitiskl rty na její a těsně si ji přivinul k sobě. Stáli spolu v objetí a dýchali si do tváří.

Sabině se z hrdla vydral spokojený zvuk připomínající předení chrámové kočky. „Chci tě,“ zašeptala.

Od té noci, kdy v chrámě vypukl požár, se chovala velmi otevřeně. Zatímco nedaleko nich zuřily plameny, dívala se Juliovi přímo do očí a bez zábran mu řekla, že už dlouhou dobu ví, že on je jejím osudem. Proto to nepřátelské chování, kterým se pokoušela osud změnit. Teď si však uvědomila, že to vše bylo marné. Už Oidipus zjistil, že čím víc se člověk snaží utéct před tím, co je mu souzeno, tím víc se tomu přibližuje.

Julius byl o pět let starší nežli Sabina a měl být moudřejší. Byla-li ona ochotna obětovat mu své panenství, bylo na něm, aby jí vysvětlil závažnost takového rozhodnutí. Zeptal se jí poprvé a pak i na každé další schůzce, jestli opravdu chápe, do čeho se pouštějí a jaké to může mít důsledky. Stalo se to úvodním rituálem každého jejich milování, jakýmsi opětovným skládáním slibů.

Posvátný háj byl pro jejich schůzky příhodným místem.

Julius přinášel oběť tím, že Sabině dal pokaždé možnost ho odmítnout, ačkoli po ní zoufale toužil.

„Opravdu to chceš, Sabino?“ zeptal se a čekal na odpověď.

Někdy se mu smála a místo odpovědi s trochou vzdoru vytáhla ze šatů spínací brož a nechala je sklouznout z těla. Jindy s hlubokou vážností a s hlavou skloněnou odpovídala: „Ano, jsem si tím jistá víc než čímkoli, co jsem kdy udělala nebo udělám.“

Své panenství sice neodevzdala Juliovi snadno, ale zato s rozkoší. A jakkoli intenzivně oba vnímali milostnou křeč ve chvílích, kdy se jejich těla spojila v jedno, nikdy nedokázali úplně zapomenout, že pokud bude jejich vztah prozrazen, čeká je oba krutý trest, před nímž je nic nezachrání.

„Sabino, víš jistě, že si to přeješ?“ zeptal se znovu, když si vyměnili řadu polibků.

Oči se jí zalily slzami. „Ano, vím to jistě.“ Zaryla mu prsty hlouběji do ramen.

V tu chvíli mu přestalo záležet na všem, co se odehrává ve městě za jejich zády.

„Vždycky si tím budu jistá,“ vydechla ještě. Shrnula mu tuniku z ramen a pokračovala, dokud před ní nestál nahý. Přejížděla mu dlaněmi nahoru a dolů po pažích, po hrudníku, bocích i hýždích. Přestože i on ji toužil vysvléknout, hladit ji a cítit její nahé tělo na svém, nespěchal a nechal ji, aby se ho po libosti dotýkala. Nejraději by zpomalil každý pohyb, až by oba navěky ustrnuli v nehybnosti, a donekonečna vychutnávali své doteky a vůně. Slabý větřík svým chladem kontrastoval s žárem, který v něm Sabina zažehla. Julius v jediném okamžiku planul i prochládal.

S rukama položenýma na jejích ramenou si ji přitáhl k sobě a vpíjel do sebe vůni její kůže a vlasů – jedinečnou vůni santálového kadidla smíchaného s jasmínem, která pro ni byla stejně osobitá jako tvář a hlas.

Bez dechu, s naběhlými rty a očima zářícíma touhou poodstoupila, vytáhla sponu ze šatů a nechala je padnout na zem. Stáli od sebe sotva krok, laskali se očima, připraveni vyšlehnout plamenem, lhostejní k tomu, jestli je sežehne nadobro. Svým způsobem už je spálil a zničil, ale oni povstali do dalších plamenů. Laskali se bez doteků, líbali bez polibků, milovali, aniž by se jejich těla spojila, v zoufalé snaze oddálit nevyhnutelné. Nebyl to Julius, kdo udělal poslední krok, vždycky to byla ona. I když mu znovu a znovu opakovala, že chce být jeho, dával jí do poslední chvíle možnost to rozhodnutí změnit. Doufal, že ho změní, a zároveň se modlil, aby to neudělala.

Udělala krok. Přivinula se k němu. Cítil její žár. Tavili se v jediném plameni, splývali spolu. Bylo to vždycky jako poprvé, jako by se nikdy předtím nemilovali, jako by nikdy necítil její tělo na svém, jako by do téhle chvíle nepoznal dotek její roztoužené pleti. Zůstával bez dechu. Toužil vzít si ji hned teď. Uvědomoval si, že by raději zemřel, než by ji ztratil.

Líbal ji. Chutnala sladce, ale najednou ucítil na rtech sůl. ^

Odtáhl se, aby se na ni podíval. Stála nahá v přítmí posvátných stromů, větřík si pohrával s drobnými větvemi a světlo cezené listím jí kreslilo po těle mozaiku mihotavých stínů. Po tvářích jí kanuly slzy.

Otřel je, vzal její ruce do svých a pevně stiskl.

„Sabino, co se děje?“

Potřásla hlavou a vykroutila se mu, jednou dlaní ho pohladila a druhou obemkla jeho ruku a vtáhla si ji hluboko mezi stehna.

„Julie. Teď, prosím. Všechno ostatní počká. I slova počkají.“

Položila se naznak a stáhla ho na sebe. Když do ní vnikl, sevřela ho nohama a pevně se k němu přitiskla. Snažil se ji zastavit, ale spěchala, vycházela mu svými pohyby vstříc. Cítil, jak se v ní rozplývá.

„Takhle chci umřít,“ šeptala mezi vzdechy. „Takhle. Aby na světě nebylo místo pro nic jiného než pro nás dva.“

Háj byl temný, ale ne tak temný, aby jí neviděl do tváře. Výraz, který měla v očích, si navždy uložil do paměti – bezbřehou blaženost promísenou s nejhlubší bolestí. Nedokázal by ho popsat, nechápal, jak je možné, že se v někom mohou v jediném okamžiku mísit dva tak odlišné pocity.

Kdyby mohl, oddělil by se od ní, vzal ji něžně do náruče a požádal, aby mu řekla, co se děje, utěšil by ji a pokusil se zmírnit její úzkost, ať už ji způsobilo cokoli.

Ale znal ji až příliš dobře. Sabina byla nejvyšší Vestinou kněžkou, nezávislou ženou už od svých sedmi let, kdy ji přivedli do domu bohyně, aby se naučila starým rituálům. Teď prožívala nejdůležitější desetiletí ze třiceti let, které stráví pod střechou chrámu. Vychovali ji k tomu, aby si uvědomovala svou výjimečnost, učili ji, jak se svou výlučností nakládat. To vědomí v ní hluboce zakořenilo a nedalo se setřást. Urazil by ji, kdyby se ji v tuhle chvíli pokusil utěšovat.

Poslední milostné pohyby doprovázelo ševelení větru a tiché steny. Julius čekal na Sabinin výkřik zmučené blaženosti. Má pravdu, říkal si, kéž bychom zemřeli v takové chvíli. Bylo by to mnohem laskavější než to, co nás nejspíš čeká.

Ztichli a s nimi i vítr ve větvích. Chvíli si leželi v náručí, pak se posadili a rozložili jídlo, které s sebou přinesli. Pili víno, přestože to bylo všem ženám zakázáno, kněžky nevyjímaje, a jedli koláče, které Sabina sama upekla.

Když dojedli, Sabina vstala a odvedla ho k jezírku. I to bylo součástí jejich rituálu – vykoupat se ve vodě horké v místech, kde vyvěral horký podzemní pramen, a studené tam, kam na hladinu padal vodopád ze skály –

Pod vodou se jejich ruce změnily v malé všetečné rybky. Ty jeho se vznášely okolo jejích ňader, kroužily kolem bradavek a pak se vydaly na výzvědy do tajných míst mezi stehny, do kluzkého, teplého sametového vlhka. A podobně i její prsty dorážely zase na něho dole pod břichem, hrály si, uhýbaly a znovu dotíraly.

Julius do ní vstoupil a rukama jí sevřel zadeček.

Jsi nenasytný,“ zašeptala.

„Chci toho tak moc?“

„Ne. Vůbec to není moc.“

„Chceš mě?“

„Ano. Ano, ano!“

Zasmál se její žádostivosti a zapudil myšlenku, že dělá něco zakázaného. Budou-li se znovu milovat, čeká je orgasmus vyvěrající z mnohem větších hloubek než jenom z jejich vlastních těl, směřující vzhůru, vysoko vzhůru, výš a výš.

„Teď,“ zašeptal, protože věděl, že tak to má ráda.

Vší silou se k němu přitiskla a ovinula se kolem něj. Věděla přesně, jak dlouho bude trvat, než oba současně vylétnou na vrchol, který by – jak oba dobře věděli – mohl být jejich posledním.

Později, zabalení v přikrývkách, které s sebou Julius přinesl, seděli bok po boku a Julius začal mluvit o věcech, na které by oba nejraději zapomněli. Rozhovořil se o změnách, které do jejich životů nevyhnutelně vnese císařův nejnovější edikt.

„Je načase, abychom utekli,“ mínila Sabina. „Už jsem o tom přemýšlela. Můžeme s sebou vzít některý z pokladů, třeba kánon nebo kameny. Měli bychom zmizet někam, kde nikoho nebude zajímat, odkud jsme přišli a co jsme zač. Pro nás tři a naše hříchy není v Římě místo.“

Julius se sarkasticky zasmál: „Ukrást kameny? Stát se psanci?“

„Psanci už z nás přece dávno jsou.“

Něco z toho, co řekla, ale neslyšel. Nebo slyšel, ale nevnímal. Anebo vnímal, ale vyděsilo ho to natolik, že si zakázal to vzít na vědomí. Protože jestli je pravda, co právě vyslovila, bude Sabina brzy nosit viditelný důkaz toho, že porušili posvátné zákony, a nic už je nezachrání. Řada žen by se na jejím místě pustila do vysvětlování celou záplavou slov, ale Sabina ho jen mlčky vzala za ruku a přiložila si ji na břicho. Kůži měla teplou, sametově hladkou a bříško jen trochu zaoblenější než dřív.

Kapitola 17

New York

Úterý 10.48

Rachel se vypravila do aukční síně Christie’s, aby získala pro strýce Alexe tři obrazy, o které měl zájem. Zatím měla jeden. O druhý přišla. Otevřela telefon, aby Alexovi zavolala a zprostředkovala mu přímý přenos z dražby. Všeobecně se čekalo, že se cena posledního díla vyšplhá velmi vysoko. Bude-li mít strýce na telefonu, může se sám rozhodnout, jestli má Rachel jít s cenou nad limit, který stanovil před svým odletem. Aukční síň nebyla pro Rachel ničím novým – pracovně se často účastnila dražeb drahých kamenů a většinou si jejich průběh užívala. Dnes ale ne.

I přes kvalitní klimatizaci byl vzduch v místnosti těžký a horký. Nepodobal se sice vedru, které prožila ve svém fantaskním snu (jak o tom zážitku dnes přemýšlela), ale určitým způsobem jí ho připomínal. Klimatizace nezvládala nápor živočišného tepla nečekaného množství lidí, kteří se tady sešli. Dražilo se sto dvacet mistrovských děl, a tak dorazili kurátoři velkých muzeí, obchodníci s uměním, soukromí sběratelé a jejich zástupci.

„Číslo čtyřicet pět,“ začal licitátor další dražbu.

Rachel si prohlížela obraz na stojanu. Byl to Bakchus. Autorství se připisovalo Caravaggiovým žákům a mělo se za to, že na díle se podílel i sám mistr. Malbu však nesignoval. Přesto šlo o úchvatné dílo s nádhernými barvami, klasickou kompozicí a skvěle vykreslenými rysy mladého boha. Pomyslela si, že rám je na takový obraz zbytečně přezdobený a příliš těžký. Ale na rámu nezáleží. Nemohla se vynadívat.

„Máš pravdu, ten musíš mít,“ zašeptala do telefonu. „Je nádherný.“

„Jistěže je nádherný, ale ty v něm vidíš i něco jiného, že? Něco jsi cítila, když ses na něj podívala, vid? Něco známého. Slyšel jsem ti to v hlase. Co je to?“

Zběžnému pozorovateli by takový zájem mohl znít divně. Se svým bohatstvím, znalostí světa, vzděláním, obchodnickou prozíravostí, vášní sběratele a filantropií se Alex z vnějšího pohledu jevil jako pragmatický obchodník, kterého duchovní svět naprosto nezajímá.

Získal stipendium na Harvardu a studoval ve stejném ročníku jako Christopher, syn Rica Hasleta, který patřil ve své době k nejvýznamnějším postavám bankovnictví. Ric si nejlepšího kamaráda svého syna oblíbil, a když chlapci končili univerzitu, stal se jeho mentorem.

A když Christopher o rok později zahynul při autonehodě, Alex v jistém smyslu nastoupil na jeho místo. V té době se Ric začal zajímat o reinkarnaci a uvěřil, že se s Alexem setkali už v minulém životě a bylo jim dáno sejít se znovu.

Alex se k tomuto názoru zpočátku stavěl skepticky, ale to skončilo v den, kdy mu Ric vyprávěl o noční můře, kterou opakovaně zažívá.

Je kapitánem v americké občanské válce a jedné noci najde u silnice mladého vojáka, raněného a krvácejícího. Když v měsíčním světle uvidí bledý obličej, pochopí, že pokud krvácení nezastaví, chlapec zemře. Ale on neudělá nic a jde dál navzdory bolestí, která mladíkovi křiví obličej, i jeho prosebnému pohledu. To všechno jenom proto, že hoch má na sobě nepřátelskou uniformu.

Alex na to překvapeně opáčil, že občanská válka ho na základní škole fascinovala tak, že se rodiče rozhodli zorganizovat mu k devátým narozeninám výlet na několik významných míst.

Když procházeli po bitevním poli u Antietamu, přepadl ho najednou smutek a rozplakal se. Otec se ho ptal, co se děje, ale on nevěděl, jak své pocity popsat. Zdálo se mu, že tady všemi opuštěný zemřel.

To byla jediná vzpomínka na minulé životy (pokud o něco takového vůbec šlo), kterou kdy měl. Nikdy o ní s nikým nemluvil.

Ten zážitek jejich přátelství upevnil a stal se důležitým mezníkem Alexovy budoucnosti.

Rachel ten příběh znala. Chápala, proč Alex tolik věří intuici, a rozuměla jeho posedlostí ohledně návratů do minulých životů. Bylo pro něho typické, že se zeptal, co Rachel při pohledu na obraz cítí. Alex se neustále snažil posbírat co nejvíc důkazů (a patřily k nim i obrazy, které mu visely na stěnách bytu), že v dimenzi, ve které žijeme, je mnoho věcí, jimž nerozumíme.

Co Rachel pamatovala, snažil se Alex najít důkaz o stěhování duší. Daroval obrovské sumy peněz dalajlamovi, investoval do pochybných výzkumů a dokonce se pokusil koupit v New Yorku celou jednu nadaci, která se zabývala studiem minulých životů.

Kdykoli se Rachel zeptala, proč ho to téma tak zajímá, vždycky odpověděl stejně: „Pokud reinkarnace existuje, znamená to, že mohu sám sobě odkázat všechno, kvůli čemu jsem tak tvrdě pracoval. Proč bych měl začínat od nuly? Chudý už jsem byl a nechci to zažít znovu.“

Vždycky přemítala, jestli žertuje, nebo mluví vážně.

Prozatím do dražby nezasahovala. Cena obrazu rychle rostla, až se vyšplhala na tři a půl milionu. Zbývali tři zájemci: Douglas Martin, známý sběratel a dědic reklamního impéria; Nick Loomis, kurátor muzea Getty z Los Angeles a strýcův přítel; a muž, který seděl tři řady před ní.

Rachel zničehonic uslyšela zvláštní bzučení, stejné, jaké se objevilo, když v Timesech četla ten článek o vykopávkách. Snažila se soustředit na dražbu. Nemohla si dovolit ztratit přehled o tom, co se děje kolem. Ne teď, když se měla zapojit do hry.

„Poslední nabídka je tři miliony pět set tisíc dolarů. Nabídne někdo tři miliony sedm set padesát tisíc?“

Neznámý muž zdvihl ruku s dražebním číslem: „Tři miliony-sedm set…“

Teď přišla její chvíle: „Čtyři miliony…“

Ruku zdvíhá i Nick Loomis: „Čtyři miliony dvě stě padesát.“

Rachel projelo vzrušení. U drahých kamenů se konečné cifry nikdy nevyšplhaly tak vysoko. Cena stoupala výš a výš, až se zastavila na její nabídce – na čtyřech milionech sedmi stech padesáti tisících dolarů.

S očima upřenýma na záda neznámého čekala, jestli něco přihodí. Zatajila dech.

Zdvihl ruku.

Strýcův hlas v mobilu jí říkal: „Jdi výš. Ten obraz chci.“

Poslechla. Srdce jí bušilo jako o závod.

Douglas Martin zvedl cenu o dalších několik desítek tisíc.

„Teď je cena čtyři miliony pět set tisíc dolarů. Dá někdo víc?“

Rachel zdvihla ruku. Chtěla ten obraz stejně jako její strýc. Představovala si, jak před ním stojí a nechává se okouzlovat Bakchovým úsměvem a svůdnýma očima. Toužila dotknout se rámu a přejíždět prsty po složitém vyřezávání pozlaceného dřeva. Toužila po tom obraze tak zoufale, že nacházela jen jediné slovo, které by dostatečně vyjádřilo její pocity: chtíč.

„Cena, kterou nabízí dáma vlevo, je čtyři miliony pět set padesát tisíc dolarů. Dá někdo pět milionů?“ Licitátor se podíval na Nicka Loomise, ale ten potřásl hlavou a položil vyvolávací číslo na klín.

„Nick právě odpadl,“ zašeptala do telefonu.

„Připadáš mi nervózní.“

Víc než polovinu drahokamů koupila právě na aukcích, ale nikdy nebyla takhle neklidná.

Ale proč? Určitě za to mohou ty vysoké částky. Je to veliká zodpovědnost. Ano, určitě je to tak.

„Vyvoláváme cenu čtyři miliony sedm set tisíc…“

Douglas Martin zdvihl ruku.

„Pět milionů dolarů pro dražební číslo 66. Nabídne někdo pět milionů dvě stě padesát tisíc?“ Licitátor se podíval přímo na Rachel.

Zdvihla číslo.

„Pět milionů dvě stě. Dá někdo pět a půl?“

Rachel přestala dýchat, jenom upřeně zírala na hlavu neznámého muže. Pokud nezvedne ruku, vyhrála.

Určitě vyhraju. Určitě ten obraz získám.

„Pět milionů dvě stě poprvé, podruhé…“

Zatraceně. Zvedl ji.

„Máme tady pět milionů pět set tisíc. Dá někdo pět milionů sedm set padesát?“ Licitátor se podíval na Douglase Martina, ale ten zavrtěl hlavou na znamení, že výš už nepůjde.

Rachel zašeptala do telefonu, že Martin právě odpadl.

„Takže zbýváš ty a ten druhý?“

„Ano.“

Telefon zmlkl. Srdce jí prudce bilo. Vytočila Alexovo číslo znovu, ale místo vyzvánění se ozývaly jenom jakési praskavé elektronické zvuky.

Věděla, že strýc po tom obraze touží. Chtěla ho pro něj získat, ačkoli nechápala, proč si sama tolik přeje uchránit ho před cizíma rukama.

Licitátor se na ni podíval. Spojení stále nefungovalo. Co má udělat? Strýc obvykle stanovil konečnou sumu a za tu nešel. Byl v tomto ohledu velmi disciplinovaný. Ostatně to jsou jeho peníze. Rachel nemůže rozhodovat za něho. Co by Alex chtěl, aby udělala? Proč ten telefon, k čertu, nefunguje?

Licitátor potřásl hlavou. Chápal její dilema, ale čekat nemohl. Ohlásil tedy prodej: „Prodáno číslu 516 za pět milionů pět set tisíc dolarů. A teď, dámy a pánové, přejdeme k dalšímu předmětu…“

Vstala a vyšla ze sálu. U dveří zakopla. Neplakala, ne tak docela, ale oči měla zalité slzami. Něco se pokazilo. Strýc bude zklamaný, nerad prohrává, ale jeho sbírky jsou obrovské i bez tohohle plátna. Jeden obraz sem nebo tam, to by ji přece nemělo takhle vyvést z míry.

Telefon jí zavibroval v ruce. Na displeji viděla, že je to Alex.

„Haló! Rachel! Co se stalo? Máme ten obraz?“

„Ne… Nevěděla jsem, jestli mohu jít výš. Zkoušela jsem ti volat, ale nešlo to. Spojení nefungovalo.“

„Ksakru.“

„Promiň, mrzí mě to.“

„A kdo ho dostal?“

„Nevím, neviděla jsem mu do tváře.“

„Jaké měl číslo?“

„Na tom přece nesejde!“

„Jaké měl číslo, Rachel!“

„Pět set šestnáct. Strýčku, opravdu mě to moc mrzí. Nevěděla jsem, jestli chceš, abych šla ještě výš.“

„Není to tvoje chyba,“ odpověděl, „nedělej si s tím starostí.“

Jenže on si s tím starosti dělal. Slyšela mu to na hlase. Čím byl ten obraz tak zvláštní, že na ni zapůsobil tak ohromnou silou a že o něj Alex tolik stál?

Kapitola 18

Stejně jako na mne shlížely hvězdy, když jsem byl pastevcem v Asyrii, shlížejí na mne i teď, v Nové Anglii.

Henry David Thoreau v dopise Harrisonu Blakeovi

27. února 1853

Řím

Úterý 4.50

Josh neměl s pobytem ve vězení žádné zkušenosti. Představoval si, že každá hodina, kterou tam člověk stráví ve strachu, co ho čeká dál, je nekonečná. Ve skutečnosti se čas vlekl ještě pomaleji než jindy, a kdyby nebylo pravidelného odbíjení hodin na kostelní věži, nedokázal by vůbec odhadnout, jak dlouho tam vlastně je.

Hned po příjezdu absolvoval víc než hodinový výslech, při němž do všech detailů popsal lupiče. Byl rád, že může policii poskytnout alespoň nějaké vodítko, které ho může pomoct dopadnout. Sdělil Tattimu řadu věcí, ale zbývalo ještě dost toho, co říct nemohl. Detektiv to cítil a rozčilovalo ho to.

„Pane Rydere, mnoho věcí pořád nechápu. Myslím, že bude nejlépe, když si vás tady necháme. Třeba si přece jen na něco vzpomenete, nebo se konečně rozhodnete mi vysvětlit, proč a jak jste se ocitl na nalezišti, když jste k tomu v tu dobu neměl nejmenší důvod.“

„Má to znamenat, že jste mě zadržel jako podezřelého?“

„Detektiv otázku ignoroval. Jestli mluvíte pravdu a skutečně jste útočníka viděl, může vám hrozit nebezpečí. Možná dokonce smrtelné.“ Zase mluvil jako filmová postava. „Postel, kterou u nás dostanete, sice není nejpohodlnější v Římě, ale určitě je nejbezpečnější.“

„Jaká mám v Itálii jako občan USA práva? Mohu mluvit s právníkem? Mohu si zavolat?“

„Jistě, samozřejmě. Ale všechno má svůj čas.“

To se odehrálo před dvěma hodinami.

Josh byl vyčerpaný, ale kombinace únavy, strachu a nervozity mu nedovolily usnout. Usínání by bylo těžké i za normálních okolností, protože policie disponovala tou nejnepohodlnější postelí, na které kdy ležel. Místo spánku se mu vybavovaly příběhy z novin o cizincích zadržovaných neoprávněně za zločiny, které nespáchali. Vzpomněl si i na zápletky několika filmů, které začínaly právě uvězněním cizince v zahraničí.

Věděl, že italské policii nedokáže uspokojivě vysvětlit, jak se ocitl uvnitř v hrobce ve chvíli, kdy útočník napadl profesora. Těžko by Tattimu vysvětloval, že ho před rozedněním vyhnal do římských ulic prožitek z minulého života. Kdyby něco takového jen vypustil z úst, stal by rázem ještě podezřelejším. Měl by tvrdit, že ho k nalezišti dovedla intuice? Ne. Nejlépe bude mlčet a čekat. Malachai už se určitě spojil s americkou ambasádou a požádal o pomoc. Nebo zatelefonoval Beryl a ta dělá vše potřebné, aby Joshe propustili. Někdo se jistě co nevidět objeví.

Obklopovaly ho čtyři stěny bez oken. Zíral na umouněnou zeď a v mysli se znovu vracel do Sabininy podzemní kobky, která se jí stala vězením. Rád by se sám rozhodoval, kdy se vydá na cestu do minulosti. Teď by mohl krásně využít čas a trávit ho s ní místo tady, v italské cele. Po dnešním ránu mu hlavou vířil bezpočet otázek o hrobce, minulostí a zejména o Juliově oddanosti náboženství, které porušení slibu čistoty trestalo smrtí. Proč byl takové víře věrný, když mohl prostě přijmout křesťanství a zachránit sebe i svou milovanou? Jaké to asi je cítit takovou oddanost k víře a být ochoten obětovat jí všechno?

Vzpomněl si na mladého kněze sedícího u cesty s rozťatým hrudníkem a vyloupanýma očima. Vyřešily by se Juliovy a Sabininy těžkosti, kdyby přestoupili na křesťanství? Bylo to opravdu tak jednoduché?

Hodiny odbily další čtvrt, ale pořád se neobjevoval nikdo, kdo by ho dostal ven. Začal se tedy zabývat otázkami z jiného soudku. Jak funguje soudní systém v Itálii? Platí tady presumpce neviny? Mohou ho držet ve vazbě jenom proto, že se objevil na místě zločinu, když proti němu nemají jediný důkaz, a zdá se, že k jeho spáchání neměl žádný motiv?

Z tvrdého lůžka přejížděl pohledem po svém nevábném dočasném příbytku a stěnách pokrytých skvrnami. Ze sousedních cel se ozýval křik vězňů a zvonění telefonů. Věděl, že neusne. Pokud se Tatti pustil do zevrubného vyšetřování, už určitě zjistil, že Josh přece jen motiv měl. Měl důvod, proč kameny ukrást.

Nazítří ráno nepřišel pro Joshe Malachai, ale Gabriella. Složila kauci a sledovala, jak mu služba vrací fotoaparát, hodinky, krabičku na léky a peníze. Všechno kromě pasu. Policista požádal Gabriellu, aby Joshovi tlumočila, že pas zůstane na policii, dokud se neprokáže, že Josh nespadá do okruhu podezřelých. Do té doby musí zůstat v Římě.

„Prý si máte uvědomit ještě jednu věc,“ pokračovala Gabriella.

„Ano?“

„Může vám hrozit nebezpečí, protože jste útočníka viděl. Jste cizinec a měl byste být opatrný.“ Gabriella se tvářila vyděšeně.

„Pojďme odsud,“ pokynul jí Josh a otočil se k policistovi zády.

Vyšli spolu do slunného dne, on poněkud toporně a strnule, rozlámaný po osmnácti hodinách strávených v cele a po neplánovaném hloubení tunelu. Ohromilo ho, jak sladce voní vzduch. Až za chvíli si uvědomil, že to je Gabriellin parfém.

„Zavezu vás do hotelu. Ale auto mám zaparkované několik bloků odsud. V Římě je s parkováním obrovský problém. Nevadí vám, když se trochu projdeme? Nebo tady chcete raději počkat, než přijedu? Jestli je ovšem pravda, co ten policista říkal…“

„Půjdu s vámi. Za bílého dne mi přece nikdo nic neudělá. Zvlášť ne, když se o mne teď zajímá policie. Ale řekněte mi, jak je na tom profesor?“ Chtěl se zeptat i na spoustu dalších věcí, ale profesorův stav byl ze všeho nejdůležitější.

„Operaci přežil, ale ztratil hodně krve. Pořád mu dávají transfuze. Teď je stabilizovaný. Uvidíme, jestli během dalších dvanácti hodin nastanou nějaké změny.“

„Mrzí mě, že jsem útoku nedokázal zabránit, ale byl jsem moc daleko. Je mi to líto, Gabriello.“

Neodpověděla a Joshovi bylo jasné, že mu dává jistý díl viny. Ostatně, on ji sám sobě přičítal také. Cítil se příšerně. Kdyby profesor zemřel, bylo by to proto, že se k němu nedostal včas. Svým jednáním nechal na holičkách i Gabriellu. Ale to je přece nesmysl! Tu přece vůbec nezná.

Nezná? A co ten neodbytný pocit, že historie se opakuje?

Přešli jeden a půl bloku. Josh se občas ohlédl, ale ve skutečnosti pochyboval, že by si všiml, kdyby je někdo sledoval. „Dostanou ho, uvidíte. Chytnou ho, ať je to kdo chce,“ ujišťoval Gabriellu, i když neměl nejmenší důvod takovému tvrzení věřit.

„Myslíte?“ zeptala se s trochou sarkasmu v hlase. „A bude mít u sebe, co ukradl? Samozřejmě že ne. Kameny jsou dávno pryč, nejspíš prodané na černém trhu. K čertu! Pořád nemůžu uvěřit, že se to doopravdy stalo. Ochranku jsme si najali právě proto, aby k něčemu takovému nedošlo. Znám osobně všechny její členy. Nevěřím, že by někdo z nich byl něčeho takového schopen.“

„Za peníze? Vždycky se najde někdo, kdo se dá koupit.“

Gabriella zdvihla hlavu k nebi, jako by si tam mohla přečíst odpověď nebo jako by hledala uklidnění u někoho, kdo na ni shlíží shůry. Vlasy se jí třpytily zlatem stejně jako kostelní věže v dálce.

Chvíli oba mlčeli a pak se ho zeptala: „Jak to, že jste byl v tom tunelu a ne s profesorem v hrobce?“

Nešlo o obyčejnou otázku. Gabriella žádala odpověď, která by vysvětlila a ospravedlnila, k čemu došlo.

Podíval se jí do očí, které zlatavě zářily ve slunci. „Snažil jsem se k němu dostat, Gabriello.“ V bezmocném gestu otevřel dlaně pokryté tmavou sítí strupů a drobných ranek.

„Ale nebyl jste dost rychlý. Kdyby ano, zastavil byste ho.“

Nebyl jste dost rychlý.

Její slova mu rezonovala v hlavě. Tohle už se přece stalo! Tady, v tomhle městě a s touhle ženou. Nebo začíná bláznit? Ne, ne, je jenom unavený. Strávil ve vazbě spoustu hodin, má hlad, je celý ulepený od krve a potřebuje se osprchovat.

Nebyl jste dost rychlý.

Jeho mysl si s ním ošklivě zahrává. Je přecitlivělý, všechno mu připadá jako déjá vu. „Jestli si myslíte, že je to všechno moje chyba, tak proč jste pro mě přišla?“ Zaznělo to mnohem ostřeji, než zamýšlel.

„Protože když jsem byla včera večer v nemocnici, profesor se na chvíli probral a mluvil se mnou. Říkal, že vám mám věřit. Prý mi pomůžete. Prý jste mu řekl o –“

„O ničem důležitém,“ nenechal ji domluvit. Během uplynulých čtyřiadvaceti hodin popřel tolik věcí, že mu další zalhání připadalo naprosto přirozené. Nemohl jí říct, co profesorovi přiznal těsně předtím, než objevil tunel. Ještě ne. Nevěřila by mu. Nechtěl, aby si myslela, že je blázen. To je to poslední, co teď potřebuje.

Gabriella vzdychla. „Vím, že nemluvíte pravdu. Aldo mi řekl všechno. I to, že vám věří a že jste mu zachránil život. Totéž jsem se včera dověděla i od záchranářů. Neopustil jste ho a vaší zásluhou nevykrvácel. Stejně jako policii i mě napadlo, že byste mohl mít s tou loupeží něco společného, a tak jsem se na to Rudolfa zeptala. On ale tvrdí, že kdyby to tak bylo, utekl byste a nechal ho umřít.“

Došli na konec dlouhého bloku. Gabriella ukázala na kostel na druhé straně ulice. „Co kdybychom tam zašli? Chtěla bych zapálit svíčku za Rudolfovo uzdravení. Nebude to trvat dlouho. Rudolfo sice už dávno formálně vystoupil z církve, ale přesto je to hluboce věřící muž. Třeba nám bude jeho Bůh naslouchat.“

„Jeho Bůh? A váš Bůh to není?“

„Snad ano, ale nějak se nedokážu soustředit jenom na jediného ze všech bohů a jediné náboženství. Celý život studuji nejrůznější kultury, odkrývám pohřebiště, zkouším si představit způsoby a rituály, jimiž staré civilizace uctívaly své mrtvé a pomáhaly jim na cestě k dalšímu životu. Z pohledu dnešního náboženství jsem nejspíš pohanka. Daleko víc věřím ve starověké bohy, se kterými jsem se při studiu setkala. Alespoň v některé.“

„A jste tedy věřící?“ Josh se na tak osobní věci běžně neptal, ale zdálo se, že Gabrielle jeho otázka nevadí.

„Jestli jsem věřící? Ano. Věřím v něco většího, vyššího, než jsme my.“

V tu chvíli došli k hlavním dveřím kostela. Navzdory vedru obklopil Joshe ledově modrý opar a tlačil ho pryč od budovy. Zažíval naprosto opačný pocit než v hrobce, kde ho neznámá síla vtahovala do temnoty tunelu.

V hlavě mu vybuchla vzpomínka, čelem prošlehla bolest a kroužila sem a tam. Najednou s naprostou jistotou věděl, že než tenhle chrám vysvětili ve jménu Ježíše Krista, byla stavba zasvěcená někomu úplně jinému.

Kapitola 19

Julius a Sabina

Řím – léta Páně 391

Voják udeřil železnou tyčí do mramorového oltáře a jedinou ranou ho roztříštil. Prostorem se rozlétla záplava úlomků. Jeden proletěl vzduchem a zabodl se Juliovi do nohy. Ten si toho ani nevšiml a stál nepohnutě s očima upřenýma na obětní kámen.

To, co platilo tisíce let, se právě rozpadlo. Na několik okamžiků všichni znehybněli – sedm vojáků, kteří do chrámu vtrhli, i pět kněží, kteří se ho snažili bránit. Všichni strnuli ohromením. Oltář, který sloužil k modlitbám stovky let, zmizel v nenávratnu. Julius se podíval na velekněze Lucase. A v jeho tváři spatřil to, s čím se budou muset všichni smířit – v Římě už není jediné bezpečné místo. Tohle je desátý chrám, který císařovi vojáci v uplynulých šesti týdnech zničili.

Za jeho zády se ozval hlasitý chraplavý chechot jednoho z plenitelů. Julius se otočil a skočil po něm. Toho nečekaný útok překvapil, zavrávoral a upadl na záda. Jiný voják, který si uvědomil, co se děje, udeřil Julia prudce do obličeje, až upadl na kolena. Bolest byla tak strašná, že se přímo na nejposvátnější půdě pozvracel.

Okolo se rozléhaly vzteklé výkřiky. Kdosi chroptěl, někdo jiný sténal, bylo slyšet praskot kostí a chrupavek. Julius zvedl ruku k obličeji.

Do očí mu stékala krev. Neviděl ji, ale cítil nasládlý pach a mezi prsty mu ulpívala povědomá vazkost.

Vlevo od něj někdo křičel: „Jděte pryč! Okamžitě! Copak už jste nezpůsobili dost utrpení?“

Z druhé strany se ozvala odpověď: „Skončíte v pekle, pohani!“

Krev stékala Juliovi na rty. Odkulil se ve snaze dostat se ke zdi, aby se o ni opřel a vstal.

„A kdepak jsou chrámové děvky?“ vykřikl jeden z vojáků s hrubým smíchem.

„Kde máte ty své panenské čubky? Přiveďte nám je!“

„Nikdy!“

Julia samotného překvapilo, že odpověď přišla od něj, stejně jako to, že se postavil na nohy a stojí vzpřímeně. Přiskočili k němu dva vojáci s rukama napřaženýma k úderu. Uhne-li včas, trefí místo něj kamennou zeď.

Napřažené pěsti vylétly. Julius klesl na kolena. Nad hlavou uslyšel praštění kostí a bolestivé výkřiky. Využil chvilky nepozornosti ostatních vetřelců, na jednoho se vrhl zezadu a zaryl mu prsty do očí.

Muž zavyl, otočil se kolem své osy a svalil se na jiného, který zakopl a upadl hlavou na ostrý roh zničeného oltáře. Čtyři nepřátelé byli pro tuto chvíli zneškodněni a proti zbytku měli Julius a ostatní kněží přece jen jakousi šanci.

Bojovali zuřivě a nakonec zvítězili. Když bylo po všem, zůstala podlaha pokrytá krví a bezvládnými těly.

Vítězství jim však nepřineslo žádné zadostiučinění ani pocit klidu. Dnes přišlo jenom sedm císařových vojáků. Ale jsou jich tisíce, zatímco jeho druhů sotva stovky.

O hodinu později mu Sabina omývala a obvazovala rány. V souladu s prastarými zákony k němu směla přijít a ošetřit ho. Zákonům ale rozhodně odporovalo to, co skrývala pod šaty. V poslední době začala nosit volný plášť, pod nímž ukrývala rostoucí bříško. Jistě to nebude trvat dlouho a jejich tajemství vyjde najevo.

V posvátném háji se scházeli vždy po tak dlouhé době, že přesně věděli, že Sabina je nyní v desátém týdnu těhotenství. Julia to mučilo. Zapřísáhl se, že ji i nenarozené dítě zachrání, i kdyby ho to mělo stát život. Sabina mu ovázala rány a dala mu vypít odvar z bylin proti bolestem.

„Neměla by sis připravit podobný nápoj i pro sebe?“ zeptal se, když jí vracel prázdný pohár. „Ještě je čas. Teď by ti ještě zaručeně pomohl, ne?“

Jak se to vůbec mohlo stát? Byli přece tak opatrní. Stejně jako všechny římské ženy věděla i Sabina, ve kterých dnech měsíce jí hrozí početí. Kromě toho existovaly i speciální masti a výplachy, které používala bezprostředně po milování. Ale někdy selžou i sebelepší opatření. V takových případech bylo možné uchýlit se buď k bylinným lektvarům, nebo k zákroku felčarovou ocelí. Dělali to tak bohatí, kteří žárlivě střežili majetek a nechtěli ho dělit mezi početné potomstvo, ale i chudí, kteří si prostě nemohli dovolit krmit nadbytečné hladové krky. Stejně si počínaly i nešťastně vdané ženy, které se chtěly rozvést. Na záměrném ukončení těhotenství zatím ještě nelpělo stigma hříchu a potrat byl nejen dovolený, ale za určitých okolností i doporučovaný. Přesto o něm Sabina nechtěla ani slyšet.

„Ne. Naše dítě se narodí, Julie. V něm budeme žít společně dál.“

„Mýlíš se, lásko. To dítě bude příčinou naší smrti. Co když nedokážeme přesvědčit kněze a kněžky, že zákony jsou zastaralé? Co když tě nedokážu zachránit? Dovedeš si představit, jaké to je dusit se pomalu v hrobce? Ty nesmíš zemřít! Nesmíš, už kvůli našemu dítěti, které se ještě nepodívalo na svět.“

„Jsou důležitější zákony než lidské. Zákony přírody.“

„Sabino, když si to dítě necháš, spácháš tím sebevraždu,“ zašeptal, ačkoli věděl, že je nikdo nemůže slyšet.

Zavrtěla hlavou a položila mu prst na rty, aby ho umlčela.

Kapitola 20

Řím

Středa 11.08

Josh se opřel o veliké bronzové dveře v monumentálním portálu a zadíval se do obdélníkového prostoru chrámu s mohutným sloupovím. Sledoval, jak sluneční paprsky povědomým způsobem dopadají dovnitř skrze polokulovitou báň. Cítil Juliův smutek tak mocně, že se stěží dokázal nadechnout. Intenzita vlastní fyzické reakce ho překvapila.

Světlo se posunulo, paprsky proudily do hlavní lodi nezaskleným „Božím okem“ zvaným oculus, a na podlaze i na stěnách z porfyru, žuly a žlutého mramoru vytvářely mihotavou kresbu. Otvorem létali dovnitř ptáci a snášeli se dolů. V neznámém prostředí začali po chvíli divoce kroužit sem a tam, dokud neucítili závan čerstvého vzduchu a nevylétli znovu ven.

Na stěně si Josh všiml rozměrné desky. Stručná historie chrámu zde byla uvedena v italštině a pod ní následovala i anglická verze.

Panteon nechal postavit římský císař Hadrianus v letech 118-128 n. l. na místě menšího chrámu, který zde r. 27 n. l. založil Marcus Vespasianus Aggripa. V 7. století n. l. byl zasvěcen Panně Marii mučedníků.

Opravdu tento chrám bránil před šestnácti stoletími on sám, případně muž, kterého vídá ve svých vizích? Vzpomíná sám na sebe a na další mrtvé?

Gabriella u postranního oltáře zapálila dlouhou tyčinkou svíčku. Plamen zaprskal, pak se ustálil a světlo rudě zazářilo.

Gabriella si klekla, sklonila hlavu a sepjala ruce. Josh automaticky sáhl po fotoaparátu, ale cítil, že fotografovat ji v tak intimní chvíli, jakou modlitba bezesporu představuje, by byl hrubý zásah do soukromí. Vždyť ji sotva zná. Připadalo mu nesprávné se na ni i jenom dívat, ale ta scéna ho uchvátila klidem a vyrovnaností, jež se vznášejí nad chaosem. Krása ženské postavy skloněné v hluboké modlitbě působila fascinujícím dojmem. Světlo vykroužilo Gabrielle kolem hlavy stejnou svatozář, jakou měla panna Maria na obraze ve výklenku.

„Vy nemáte rád kostely?“ zeptala se, když se k němu o dvě minuty později znovu připojila.

Asi by jí nedokázal vysvětlit, že teď sice stojí ve dveřích římského katolického kostela a prožívá nedělní odpoledne jedenadvacátého století, ale před okamžikem sledoval, co se na tomtéž místě odehrálo o šestnáct set let dříve. Zřejmě by nepochopila ani to, že vejít do chrámové lodi mu nedovolil děs, který na něm ulpěl z dávno minulých dob.

V uplynulých šesti měsících mluvil o svých prožitcích jenom s Beryl Talmageovou a Malachaiem Samuelsem, vedoucími nadace Fénix. Jediným dalším člověkem, jemuž se o tom zmínil, byl profesor Rudolfo, který to vyprávění přijal se zvědavým zájmem a kupodivu nepochyboval o jeho pravdivosti. Byla by Gabriella také tak vstřícná? Nebo by ho obdařila stejným pohledem jako jeho bývalá manželka, mnozí lékaři a terapeuti, pohledem, jakým se on sám dodnes dívá na svůj odraz v zrcadle? Tak trochu blázen, ne?

Když se Josh zmínil před Malachaiem, že se považuje tak trochu za šílence, Malachai se jen smál.

„Pro mne jsi zázrak a dar. Šance, jak posunout chápání reinkarnace na vyšší úroveň.“

Když vyšli z kostela, uvědomil si Josh, že vlastně vůbec neví, co Malachai včera podnikl, a zeptal se na to Gabrielly.

„Většinu včerejška strávil na americké ambasádě a snažil se tam někoho přesvědčit, aby zasáhl ve váš prospěch. Včera večer jsme spolu mluvili telefonem. Říkal, že neuspěl. Všichni, kdo mají nějaký vliv, jsou prý na nějakém velkém mítinku. Nakonec požádal o pomoc mne. Říkal, že bude lepší, když budu s policií jednat já, protože umím dobře italsky.“

„A protože jste zatraceně krásná.“

Kompliment ji úplně vyvedl z míry. Joshe ostatně také.

„Promiňte, nějak mi to ujelo. Takové sexistické poznámky obvykle nedělám.“

„To nic,“ potřásla hlavou, „bylo to od vás milé.“

Napětí z nich na chvíli spadlo a stal se z nich obyčejný pár procházející ve slunečném odpoledni římskými ulicemi. Josh byl mužem, který složil poklonu půvabné ženě, a ona byla natolik laskavá, že ji přijala tak, jak byla myšlena.

Došli ke Gabriellinu autu a nasedli. Přesně ve chvíli, kdy otočila klíčkem v zapalování, jí zazvonil mobil.

Zatímco do něj drnčela rychlou italštinou, Josh se otočil, aby se znovu podíval na kostel, do něhož právě vcházela skupina turistů. Zdvihl fotoaparát k očím, zabral budovu z různých úhlů a udělal několik snímků. Gabriella k němu byla obrácená zády a hleděla z okénka na své straně. Posunul se na sedadle tak, aby mohl přes fotoaparát pozorovat její profil, pohybující se ústa a vlasy zbarvené sluncem dozlatova. Ale to, co hledal, tam nenašel.

Po nehodě se mu totiž stávalo, že v hledáčku fotoaparátu spatřil kolem hlavy některých lidí auru, ale na snímcích se nikdy nic takového neobjevilo. Když se mu to přihodilo poprvé, pomyslel si, že jde o technickou závadu a vyměnil přístroj. Jenže situace se opakovala znovu, a tak se s tím svěřil lékařům. Jejich názor zněl, že stejně jako Joshovy propady do minulosti mohou tyto příznaky naznačovat neurologický problém. Jenže vyšetření žádné neurologické poškození neprokázalo.

Když začal Josh pracovat pro nadaci, zaznamenal chvějící se auru i u několika dětí. Nikdy ji neviděl pouhým okem, vždycky jenom objektivem fotoaparátu. Vpadala jako bílé zářící průsvitné pruhy splývající okolo horní části těla. Připomínaly chvatně črtané čáry, jakými se u animovaných postaviček naznačuje rychlý pohyb. Mohl to být rychlý pohyb? Například čas pohybující se rychlostí světla?

Před nehodou viděl auru jen jednou.

Když mu bylo dvacet, onemocněl jeho otec Ben rakovinou. Zprávu sdělil synovi svým obvyklým přímočarým způsobem a nechal ho, aby ji vstřebal.

O pár dnů později vedle sebe pracovali v temné komoře, každý pod svou červenou žárovkou.

„Mám k tobě prosbu,“ řekl Ben a dál vyvolával film, který nafotil odpoledne. Požádal Joshe, aby jeho nemoc zachytil na fotografiích.

Josh se na nic neptal. Otcovo přání mu připadalo přirozené: otec fotograf žádá syna fotografa, aby zdokumentoval poslední kapitolu jeho života. Za rok pochopil, jaký dar tím od otce dostal. Ben našel způsob, jak spolu mohli trávit spoustu času a jak mohl Joshovi předat všechny své zkušenosti. Bylo to něco, co je spojilo navždy.

V posledních týdnech otcova života fotografoval Josh všechno: pomalé uvadání, to, jak z otcových očí postupně mizí světlo, až v nich zbyly jenom bolest a otupělost. Sledoval Bena objektivem, hledal silného muže, kterého znal a miloval celý život, ale v hubeném těle pokrytém sinalou kůží už ho nenacházel.

Když se blížila smrt, přestěhoval se Josh do otcova bytu a spal v obývacím pokoji na pohovce. Jednou v noci ho vzbudila ošetřovatelka s tím, že podle dechu nemocného se blíží konec.

Josh ji požádal, aby je nechala o samotě.

Seděl ve tmě vedle otcovy postele, držel ho za ruku a poslouchal chraplavý, těžký dech. Otec se najednou probral, ležel klidně na lůžku a hleděl na syna. „Ještě nějaké…“ zašeptal.

„Morfium?“ zeptal se Josh. Myslel si, že chce injekci, protože zapomněl, že léky proti bolestem dostává z kapačky.

„Ne,“ usmál se slabě na syna, „ještě další fotky…“

Obvyklá představa scén u smrtelné postele je taková, že otcové v tu chvíli odhalí svým synům tajemství života. Ben ale Joshe požádal, aby vzal fotoaparát a dal se do práce. A tak nad ním Josh stál, znovu a znovu mačkal spoušť, ačkoli nevěděl, jestli z těch fotek vůbec něco bude, protože přes slzy téměř neviděl.

Tehdy si poprvé všiml opalizující glorioly, která obtékala otcovu hlavu a ramena. Ale nepřikládal jí žádný význam. Možná za to mohl třes rukou, odlesk světla z koupelny, nějaká vada objektivu nebo mechaniky, slzy, které mu tekly z očí.

V průběhu dalších dnů a týdnů Josh na všechno zapomněl, a když konečně vyvolal film a udělal fotografie, nikde nic nenašel.

Až o dvacet let později, když začal pracovat v nadaci Fénix, zjistil, že občas znovu vidí za hlavami fotografovaných perlově stříbřitý závoj světla, který se rozpíná jako křídla a splývá jim kolem ramen.

Jednou se o tom při večeři zmínil Beryl a Malachaiovi.

„Tak ty vidíš i tohle?“ povzdechl si Malachai zamyšleně.

„Co tím myslíš?“ nechápal Josh.

„Vidí to jen pár lidí. Já například ne.“

Beryl však synovcův smutek nijak nesdílela. Zavrtěla hlavou, jako kdyby byl Malachai malý kluk a ona jeho nespokojená učitelka, a bez sebemenšího náznaku emocí v hlase se obrátila k Joshovi.

„Myslíme si, že je to znamení starých duší.“

„Tys to už někdy viděla?“ chtěl vědět Josh.

„Ano.“

„Přes foťák?“

„Ne. Ty to vidíš jenom skrz objektiv?“

Kývl a zeptal se, proč tomu tak je. Neměla zdání. Otázal se tedy, proč o tom ještě nenapsala nějaký článek.

„Znakem vědeckého výzkumu je opakovatelnost. Můžu klidně publikovat zprávu o tom, že se mi v Petriho misce podařilo vypěstovat banánové rybičky, ale jakmile se někdo další pokusí získat mou metodou stejné výsledky, bude má vědecká prestiž troskách.“

„Najdu způsob, jak to udělat, aby každý, kdo použije mou metodu a zaměří fotoaparát na tentýž objekt, uviděl auru také.“

„Myslím, že se ti to nepovede,“ opáčila Beryl.

„Zkusím to. Potřebuji alespoň malý, ale zato opravdový důkaz. A budu pracovat s tím, v čem se vyznám – s fotoaparáty, světlem a expozicí.“

Ještě dlouho po té večeři Josh přemýšlel, jestli aura kolem otcovy hlavy byla nebo nebyla duše, která opouštěla unavené nemocné tělo a vydávala se hledat nové a zdravé, ve kterém by začala další život.

Ani Joshův otec, ani jeho matka nebyli nijak nábožensky založení a k víře nevychovali ani svého syna. Ben dal Joshovi jasné instrukce ohledně vlastního pohřbu. Chtěl, aby ho nechal spálit a popel rozptýlit. Josh jeho přání respektoval. Věděl, že Ben v tom popelu není; žil v Joshových vzpomínkách a ve fotografiích.

V posledním roce života Joshovi řekl: „Vždycky jednej tak, jak nejlépe to za daných okolností jde, a snaž se přitom vytěžit ze života co nejvíc. Tak na tebe budou lidé vzpomínat v dobrém.“

S postupem jeho nemoci Josh sledoval, jak otcova energie mizí a vitalita se nenávratně vytrácí. Fyzické změny se snažil zachytit každý den. Kam vlastně otcova duše odešla, ho začalo zajímat, až když se začal stýkat s lidmi z nadace. Do té doby mu bylo jedno, jestli nějaká duše opravdu existuje, a pokud ano, jestli se může přestěhovat, případně jestli někde čeká, až se bude moci znovu spojit s novým tělem. Rozhodně se nepovažoval za někoho, kdo by měl existenci duší dokazovat, alespoň ne do té večeře s Beryl a Malachaiem.

„Musím do nemocnice,“ vytrhla ho z úvah Gabriella, když zavěsila. „Profesorovi je hůř. Možná že dokonce…“ polkla a větu nedokončila.

„Říkala jste přece, že operaci přestál bez problémů.“

„To ano, ale teď se objevily komplikace. Nějaká infekce. Vy jste ho zachránil pro lékaře. Ti udělali, co mohli, a teď ho možná zabije infekce.“

„Chtěl bych jet s vámi.“

Nic nenamítala, a tak se do nemocnice vydali společně.

Kapitola 21

Šedý sedan sledoval Gabriellino auto točitými ulicemi Říma už od chrámu. Josh si ho všiml, když odbočovali na první křižovatce.

Vyklonil se z okénka, otočil dozadu, namířil objektiv na vůz a stiskl spoušť. Sedan nezpomalil, ani nepřejel do jiného pruhu.

Novinoví fotoreportéři dobře vědí, že fotoaparát funguje na některé lidi jako osvědčený odstrašující prostředek, zatímco jiné dokáže vyprovokovat k zuřivosti. Josh to zažil jednou na Haiti, když projížděl oblastí, kde neměl co dělat, a fotografoval zoufalou bídu. Všiml si tenkrát, že ho sleduje nějaké auto, a když na ně namířil objektiv, začal řidič střílet.

Tomu, kdo za nimi jel teď, bylo zřejmě jedno, jestli si ho všimli nebo ne. Z toho Josh usoudil, že patrně jde o policejní vůz. Gabrielle zatím nic říkat nehodlal – měla dost jiných starostí.

V nemocnici si Gabriella pospíšila za profesorem a Josh se usadil v kavárně v přízemí. Zdálo se mu nevhodné, aby profesora rušil ve chvíli, kdy je u něho zřejmě i manželka s dětmi. Ti by mohli Joshe vnímat jako vetřelce, někoho, kdo nebyl postřelen, zatímco jejich otec a manžel tu leží těžce zraněný. Nemluvě o tom, že policie Joshe stále považuje za sice nepravděpodobného, nicméně možného podezřelého.

Našel telefonní automat a zkusil zavolat Malachaiovi. Ten mu však nezvedl ani mobil, ani telefon v hotelovém pokoji. Nechal tedy vzkaz v hlasové schránce a uvedl, kde je a co se stalo. Pak se vrátil do kavárny, objednal si šálek kávy, s potěšením konstatoval, že je mnohem lepší než v amerických nemocnicích, a čekal, až se Gabriella vrátí.

O pár minut později vešel do kavárny nějaký muž s malým chlapcem. Posadili se vedle něj. Joshovi blesklo hlavou, jestli to nemohou být špehové. Co když ten člověk patří k těm, kteří ho sledují, ať už jsou to policisté nebo někdo, kdo je ve spojení s útočníkem z hrobky?

Muž otevřel krabičku mléka, načal balíček sušenek a oboje postavil před hocha. Ten ale zavrtěl hlavou a všechno to od sebe odstrčil. Jeho otec si povzdechl, a když si všiml, že je Josh pozoruje, usmál se a řekl v italštině něco, čemu Josh nerozuměl s výjimkou slova bambino, děťátko. Domyslel si, že jeho manželka právě rodí a chlapec se o ni bojí. Vyndal z kapsy obyčejnou krabičku sirek, zápalky s červenými hlavičkami z ní vysypal (bylo jich asi patnáct) a krabičku položil na stůl. V předvádění triků nebyl sice tak dobrý jako Malachai, ale poctivě trénoval, a byl si jistý, že klučíka dokáže alespoň na pár minut rozptýlit a odvést jeho pozornost od dramatu, které se odehrává nedaleko.

Když Josh přišel do nadace Fénix poprvé, nedokázal Malachaiovi odpovědět na řadu otázek. Překvapeně zjišťoval, že takto podrobně se mu dosud nevěnoval žádný lékař ani terapeut. A přestože se Josh chtěl dovědět, co se s ním vlastně děje, zároveň neměl chuť se příliš odhalovat cizímu člověku.

Malachai tenkrát použil stejný trik, jaký se Josh právě chystal předvést. Vytáhl krabičku a požádal Joshe o minci. Josh jeho podivnou žádost splnil, sáhl do kapsy, našel čtvrtdolar a podal mu ho.

Malachai uchopil minci do štíhlých prstů, schoval ji pod stůl a zaklepal s ní na desku. Pak zaťukal znovu a potom ještě jednou. Nakonec rozevřel před Joshem prázdnou dlaň a otevřel krabičku. Mince ležela uvnitř.

„Nechápu, jak jste to provedl.“

„Je to otázka rychlých rukou. Divák sice ví, že provádím nějaký trik, ale téměř nikdy nepochopí podstatu – nedívá se totiž na správné místo.“

„Nikdy by mě nenapadlo, že mě ředitel nadace Fénix bude bavit kouzelnickými triky,“ usmál se tenkrát Josh.

„V dětství to můj otec hodnotil jako nesmyslnou posedlost, ale teď, při práci s dětmi, se mi to velmi hodí. Děti se při předvádění triků během chvilinky uvolní. Jinak by to mohlo trvat i hodiny. Není nijak snadné popisovat noční můry neznámému člověku a věřte mi, že děti, se kterými pracujeme, souží noční můry velmi často,“ řekl Malachai, načež požádal Joshe, aby mu co nejpodrobněji popsal své „záchvaty“. „Existuje nějaké schéma, podle něhož se ty zážitky opakují?“

„Mělo by?“

„Tyhle věci jsou velmi individuální a nemají žádná pravidla, ale někdy dokážeme najít určité zákonitosti.“

Josh zavrtěl hlavou: „Myslím, že u mne nic takového není.“

„Odehrávají se vaše vize v nějakém časovém sledu?“

„Ne. Jsou to výjevy, které jsem nikdy neprožil… Fantazie,… sny. Nevím, jestli je tam nějaká časová posloupnost.“

„Jak na ně reagujete? Mám na mysli emocionální reakci. Jak se po takovém zážitku cítíte?“

Josh chvíli mlčel. Bylo těžké popsat hluboký smutek, který stesk po ženě, jejíž jméno ani nezná. Jistě věděl jenom jedno – že ji zklamal.

„Jsem fotograf. Zachycuji realitu. Fotím lidi a situace, které se přede mnou odehrávají. Neumím si poradit s obrazy, které nejdou zachytit na film.“

„Naprosto vám rozumím,“ kývl Malachai. „Chápu, že je to pro vás těžké. Dovolíte mi ještě pár otázek?“

„Jistě, samozřejmě. Vážím si toho, co pro mne děláte. Jenom…“ Uklidňovalo ho, že ho konečně někdo bere vážně a že je ochoten alespoň vyslechnout jeho příběh, aniž by nad ním vrtěl hlavou a měřil mu teplotu.

„Je to frustrující, viďte, Joshi. Dokážete odhadnout, jak dlouho ty vaše propady do minulosti trvají?“

„Dvacet, třicet sekund. Jeden trval pár minut.“

„Umíte si je sám navodit?“

„Proč bych to, proboha, dělal?“ vyhrkl Josh užasle.

Malachai se jeho tónu pousmál. „A jste schopen jim zabránit?“

„Někdy ano, díkybohu.“

„A dokážete je zastavit, když se začnou odehrávat?“

„Ne pokaždé. Musím na to vynaložit obrovské úsilí.“

„Ale občas se o to pokusíte, že?“

Josh kývl.

„Když taková epizoda započne, cítíte se fyzicky a psychicky v pohodě, nebo naopak? Dokážete své pocity vylíčit?“

Josh neodpověděl. Nevěděl, jak by své zážitky vypověděl slovy.

Malachaiův hlas byl plný soucitu. „Díváte se na mne jako na šíleného chirurga, který se k vám blíží se skalpelem v ruce. Mrzí mě, jestli si myslíte, že jsem všetečný čmuchal, ale tohle jsou naše obvyklé otázky.“

„Mám pocit…“ začal váhavě Josh, „jako kdybych se ocitl mimo tělo.“ Odmlčel se a podíval se ven oknem za Malachaiovu hlavou, kde se v parku ohýbaly stromy pod poryvy silného větru. „Mám pocit, že jsem se ocitl mimo realitu a vznáším se nepřipoutaný v jiné dimenzi.“ Každé slovo vypouštěl pomalu a neochotně, jako kdyby mělo hořkou příchuť, nebo jako by dokonce bylo jedovaté.

Gabriella seděla u nemocniční postele a sledovala, jak její učitel bojuje o každý nádech. Byl to nepochopitelný zlom – ještě přede dvěma dny spolu byli zabraní do pilné práce pod zemí, celí zpocení a s obličeji zamazanými hlínou. S výjimkou chvil strávených s dcerkou Quinn, které budou brzy tři roky a již Gabriella zoufale postrádala, milovala ze všeho nejvíc vykopávání mrtvých a odkrývání jejich tajemství. Po dramatických kotrmelcích, kterými její život v posledních letech prošel, měla často pocit, že ji před ztrátou příčetnosti zachraňují právě práce za římskými branami.

Neexistovalo téměř nic, co by se dalo srovnat se vzrušením v okamžiku objevu. Takových chvil prožila při poslední vykopávce bezpočet. Když před třemi týdny smetla tlustou vrstvu prachu ze čtvercového předmětu, který svírala mumie vestálky v rukou, a našla vyřezávanou dřevěnou kazetu, byla to nejúžasnější chvíle její kariéry. A když se po důkladnějším očištění objevil složitě vyřezávaný vzor, sotva dýchala.

Profesor jí tehdy stál po boku a zkoumavě si prohlížel víko. „Podívej se,“ řekl tiše, „myslím, že je to… Ano, opravdu je to fénix.“ Fénix, mytický pták, který v mnohých starověkých kulturách symbolizuje znovuzrození.

Vyměnili si pohled. Oba znali egyptskou legendu, která pocházela snad z doby panování faraóna Ramesse III. Vyprávěla o dřevěné kazetě, nejspíš velmi podobné této, v níž se ukrývají vzácné kameny střežené fénixem.

Ani Gabriella, ani Rudolfo se v té chvíli neodvážili říct nahlas, o čem oba přemýšlejí. Našli opravdu onu egyptskou posvátnou skříňku? Tady, v Římě, v hrobce ze čtvrtého století po Kristu?

Gabriella dál vymetala štětečkem prach a nečistoty z vyřezávaných ornamentů. Necítila nic, jenom nekonečnou trpělivost. Pro archeologii je typické, že v zájmu nového objevu se často musí leccos zničit, ale to teď naštěstí neplatilo. Celá římská vykopávka byla od samého začátku pozoruhodná a nepodobala se ničemu, na čem kdy Gabriella pracovala. Už teď bylo jasné, že půjde o jedinečný objev. A pokud v kazetě najdou, co čekají, bude to nejvýznamnější nález posledních desetiletí.

Za normálních podmínek může zabrat i deset let, než se podobné místo odkryje. Bylo s podivem, že se hrobka nepropadla, a že nad ní nikdy nebyla postavena žádná budova. Nedotčenost celé oblasti považovala ona i profesor za malou záhadu a znovu a znovu žasli nad tím, jak je možné, že i po tolika staletích existuje na okraji obrovské metropole místo, kde dávná minulost leží pár metrů pod povrchem. Ostatně všechno, co s vykopávkami souviselo, dýchalo tak trochu tajemnem, ale nález nedotčené hrobky v těsné blízkosti velkoměsta jim připadal dokonce zvláštnější než to, jak se Gabriella dověděla o její existenci.

To nedělní ráno před čtyřmi lety sněžilo a starý univerzitní kampus v Yale pokrývala těžká bílá pokrývka. Gabriella mířila přes nádvoří a říkala si, jak je dobře, že vyrazila ven brzy. Den dýchal dokonale tichou stříbřitou atmosférou.

Na mši do univerzitní kaple, kde byla její matka sbormistryní Beethovenovy společnosti, chodila od dětství. Když zemřela, stal se kostel jediným místem, kde Gabriella cítila její přítomnost a blízkost – snad proto, že vždycky sedávaly v kostelní lavici vedle sebe, nebo proto, že kaple byla tak prodchnuta pocitem míru.

Akustika kaple se však toho dne zvláštním způsobem proměnila. Později se v yaleských novinách dočetla, že za to mohla silná sněhová čepice, která tlumila zvuky zvenčí a fungovala jako zvuková izolace. Hlasy zpěváků zněly jasně a průzračně a Gabrielle se zdálo, že hluboké tóny varhan vibrují nejen v měděných píšťalách ale i hluboko uvnitř jejího těla.

Kvůli sněhové bouři, která předchozí noci zasypala většinu přístupových cest, se na mši sešlo mnohem méně věřících než obvykle. Přesto si Gabriela ani pořádně nevšimla kněze, který seděl před ní. Cizí kněží tady nebyli ničím výjimečným – někteří přicházeli proto, aby celebrovali mši, jiní, aby se jenom pomodlili. Když bohoslužba skončila a Gabriella si oblékala kabát, kněz k ní přistoupil a pozdravil ji. Překvapilo ji, že zná její jméno a ještě víc, že přijel do Yale přímo za ní. Místní kaplan mu ji před začátkem mše, když vešla dovnitř, ukázal.

Představil se jako otec Dougherty a zdvořile se zeptal, jestli ji může několik minut zdržet. Souhlasila, a tak zůstali po odchodu ostatních věřících v kapli sami.

Dodnes si pamatovala hluboké ticho, které tam uvnitř panovalo. Masivní vrstva sněhu změnila nejen zvuk zpěvu, ale i celkový dojem z ticha.

Bouře způsobila výpadek elektrického proudu a mše se sloužila v šeru. Ale ve chvíli, kdy mluvila s otcem Doughertym, vyšlo slunce, zasvítilo dovnitř desítkami barevných okenních skel a vrhalo na lavice i na ně dva barevné odlesky.

Yaleská univerzitní kaple je nádherná budova s lavicemi z masivního vyřezávaného buku a stěnami vymalovanými komplikovanými motivy. Barevné světlo tančilo prostorem tak úchvatně, že se Gabriella přistihla, jak očima sklouzává z knězovy tváře a sleduje duhové mihotání.

Na duchovním nebylo nic zvláštního, dalo by se říct, že působil až moc obyčejně – byl neurčitého věku, něco mezi padesátkou a sedmdesátkou, na nose mu seděly brýle s kovovými obroučkami, jejichž skla byla buď moc tlustá, nebo lehce zabarvená, protože si později nedokázala vybavit barvu jeho očí. Mluvil s lehkým bostonským přízvukem.

Řekl, že jí nese dokument, který byl sepsán na konci devatenáctého století. „Je potřísněný krví, ale vy si s ním určitě poradíte,“ podával jí hnědou obálku.

Uvnitř leželo několik archů pergamenového papíru pokrytého tenoučkým pavoučím, těžko čitelným rukopisem. Chvilku si stránky prohlížela. Zdálo se, že byly vytrženy z nějakého deníku.

„Deník, ze kterého zápisky pocházejí, byl bezpečně zničen,“ vysvětloval kněz. „Patřil jakémusi farníkovi, který ho v osmdesátých letech devatenáctého století předal při zpovědi svému faráři. A protože je zpověď posvátná, víc vám o tom říct nemohu. Může vám připadat, že se chovám zbytečně tajemně, ale nelze jinak. Kromě toho nemusíte znát celý příběh, abyste si mohla přečíst pár stránek. Je na nich všechno, co budete potřebovat.“

„Všechno, co budu potřebovat? A k čemu?“

Kněz se zamyšleně zahleděl do apsidy a na chvíli se odmlčel.

„Pokud je pravda, co se tam píše, budete slavná.“

„A co vy? Co z toho budete mít vy?“

„Já jsem pouhý posel. Všechno, co v deníku najdete, se stalo před dlouhou dobou a můj biskup usoudil, že by nebylo správné držet takový dokument v tajnosti.“

Vstal a oblékl si kabát. „Přečtěte si to, profesorko, a udělejte, co považujete za správné.“

„A co je správné?“

„Zažehnout světlo v temnotách.“

Pak chvatně odešel. Než si Gabriella posbírala všechny své věci a vyběhla z kaple ven, byla postava v černém ta tam. Pozemky kampusu pokrývala sněhobílá pláň, kterou se brodila žena v červené bundě.

Na listech našla popis pěti různých míst, vesměs potenciálních archeologických nalezišť významných jak z historického, tak z náboženského hlediska. Trvalo pár dnů, než zjistila, že se všechna nacházejí v Římě. Kontaktovala profesora Aida Rudolfa, svého učitele a kolegu z nedávných vykopávek v Salernu. Rudolfo reagoval stejně nevěřícně jako ona. Věděl, kde naleziště zhruba jsou, i to, že nedaleko jednoho z nich se bez výsledku kopalo před necelými dvěma lety.

O pár týdnů později jí profesor poslal e-mailem zprávu, že všech pět míst je v majetku potomků archeologa, který zemřel na začátku devatenáctého století, že s jeho rodinou již vyjednává a doufá, že dostane povolení zahájit vykopávky.

Trvalo to celý rok, ale nakonec se s dědici podařilo uzavřít smlouvu a mohli se pustit do práce.

Při odkrývání archeologických památek mají stále nezastupitelné místo lopaty a rýče, ale při zjišťování přesného místa vykopávek se používá nejmodernější technika – lasery a vyhledávání infračerveným světlem, kterých využili i Gabriella s profesorem. Na prvních dvou místech nenašli nic pozoruhodného, pouze zbytky zdí, úlomky keramiky a skla – nálezy typické pro oblasti za městskými branami.

Na nalezišti číslo tři je ale čekalo milé překvapení.

Profesor otevřel kazetu, vyndal z ní svraštělý kožený váček a otevřel ho. Když do něj namířil paprsek světla z baterky, vydal ze sebe něco mezi výkřikem a zasténáním. „Podívej, Gabriello, co držela naše Bella v rukou! Možná jsi našla svůj poklad!“

A teď leží profesor na nemocniční posteli, je postřelený, oslabený velikou ztrátou krve a bojuje s nebezpečnou infekcí. Bellin poklad má zřejmě takovou cenu, že se někdo kvůli němu nezastaví ani před vraždou.

Kapitola 22

Řím

Středa 15.10

Odpolední světlo zezelenalo a odkudsi zaječel klakson auta. Tělnatý kněz vykročil přes ulici. Ve spěchu míjel řadu stánkařů a mimoděk přejížděl očima prodávané zboží. I kdyby se náhodou jeho pohled střetl s pohledem některého z prodavačů, náhodný pozorovatel by si toho rozhodně nepovšiml. Po několika dalších metrech vystoupal s funěním po schodech vedoucích do ulice Via Vittorio Veneto, hned vedle Piazza Barberini, a vešel do omšelého kostela Santa Maria della Concezione.

Zmizel za dřevěnými dveřmi. Nikdo z těch, kteří seděli u stolků před kavárnami na protější straně ulice, mu nevěnoval nejmenší pozornost. Kostel Santa Maria della Concezione není sice pro návštěvníky Říma zdaleka tak přitažlivý jako památky Vatikánu, Panteon a další veliké domy Páně, ale i tak si našel mezi turisty řadu příznivců, přestože návštěva kostelní krypty může na leckoho působit poněkud děsivě.

Po příchodu z jasného odpoledního světla chvíli trvalo, než si oči zvykly na přítmí. Uvnitř to čpělo zatuchlinou a plísní a všude vládlo šero. Jedinou výjimkou byl zlatý kříž, který zářil na stropě hlavní lodi. Kněz se podíval na hodinky, přistoupil ke křtitelnici, ponořil prsty do svěcené vody a pokřižoval se. Pak prošel hlavní uličkou, sedl si do jedné z lavic, za chvíli poklekl a setrval v pozici typické pro modlitbu. I kdyby se ale nemodlil, na pohled působil velmi přesvědčivým dojmem.

Ve skutečnosti sledoval ciferník. Z průvodce věděl, že prohlídka začíná v celou hodinu. Srdce mu zběsile bušilo.

Po šesti minutách zvedl hlavu, podíval se na oltář, vstal a přešel do zadní části kostela, kde se shromažďovali turisté.

Pach staleté hlíny a vlhkosti dole v kryptě nebyl nepříjemný. Vůně starobylosti, pomyslel si. Průvodce, mnich se zamračeným obličejem, nasměroval šest návštěvníků do úzké chodby a pak společně prošli železnými dveřmi do pěti komor podzemního pohřebiště, kde odpočívaly ostatky čtyř tisíc mnichů, kapucínů.

Stěny a stropy pokrývala barokní výzdoba z vysušených a vybělených kostí mnichů. Jejich spolubratři dokázali vyrobit z lidských ostatků oltáře, lustry i hodiny.

Téměř neposlouchal, když průvodce monotónním hlasem odříkával naučený text o tom, že hrůzné výtvory vznikly v sedmnáctém a osmnáctém století a že účelem kostnice není vyvolat strach, nýbrž povzbudit přihlížející k hlubší víře a meditaci.

Nebyl tady dnes poprvé, ale přesto ho stále šokovaly tisíce nashromážděných lebek, žeber, zubů, stehenních a pažních kostí, pánví a obratlů, které byly zbaveny své lidskosti a staly se pouhým prostředkem, jímž umělec vyjadřuje svůj záměr.

Když prohlídka skončila, vyšel poslušně s ostatními z krypty a pak ven z kostela na ulici, kde pozorně sledoval, jak se skupinka turistů rozptýlila. Na schodech nezůstal nikdo. Když si byl jistý, že už jsou všichni pryč, došel na roh a minul tutéž skupinu pouličních prodavačů, kolem níž prošel na cestě ke kostelu. Tentokrát kráčel pomalu a obsah stánků si prohlížel pozorněji.

První prodavač seděl za stolkem, na kterém měl vyložené laciné italské suvenýry: šikmou věž v Pise v mnoha exemplářích, bronzové repliky chrámu sv. Petra, magnetky s nástropními obrazy ze Sixtinské kaple. U dalšího stánku se prodávaly kabelky, batůžky a aktovky. Kolemjdoucí lákalo kožené zboží rozmanitých tvarů a barev a všechno šlo rychle na odbyt. Ve třetím stánku se nabízely levné kopie drahých šperků. Převažovaly těžké náhrdelníky vytvořené z imitací římských mincí. K mání byly i stříbrné a zlaté řetízky posázené perlami a dlouhé náušnice zdobené falešnými drahokamy. Na pouliční prodej to byla překvapivě kvalitní nabídka.

Kněz si vybral stříbrný náhrdelník, ze kterého viselo šest skleněných drahokamů upevněných na těžkých závěscích.

„To je Gucci,“ kývl prodavač k náhrdelníku.

Kněz přikývl a usmál se.

„Gucci? Opravdu?“

„Kopie dobrý moc,“ vysvětloval prodavač lámanou italštinou. „Ne drahý.“

„Máte tři stejné?“

Prodavač kývl, sáhl pod desku a vytáhl ještě dva náhrdelníky, všechny v krabičkách s logem Gucci, téměř nerozeznatelných od skutečného značkového zboží určeného náročným zákazníkům. Písmo se od originálu lišilo pouze nepatrně a laik by stěží dokázal poznat, že jde o podvrh.

Dojednali cenu a kněz zaplatil. Prodavač zastrčil bankovky do zástěry a sledoval, jak si ukládá náhrdelníky do aktovky a odchází.

Kněz potom pokračoval dál podél bloku, zabočil za roh a vešel do kavárny, kde si na počest mrtvých řeholníků objednal cappuccino.

Aktovku položil na bar a opřel se o ni lokty.

Byl si téměř jistý, že ho nikdo nesledoval, ale bude se o tom muset řádně přesvědčit. Rozhodně ho nikdo nesledoval do krypty. A když kupoval falešné náhrdelníky, také nezaznamenal v okolí žádný podezřelý pohyb.

Káva byla silná a horká. Rychle ji vypil a vydal se na pánský záchodek, kde si nacpal náhrdelníky do kapsy a falešné krabičky vrátil do aktovky.

Pak vyšel zpátky na ulici, kráčel pomalu, často se zastavoval, prohlížel si zboží ve výkladních skříních a ve skle sledoval, jestli ho opravdu nikdo nesleduje.

Kdyby se mu pokusili ukrást aktovku, nijak by se nevzpouzel a zloději klidně dovolil, ať si ji vezme. Ale za žádnou cenu by nepřipustil, aby ho připravili o to, co má v kapse.

Kapitola 24

Nejpodezřelejší oblast prošli snad desetkrát, ale inspektor Tatti trval na tom, aby to udělali ještě jednou. Tentokrát své muže požádal, aby se rozptýlili do rojnice a důkladně pokryli půlkruh o poloměru tří kilometrů.

Hledali strážného, který měl být ve službě v době, kdy byl profesor Rudolfo postřelen. Byl stále nezvěstný. Podle manželky odešel do práce v obvyklou dobu, to jest ve tři hodiny ráno. Směna mu začínala ve čtyři a končila v devět. Připravila mu jeho oblíbené jídlo, boloňskou mortadelu, a velkou termosku kávy a vrátila se do postele.

Zato on se po skončení služby domů nevrátil.

Odpolední slunce vykukovalo tu a tam za mraky a komplikovalo hledání. Chvílemi bylo jasno, ale pak padl na celou oblast stín a proměnil i nevinný kámen v lidskou hlavu a shluk kořenů v paži.

V lesíku bylo ještě těžší uvědomit si, co má vlastně člověk před očima. Věkovité stromy byly obrovské a měly takové množství listů, že jimi nepronikalo téměř žádné světlo. A tak, i když bylo odpoledne teprve v polovině, mezi stromy se zdálo, že padla hluboká noc.

Velící inspektor Marcello Angelini nařídil svým lidem, aby si svítili baterkami. Postupovali ve formaci, přejížděli světelnými kužely terén dopředu i dozadu a každé tři nebo čtyři minuty zastavovali, aby zkontrolovali podezřelé předměty.

Zatím nenašli nic. Porost byl hustý, ztěžka se prodírali přerostlými křovisky propletenými divokým vínem. Půdu plnou nerovností pokrývala vrstva ořechů, semen a zetlelého listí z loňského roku. Přesto si Angelini říkal, že je tady krásně. Háj na něj působil podobným dojmem jako chrám, ve kterém se zrovna nekonají bohoslužby a kde můžete jen tak posedět, utřídit si myšlenky a tiše přemýšlet.

Angelini přešel na vnější okraj rojnice, postavil se vedle posledního policisty a zapojil se do hledání. Když jeho baterka odhalila v křoví cosi lesklého, odpojil se a šel na to se podívat. Zblízka ale neviděl nic jiného než tmavé lesknoucí se listy. Dost možná, že ho spletl jejich vlhký odlesk. Vrátil se na původní místo a znovu se otočil. A spatřil totéž, co před okamžikem. Vykročil tedy s paprskem namířeným přesně na podezřelé místo. Ano, bylo to tam – blýskavé a stříbřité.

Sehnul se a sáhl do listí. Nahmatal nějaký chladný kovový předmět. A pak něco ještě chladnějšího.

Ustoupil o krok a zadíval se upřeně do křoví. Pohledem znovu sklouzl po listech, aniž by odhalil cokoli nezvyklého. Až po chvíli mu došlo, co je na křovisku tak podivného. Někdo vyřezal jeho střední část a vytvořil uvnitř téměř neviditelnou skrýš, ve které paprsek světla odhalil napuchlé mužské tělo. Angelini se posunul blíž, schýlil se níž a otřásl se. Muž měl podříznuté hrdlo a trup pokrytý zaschlou černou krví.

Žádné velké překvapení, řekl si, vyšetřujeme přece pokus o vraždu. Inspektora Tattiho, svého nadřízeného, znal dost dobře, aby věděl, co tenhle nález znamená. V příštích dnech budou mít plné ruce práce a nebudou mít čas zastavit se ani na chviličku. Téměř ho zamrzelo, že si stříbrného pásku hodinek na ruce zavražděného všiml.

Chudák chlap, pomyslel si Angelini, pokřižoval se a přemítal dál. Co v té hrobce mohlo byt tak cenného, že kvůli tomu stálo za to zabíjet? Doma se zeptá Marianny, své ženy. Ta čte noviny a bude vědět, co to archeologové vlastně vykopali a jestli to mělo cenu lidských životů.

Kapitola 25

Gabriella se od profesora vrátila se stopami slz na tváři. „Je mu zle,“ povzdechla si a posadila se vedle Joshe. Objednal jí šálek kávy, a zatímco upíjela, seděli beze slova. Josh její mlčení respektoval, ale nedokázal z ní spustit oči.

Obličej vlastně neměla nijak výjimečný, ale Josh si říkal, že by mu nejspíš nikdy nezevšedněl. Oči měla velké a výrazné, rty plné a z celé tváře vyzařovala něžnost, která zjemňovala její výrazné rysy.

„Je při vědomí?“ zeptal se nakonec.

Kývla. „Ale má vysokou horečku a antibiotika nezabírají. Doktor říká, že dnešní noc možná nepřežije. Nevím, jestli jsem mu neměla říct, že policie útočníka dopadla a kameny našla. Třeba by mu to pomohlo. Byl to tak mimořádný objev…“ Hlas jí odumřel.

„Gabriello, vím, že jste o tom nálezu nechtěla s Beryl mluvit po telefonu, ale také vím, že jste podle všeho našli takzvané kameny minulých životů. Použili jste je? Víte, jak fungují?“

„Viděla jsem je, to ano. Ale to je všechno… Mysleli jsme, že máme spoustu času.“

Zbytek dne a celý podvečer strávili v nemocnici. Gabriella se každou hodinu vydala o patro výš, aby zjistila, jak se profesorovi daří, a Josh opakovaně, leč marně, volal Malachaiovi. Začínal si dělat starosti, co se s ním děje.

Charlie Billings objevil Joshe v nemocniční kavárně v půl sedmé večer. Policista, který měl za úkol hlídat Gabriellu, ho zastavil, ale Josh na něj kývl, aby Charlieho pustil. Byl rád, že vidí někoho známého.

„Už pro mě něco máš?“ zahájil Charlie rozhovor otázkou.

„Ještě ne.“

„Těšil jsem se, že od tebe uslyším něco jiného.“

„To ti rád věřím.“

„Poznal bys toho chlápka?“

„Na to bych ti asi neměl odpovídat.“

„Ale no tak Joshi, jsme přece staří kámoši.“

„Jistě, ale ty jsi na lovu.“

„Je to moje práce, chápej.“

„Ale v sázce je moje zdraví a život, to zas pochop ty.“ ^

Josh čekal další otázky a překvapilo ho, když Charlie místo toho odložil poznámkový blok stůl. „Zapomeňme na chvíli na to, co se dneska stalo. Když jsem byl naposledy v Londýně, náhodou jsem se v redakci potkal s Emmou. Navrhl jsem jí, že bychom se někdy mohli všichni tři sejít. Nevěděla, co říct, a nakonec z ní vypadlo, že se rozcházíte. Co se to děje, Joshi?“

Josh nečekal, že mu osobní otázky budou připadat ještě těžší než vyzvídání ohledně střelby v hrobce.

„Potřeboval jsem být nějakou dobu v New Yorku. Zjistit a zařídit pár věcí.“

Charlie zvedl pochybovačně obočí. Zkušenému reportérovi nemohlo takové vysvětlení stačit a taky nestačilo. „Co se stalo? Proč jsi utekl zrovna do New Yorku? A kde se vlastně bereš teď v Římě?“

„Kdybych ti to řekl, myslel by sis, že jsem se zbláznil, a vyptával by ses mě na spoustu dalších věcí.“

„No jasně. Otázky mám v popisu práce.“

„Jenže já ti na ně nedokážu dát smysluplné odpovědi.“

„I tak mě zajímáš.“

Josh se zasmál.

Charlie pochopil, že víc už z něho nedostane, a tak přikývl: „Dobrá, tohle téma tedy opustíme. Ale řekni mi, můžu pro tebe něco udělat? Nepotřebuješ nějak pomoct?“

„Stačí, když se mě už nikdo nebude na nic ptát.“

Tentokrát se zasmáli oba. Charlie po chvíli odešel. Musel napsat článek o profesorově stavu a zjistit, jak daleko pokročila policie v pátrání po útočníkovi.

V 18.50 zdvihl Malachai konečně mobil a vysvětlil Joshovi, že strávil celý den na ambasádě a snažil se udělat všechno pro to, aby Joshe propustili. To, že uspěla Gabriella, považoval za zázrak, a teď sháněl pro Joshe povolení k odjezdu ze země.

„Ale moc štěstí jsem zatím neměl. Italské úřady tě nechtějí pustit. Jsi pro ně hlavní svědek zločinu – loupežného přepadení a pokusu o vraždu.“

„Možná jsem dokonce podezřelý.“

„Hm, no jo. To je další problém. Naznačují, že by to tak mohlo být.“

„Ale dal jsem jim přece popis toho člověka a řekl všechno, co chtěli vědět.“

„Opravdu všechno?“

„Ale jdi, Malachaii, snad víš sám, jak to je.“

„Myslím, že tě doopravdy nepodezírají. Prostě chtějí, abys zůstal v Římě pro případ, že toho chlapa najdou. Jsi jediný svědek.“

Představa, že bude muset zůstat v Římě, se Joshovi moc nezamlouvala. Propady do minulých dob tady prožíval tak reálně a silně, že si chvílemi nebyl jistý, jestli se pohybuje v přítomnosti nebo v minulosti.

„Profesor je také svědek.“

„Jak je na tom?“

„Moc dobře ne.“

Malachai si povzdechl. „Přemluv Gabriellu, aby na chvíli odešla z nemocnice. Vezmi ji do hotelu a vytáhneme ji na večeři. Nemůže tam přece sedět donekonečna.“

„Zkusím to. Ale nevím, jestli uspěju. Samotnou ji tady nenechám. Je toho na ni moc. Jestli nebude chtít odejít, zůstanu tady s ní.“

Za těmi zdánlivě obyčejnými větami se ukrývala komplikovaná skutečnost. Cítil povinnost zůstat s Gabriellou a bdít s ní. Bylo to jeho pokání, o kterém věděl, že není dostatečné, i když by zanic nedokázal vysvětlit proč.

Krátce před desátou se Gabriella vrátila se zprávou, že profesorův se stav konečně trochu zlepšil a že ji personál na noc vypověděl z nemocničního pokoje a poslal domů.

Ulice byla temná, a když vyšli z nemocnice, Josh se bedlivě rozhlížel kolem. „Nic bych nedal za to, že tady bude čekat někdo od novin,“ utrousil, „ale zdá se, že máme štěstí.“

Tak trochu předpokládal, že narazí na Charlieho Billingse, a zůstával ostražitý, i když ho zatím nikde neviděl. Také si vzpomněl na Tattiho varování, že mu možná hrozí nebezpečí, a cítil odpovědnost i za Gabriellu, která kráčela po jeho boku. Došli k autu a Josh si vzal od Gabrielly klíčky. Řídit bude on, protože Gabriella je po náročném dni příliš vyčerpaná a unavená.

Navigovala ho ke svému bytu. Hlas se jí každou chvíli zlomil.

Šedý sedan je sledoval až k řadě nejméně stoletých, naprosto stejných pětipatrových domů, které stály natěsnané v úzké ulici ve stínu Vatikánu. Josh by dal krk na to, že vůz, který je sleduje, patří policii. Ta představa ho uklidňovala. Když parkoval, ani se neobtěžoval zkontrolovat, jestli je sedan na dohled.

Aniž se Gabrielly zeptal na souhlas, doprovodil ji až ke dveřím jejího bytu. Malachaiovi sice řekl, že Gabriella je ve stavu, kdy nemůže být sama, ale pravda byla taková, že ani on nechtěl zůstat bez společnosti.

Doufal, že u ní v kuchyni najde láhev skotské, ale nakonec se spokojil s obyčejnou brandy. Sklenice vyndal ze skříňky vedle dřezu a oběma nalil slušnou míru. Když Gabrielle vtiskl sklenku do ruky, zdvihla ji mechanicky jako robot. Mlčeli.

V obývacím pokoji neviděl téměř žádné osobní věci s výjimkou stohů knih a velké zarámované fotografie asi tříleté holčičky, která se usmívala do objektivu. Na první pohled se hodně podobala matce – stejné oči, tytéž zlatohnědé vlasy. Ale zatímco v Gabrielliných očích převládal většinou výraz zvědavosti a síly, dítě hledělo z koženého rámu něžně a zasněně.

Gabriella si všimla, že si ten snímek prohlíží, a konečně ožila. „To je Quinn,“ řekla a v očích se jí objevila stejná něha, jakou měla na obrázku i její dcerka. Joshe to nepochopitelně dojalo.

„Kolik jí je?“

„Budou jí tři. Strašně mi chybí.“

„Tatínek se o ni určitě skvěle stará.“

„Tatínek ne, ale dědeček s chůvou. Můj táta to s ní báječně umí.“

Josh okamžitě zalitoval, že vůbec něco řekl. Viděl, jak Gabrielle ztuhl obličej – jako kdyby nechtěla dávat najevo žádné city. „Quinnin otec, můj manžel, byl také archeolog. Specializoval se na podmořskou archeologii. Při jednom ponoru došlo k problému s přívodem kyslíku. Zahynul tři měsíce před Quinniným narozením.“

„To je mi líto.“

Bezmocně pokrčila rameny. „Svou práci miloval.“

V tu chvíli nezněl v jejím hlase jediný závan emoce. Joshe to nijak nepřekvapovalo. Z vlastní zkušenosti věděl, jaké to je uzavřít se před ztrátou, bolestí i láskou. Byl by se chtěl dostat ke Gabrielle blíž, ale cítil, že by to nebylo správné.

„Jeho smrt má v sobě určitý půvab, ale vůči naší dceři je to nespravedlivé. Je ošizená,“ pokračovala.

„Chápu. Taky mi zemřel otec.“

„Kolik vám bylo?“

„Už dvacet, ale dodnes si myslím, že to přišlo příliš brzy. Ale na rozdíl od vaší dcerky jsem s ním strávil celý život.“ Zničehonic se mu po Benovi zastesklo s nečekanou úporností.

„Quinn vypráví o taťkovi každou chvíli, i když ho nikdy neviděla. Říká, že ví, že taťka je jenom pryč a ona ho jednoho dne najde.“

„Co na to říkáte vy?“

Potřásla hlavou. „Třeba Quinn rozumí něčemu, co já jenom tuším. Třeba mohou děti navázat spojení s mrtvými. Jsou schopné věcí, o kterých se dospělým ani nesní. Zdá se, že ví a chápou spoustu toho, čemu dospělí už odrostli.“

Polkla velký doušek brandy. „Ale tomu vy rozumíte mnohem lépe než já, že? Vy, Malachai a Beryl.“

Teď bylo na Joshovi, aby zavrtěl hlavou. Nechtělo se mu mluvit o nadaci a její práci. Měl pocit, že uprostřed tak intimní konverzace by jeho výklad zněl příliš vědecky.

„Máte děti?“ zeptala se Gabriella, jako by mu četla myšlenky. Vědomě nijak nereagoval, ale Gabriella zřejmě něco vycítila, protože vzápětí omluvně dodala: „Promiňte, asi je to pro vás citlivé téma.“

„Nemusíte se omlouvat. Děti jsem chtěl, ale moje manželka, vlastně už bývalá manželka, o ně nestála. Z toho tématu se stalo takové nepojmenované jablko sváru.“

„Proto jste se rozešli?“

„Ne, proto ne. I když vlastně spíš ano.“ Zasmál se pro sebe. „Na každý pád jsem to byl já, kdo rozchod uspíšil. Emma je reportérka. Žili jsme v Anglii, ale kvůli práci jsme spolu trávili sotva šedesát dnů v roce. A pojítko, které by v době těžkostí snad mohlo udržet jinou dvojici pohromadě, přestalo fungovat už při naší první krizi.“

„První krizi?“

Neodpověděl hned. Nebyl zvyklý probírat s někým svůj osobní život, ale hovor s Gabriellou ho kupodivu nepřiváděl do rozpaků. Naopak. Znervózňovalo ho to.

„Asi vám vadí, když se vás vyptávám na tolik věcí, viďte.“

„Ne. Zrovna jsem si říkal, že mi to vůbec nevadí,“ odpověděl a pak jí ve stručnosti řekl o svém zranění a halucinacích, či co to bylo, které se po něm začaly objevovat.

Poslouchala pozorně a téměř fascinovaně ho sledovala pohledem, který už znal – takhle se na něj dívali lékaři a terapeuti. Odmlčel se uprostřed vyprávění o tom, jak ony vize ovlivnily celý jeho život i manželství.

Gabriella si neuvědomila, že jeho odmlka má nějakou skrytou příčinu, a vpadla do ní logickou otázkou: „Jednomu ale pořád nerozumím. „Proč vaší ženě vadilo, že se snažíte zjistit, co se to s vámi děje?“

Josh čekal v jejím hlase chladnou věcnost, jak to slýchal u lékařů, ale místo toho zachytil účast a soucit. Že by se zmýlil? Že by pochopila i zbytek jeho příběhu?

„Když se prokázalo, že po fyzické stránce je se mnou všechno v pořádku, začala být Emma netrpělivá. Mluvila o posedlosti a utkvělých představách. Já vím, že to je svého druhu posedlost, ale bohužel se od ní nedokážu odpoutat. Potřebuji zjistit, co se to se mnou děje. Potřebuji to pochopit. Nejen to, jestli jsem prožil, nebo neprožil nějaké minulé životy, ale i to, jestli opravdu žila žena, která se mi zjevuje a kterou toužím znovu najít.“ Zavrtěl hlavou, jako kdyby se zlobil, že se nedokáže vyjádřit přesněji.

„Má ta žena něco společného s našimi vykopávkami?“–

„Myslím, že ano.“

„Je to Bella?“

„Ano. Jmenovala se Sabina.“

Gabriela pomalu přikývla. Kusé informace se jí začínaly skládat do jasného obrazu.

„Vy si tedy myslíte, že jste ji v minulosti znal?“

„Nevím, co si myslím.“

„To pro vás musí být velmi těžké.“

Její slova ho přímo objala. Na okamžik měl pocit naprostého bezpečí, jaký nezažil už řadu měsíců.

Hlasité zazvonění Gabriellina telefonu Joshe nepříjemně vytrhlo ze zadumání. Gabriela se podívala na displej: „To je můj otec.“ Hlas jí zněl napjatě jako příliš natažená houslová struna. „Ahoj tati, je s Quinn všechno v pořádku?“ zeptala se starostlivě. V zápětí se jí rysy ve tváři uvolnily. „Počkej chviličku.“ Rukou zakryla mikrofon a otočila se k Joshovi: „Táta mi volal, když jsme byli v nemocnici. Slíbila jsem, že mu všechno dopodrobna vypovím. Hned se vrátím.“

Josh mohl navrhnout, že už půjde, ale chtěl se dovědět něco bližšího o tom, co Gabriella s profesorem našli v té tajemné kazetě.

Zatímco byla Gabriella pryč, vzal Josh do ruky fotoaparát a přešel k oknu. Zajímavého výhledu si všiml už při příchodu a chtěl ho zachytit na film. Za domy vykukoval kousek kupole svatopetrského dómu a odrážel se od modročerné oblohy pokryté stříkanci šedých mraků. Neobvykle nasvětlená scéna s holuby létajícími sebevražedně střemhlav z věže působila zlověstným dojmem.

Když se vracel ke stolku pro sklenici s pitím, všiml si otevřeného notesu na pracovním stole, na kterém ležela i hromádka fotografií. Začal si je prohlížet, otočený zády do místnosti, kdyby se Gabriella nečekaně vrátila. Byly tam tři detaily Sabininy mumie pořízené v mnohem lepším světle, než v jakém ji viděl předchozího rána. Joshovi se sevřelo srdce úplně stejně, jako když stál vedle ní. Jeho pocity mluvily jasně: jsou to ostatky ženy, jejíž obraz ho od té nehody nepřestal pronásledovat.

Potlačil nutkání nechat se vtáhnout do minulosti. Ne, nesmíš tam jít. Ne teď a ne tady. Nesmíš, protože emoce by tě úplně pohltily.

Na další fotografii viděl vyřezávanou dřevěnou skříňku, kterou lupič mrštil o podlahu.

Další snímek zachycoval kameny ležící vedle sebe. Šest třpytivých hladkých velikých drahokamů: tři zelené smaragdy, dva tmavomodré safíry a jeden krvavě rudý rubín.

Nemohl od nich odtrhnout oči.

Tak tohle jsou kameny minulých životů, kameny návratů…

Každý měl na povrchu jakési znaky, které se nepodobaly ani hieroglyfům, ani ničemu, co kdy viděl. Vlastně to bylo jinak. Nepodobaly se ničemu, co viděl v tomto životě. Z doby, kam jeho vědomá paměť nesahala, je znal. Podivej se na ně pozorně. Znáš je a víš, k čemu slouží.

„Co to děláte?“ ozvalo se mu za zády. Gabriellin hlas byl náhle ledově chladný.

Kapitola 26

Hrozící výměnu názorů, možná dokonce hádku vyvolanou Joshovým nemístným zájmem o Gabrielliny věci zažehnalo zadrnčení domovního zvonku. Gabriella vyhlédla ven kukátkem, polohlasně zaklela, přešla ke stolu, zaklapla notes s fotografiemi a teprve potom šla otevřít.

Pokud inspektora Tattiho překvapilo, že se v Gabriellině bytě potkává s Joshem, dokázal to profesionálně skrýt.

„Moc se omlouvám, že ruším, slečno Chaseová.“

„Co potřebujete? Je to opravdu tak naléhavé? Je dost pozdě.“

„Také už bych byl nejraději doma.“

„Pojďte dál,“ pozvala ho gestem dovnitř.

Inspektor prošel kolem Joshe, kývl mu na pozdrav a posadil se na pohovku. Gabriella si sedla naproti němu. Josh zůstal stát vedle stolu, u něhož ho Gabriella přistihla při všetečném slídění.

„Moji chlapci našli před pár hodinami toho muže z ochranky, který měl mít včera ráno službu. Lépe řečeno jeho tělo. Jmenoval se Tony Saccio. Někdo ho zabil a ukryl v křoví kousek od toho vašeho naleziště. Nahého.“

Gabriella přijala tu zvěst velmi špatně. V posledních dvou dnech toho na ni bylo moc: její učitel a kolega se potácel mezi životem a smrtí, cenný nález byl pryč, a teď ještě zavražděný hlídač!

„Tony? Ach ne!“ zasténala a zavřela oči.

Tatti chvíli zdvořile čekal a pak ji požádal o sklenici vody. Ne že by o ni tolik stál, ale chtěl Gabrielle poskytl chvilku o samotě, aby se s tou zprávou vyrovnala.

Když se vrátila z kuchyně, vypil sklenku na jeden zátah a začal Gabriellu zpovídat.

„Je nutné, abyste mi řekla, co přesně se ztratilo.“

„Co na tom záleží? Prostě je to pryč.“

„Potřebuji zjistit, pro koho to má cenu.“

Josh mohl klidně odpovědět sám, ale dobře věděl, že by tím jenom zhoršil svou beztak už tak vratkou pozici a poskytl inspektorovi motiv, který by ho rázem definitivně začlenil mezi podezřelé. Střelil pohledem ke Gabrielle. Řekne mu, jak velice se on i Malachai o nalezenou kazetu zajímali?

„Na světě jsou statisíce sběratelů starožitností. Všechny nálezy z hrobky jsou pro ně cenné,“ vzdychla bezvýrazně.

„Jak moc jsou cenné? O jaké finanční sumě teď mluvíme?“

„Jakou cenu má něco, za co zaplatí životem dva lidé?“

„To mi musíte říct vy.“

„Jenomže já to nevím. A je to vlastně jedno. Nedokážu říct, jakou cenu mají starověké artefakty na černém trhu.“

„Promiňte, ale znovu opakuji, že je nutné, abyste nám oznámila, co všechno z krypty zmizelo. Chci od vás seznam ukradených věcí a jejich přesný popis. Musíme o krádeži uvědomit italské úřady, Interpol a světové umělecké organizace. Pokud nebudeme vědět, o co jde a koho mohly vaše artefakty zajímat, proklouzne nám lupič mezi prsty. Nikdy ho nenajdeme.“

Gabriella se přes inspektorovu hlavu zahleděla do okna a promluvila tichým, téměř neslyšným hlasem. Tatti se musel naklonit, aby jí rozuměl.

„Zřejmě šlo o rituální předměty, ale jejich hodnotu a význam zatím nedokážeme odhadnout.“

„Můžete mi je popsat?“ Byl natolik laskavý, že jí nepřipomínal, že mu při minulém výslechu lhala.

„Neměli jsme čas zjistit, odkud pocházely, ale vypadaly jako obyčejné skleněné kamínky typické pro dané období.“

„Jaké období to je?“

„Odhaduji, že pocházely z doby okolo roku tisíc před naším letopočtem. Možná byly dokonce starší, ale je to jen odhad, neprovedli jsme žádné testy. Všechno se seběhlo moc rychle.“ Mluvila, jako kdyby opravdu nešlo o žádný mimořádný nález a jako by na svou odpověď musela vynaložit veškerou energii, která jí ještě zbývá.

„Kolik?“

„Kolik čeho?“

„Kolik bylo těch skleněných kamínků?“

„Asi pět. Nebo možná sedm. Prostě hrstka.“

„A jakou cenu podle vás mají?“

Nevyčíslitelnou. Cenu mého života a mé duše, vyhrkl málem Josh. Včas ale spláchl slova dlouhým douškem brandy a naslouchal další Gabriellině lži.

„Cenné je na nich především jejich stáří. To z nich dělá důležitý nález. Ale jinak odhaduji, že by se jejich cena pohybovala mezi patnácti a dvaceti tisíci dolary. Pro muzea by hodnotné byly, ale v podstatě je to jen sklo. Rozhodně žádný svatý grál.“

„Musíte mi říct, co dalšího bylo uloupeno. Pro dvacet tisíc by se přece nikdo nepokusil zastřelit dva muže, z toho prozatím jednoho úspěšně.“

Gabriella ale neměla, co dalšího by mu řekla. A přestože jí Tatti opakovaně kladl tutéž otázku v různých podobách, odpovídala stále stejně.

Byly to skleněné kamínky. Nestihli jsme určit jejich stáří radiokarbonovým datováním. Nemám nejmenší tušení, k čemu sloužily, a mohu jen matně hádat, jakou asi mají cenu.

Během výslechu se ani jednou nepodívala na Joshe, jako by se vůbec nebála, že by mohl Tattiho upozornit na její lži. Říct mu, že si obsah kazety vyfotografovala a důvěrně zná starověké legendy o těch „skleněných kamíncích“. Že se ani slůvkem nezmínila, že tahle barevná sklíčka mohou člověka provést závojem času, pomoct mu nahlédnout do předchozích životů a zprostředkovat letmý pohled na věci dávno minulé.

Detektiv na ni tlačil, jak to jenom šlo, ale jako by narážel na zeď. Nakonec se s povzdechem zdvihl a lehce se jí svým komickým formálním způsobem uklonil. Joshovi znovu připomněl Petera Sellerse ve filmu Růžový panter.

Na odchodu mu Tatti nabídl, že ho odveze do hotelu. „Bylo by bezpečnější, kdybyste měl doprovod.“

„Ale já ho přece mám a vy to dobře víte. Ten šedý sedan.“

Tatti předstíral překvapení a mezi obočím mu naskočila vráska.

Joshovi se nechtělo znovu usednout do detektivova vozu. Když to udělal naposled, skončil na noc ve vězeňské cele. A také si chtěl ušetřit Tattiho všetečné otázky a svoje klopotné odpovědi. Věděl, že není nijak skvělý lhář, ale na druhou stranu se v posledních měsících vůčihledě zlepšoval. Musel, protože bylo nutno přesvědčivě odpovídat, když se manželka zeptala, jestli je v jeho životě nějaká jiná žena. Nemohl jí dost dobře říct, že ano, když svou lásku nikdy neviděl, nepočítáme-li nechtěné halucinační epizody.

Odmítnutí inspektorovy nabídky mělo i další důvod: nechtěl od Gabrielly odejít, dokud si znovu neprohlédne fotografie oválných předmětů, které v žádném případě nebyly skleněné a kvůli nimž rozhodně stálo za to vraždit – nejen dva muže, možná pět, možná dokonce deset.

Tatti odešel a Josh čekal Gabrielliny díky za to, že detektivovi nijak nenaznačil, že je obelháván.

Jenže žádné děkování se nekonalo a Joshovi bylo trapné požádat ji, aby ho nechala znovu podívat na fotografie.

„Vím, že za mnohé, co se stalo, dáváte vinu mně, ale přesto bych vám rád pomohl kameny najít.“

„A jak byste to chtěl provést?“ opáčila trochu posměšně. „Italsky neumíte, Řím neznáte, na trhu s uměleckými předměty se nevyznáte. Co byste asi tak mohl udělat?“

„Ukažte mi ty fotky.“

„Co z toho budu mít?“

„Malachai a Beryl strávili celý život studiem reinkarnace. Nadace by vám určitě dokázala nějak pomoci. Má peníze a kontakty. Hledali bychom usilovně, obrátili bychom každý kámen…“ odmlčel se a usmál nad slovní hříčkou, kterou mimoděk použil.

Gabriella se krátce zasmála.

V tu chvíli mu její smích – jeho melodie a tón – připadal tak známý. Říkal si, že to není možné, že je jenom přetažený a unavený a že se ji podvědomě snaží vtěsnat do role, ve které si ji přeje mít, a to všechno jen proto, že se mu s ní tak hezky povídá. Znovu si prohlížel její tvář, vlasy, vysoko posazené lícní kosti a plné rty.

Nutil se být upřímný sám k sobě. Nezná ji. Může si sice představovat, jaké by to bylo, kdyby ji líbal, ale nic jiného než Gabriellina krása v tom není. Zachytil dokonce její vůni – směs trávy, bylinek a medu. Žádný jasmín ani santálové dřevo.

Když si vzpomenu na všechno, co jsem ti nestačil říct…

Lekl se, že to vyslovil nahlas.

Co ta věta znamená? Odkud se vzala? Je to jenom jeho fantazie?

To, co nám připadá povědomé, je někdy opravdu jenom povědomé. Déjá vu se prostě občas přihodí každému. Během posledních dvou dnů se stala spousta věcí a jeho pocit spřízněnosti s Gabriellou je nejspíš jenom výplodem jeho unavené mysli. Nebo snad ne?

„Co se děje?“ zeptala se ho znepokojeně.

„To nic. Jsem jenom utahaný. Stejně jako vy. Zítra si promluvím s Malachaiem a zkusíme vymyslet nějaký plán. Třeba vám opravdu dokážeme pomoct.“

„Už půjdete?“ Ruka jí mimoděk vylétla ke krku a pohrávala si s jednoduchým zlatým řetízkem, který kopíroval půvabnou linii klíčních kostí.

Joshovi se zachvěly prsty.

„Jste v pořádku?“ zeptal se jí.

„Jistě.“ V hlase jí přesto zazněla určitá obava.

„Máte strach o profesora, vidte? Chcete, abych zůstal s vámi?“

Zavrtěla hlavou. „Děkuji, ale to ne.“

Byl rád, že odmítla. Neručil by za sebe, ani za to, co by se mohlo stát, kdyby strávil noc v jejím bytě.

Kapitola 27

Gabriella pak Joshovi nabídla, že mu zavolá taxík, ale odmítl. Potřeboval se projít, nadýchat chladného vzduchu a uklidnit se pohledem na oblohu, jedinou věc, která se za poslední dva tisíce let nezměnila. Předpokládal, že ho bude sledovat šedý sedan, aby ho hlídal. A kdyby tomu tak náhodou nebylo, půjde po velkých ulicích, cestou, kterou mu Gabriella popsala.

Když vyšel z domu, okamžitě si všiml Charlieho Billingse: „Doufám, že nečekáš dlouho,“ pozdravil ho sarkasticky.

„Můžu tě doprovodit?“

„Ale jistě.“ Nakonec možná nebude špatné mít někoho nablízku.

„Vím, že našli tělo toho chlapíka z ochranky. A taky vím, že se ztratila nějaká krabička, respektive její obsah. Ale chybí mi přesné informace. Můžeš mi prozradit nějaké podrobnosti?“

„Proč myslíš, že nějaké podrobnosti vím?“

„Protože jsi byl dole v kryptě.“

„Profesor se vůbec nedostal k tomu, aby mi kazetu ukázal.“

„Ale strávil jsi celý den a podstatnou část noci s Gabriellou Chaseovou. Určitě ti řekla, co naš –“

„Poslouchej,“ nenechal ho domluvit Josh, „já vím, že to ze mě chceš za každou cenu vymámit, ale pomoct ti prostě nemůžu. Můžu pro tebe udělat jediné – slibuju, že až budu něco vědět, budeš první, komu to řeknu.“

„Proč je kolem těch vykopávek tolik tajností?“

„Nevím. Já jsem tam nekopal.“

„Sakra, Joshi, nech toho! Vždyť jsi tam byl! Řekni mi konečně, co to ukradli. Proč je z tebe najednou takový tajnůstkář?“

„Když se to stalo, nebyl jsem dole.“

„Hm… ale já jsem viděl něco jinýho. Viděl jsem tě vylézat ven z hrobky.“

„Protože jsem tam slezl, když jsem uslyšel výstřel. Podrobnou katalogizaci interiéru jsem provést nestihl. Nemám pro tebe nic vzrušujícího. Ale můžeš se spolehnout, že jakmile budu něco zajímavého vědět, přiběhnu za tebou. Ale teď si dej pohov a nech mě i Gabriellu chvíli na pokoji. Co ty na to?“

Charlie chvíli přemýšlel a pak zastrčil zápisník do kapsy saka. „Na dnešní noc tě propouštím v pokoji. Ale ráno se nejspíš ukážu znovu.“

„A co kdybychom se místo zítřejšího rána rovnou domluvili na pozítří?“

„Zítra.“

„Víš, že jsem netušil, že jsi takový dotěrný hmyz, Charlie?“

„Jistěže ne. Stáli jsme přece na stejné straně barikády.“

„Přál bych si, aby to tak bylo i dnes.“

„Vím, že se s tebou něco děje. Proč mi, proboha, neřekneš, o co jde?“

Kdyby to bylo jenom na něm, s radostí by se Charliemu svěřil. Jenže ve chvíli, kdy ho Beryl a Malachai přijali mezi sebe, musel dát slovo, že nedovolí, aby se do novin dostala sebemenší zmínka o nadaci. A také Gabriella ho žádala, aby o tajemství hrobky prozatím s nikým nemluvil.

Na dalším rohu se rozešli. Na osvětlených ulicích bylo navzdory pokročilé hodině rušno, ale jak procházel městem, charakter zástavby se postupně měnil, až se ocitl na opuštěném náměstí. Za sebou uslyšel hlasitý třesk. Otočil se a zahlédl kočku prchající od rozbité láhve od vína. V duchu se pokáral, že je takový strašpytel, a pokračoval v chůzi. Držel se při okraji chodníku a stále zrychloval. Přešel dva bloky, aniž ho minulo jediné auto. Ve výkladních skříních na protější straně ulice neustále sledoval, jestli ho někdo nesleduje, ale všechno se zdálo v pořádku.

Podle Gabriellina popisu by měl každou chvíli dorazit k hotelu. Má pokračovat, nebo se kousek vrátit? Zůstal stát a rozhlížel se kolem sebe, kudy dál. V tu chvíli zahlédl ve výloze protějšího obchodu mihotavý odraz postavy.

Neměl čas přemýšlet, jestli je přehnaně bázlivý nebo ne. Přidal do kroku a neustále sledoval skla výkladů. Nemýlil se. Stín nebyl ani výplodem zjitřené fantazie, ani odrazem větve rozkývané větrem. Když se dal do běhu, stín zrychlil také.

Běžel a rozhlížel se, kam by se schoval. V dohledu nebylo jediné auto. Všechny obchody a restaurace, které míjel, měly zavřeno. Při běhu prudce kličkoval doprava doleva, aby pro svého pronásledovatele nebyl snadným terčem, kdyby se náhodou rozhodl střílet.

Ocitl se ve staré části města, kde se po příletu do Říma (před pouhými dvaasedmdesáti hodinami) procházel s Malachaiem. Po vystouplých kočičích hlavách se běželo špatně, ale nezpomalil. Vzpomněl si, že kousek od něj stojí klášterní budova, kterou s okolními ulicemi spojuje hotový labyrint průchodů. Kdyby se tam dostal včas, dokázal by svému pronásledovateli zmizet beze stopy. Ještě takových tři sta metrů a pak zabočí doprava. Přidal. Určitě se mu to podaří. Ale kde to vlastně je? Nevidí žádný klášter, jenom rozvaliny. Co se děje? Nemá čas zastavit se a zjišťovat to. Kdyby klášter našel, měl by vyhráno. Dokázal by zachránit sebe i ji. Ona na něho spoléhá. V té tmě musel ztratit cestu. Klášter bude asi za rohem… Jenomže nebyl ani tam. Nebylo tam vůbec nic. Co hůř, vběhl přímo doprostřed ruin starého divadla. Otočil se na patě. Všude, kam se podíval, viděl jenom samé napůl zřícené zdi.

Kam se poděl jeho Řím? Kde jsou známé stavby? Co se to s jeho městem stalo? Okamžitě musí pryč z místa, kde je tak snadným cílem.

Zakopl o kámen a zavrávoral, snažil se najít rovnováhu, ale pádu zabránit nedokázal. Drsný povrch kamenů mu rozedřel dlaně a kolena plná strupů. Srdce mu tlouklo až v hrdle a bolestivě lapal po dechu. Za sebou slyšel zvuk kroků a ochraptělé funění.

Věděl, že nedokáže utéct.

Pomalu vstal a otočil se.

Jeho pronásledovatel na sobě neměl tógu, tuniku ani nic podobného. Byl oblečený do šatů, jaké Julius jakživ neviděl. V ruce držel podivný kovový předmět. Julius nějak vytušil, že je to zbraň.

Zíral do jejího černého ústí a v těle cítil podivné vření. Nad všemi ostatními pocity převládalo vědomí, že se vzdává a že všechno končí. V tu chvíli se Joshovi podařilo vymanit z nechtěného propadu do minulosti.

Hleděl do tváře muži, který v hrobce ukradl kameny minulých životů a postřelil profesora. Nejspíš toutéž pistolí, kterou teď míří na něho. Ten chlap si ho prohlížel a spokojeně se usmíval.

Kapitola 28

Gabriella se podívala na hodinky. Překvapilo ji, že je teprve dvacet minut po třiadvacáté hodině. Od chvíle, kdy naposledy telefonovala do nemocnice, uplynulo pouhých patnáct minut. Chtěla zavolat znovu, ale sestra jí slíbila, že ji určitě uvědomí, kdyby u profesora nastal obrat k horšímu.

Měla dojem, že se ze všeho zblázní. Poslední dva dny byly plné neuvěřitelných zvratů. Profesorův život visí na vlásku, hrobka je vyloupená a Tony mrtvý. Byl tak milý. Vždycky, když ráno dorazila na naleziště, ji vítal se širokým úsměvem. Když pracovala i přes oběd, několikrát se stalo, že se Tony naklonil do vstupního otvoru a zavolal na ni, že už končí a že jí donese něco k jídlu. A pro Quinn dokonce koupil loutku vatikánského gardisty s vysokým kloboukem a černožlutými baňatými kalhotami.

Do očí se jí draly slzy, ale podařilo se jí neplakat. Už několikrát se poučila, že slzy v ničem nepomohou. Nejprve, když zemřela matka, a potom, když zahynul manžel. Emoce je třeba překonat, a ne se jim podvolit. Stávalo se jí, že když vzpomínala na Quinn, musela se kousat do rtů, aby bolestí přehlušila obrovský strach z toho, že není u svého dítěte a nemůže nijak ovlivnit, co se s ním děje.

Svůj dosavadní život trávila s mrtvými a nijak se jejich společnosti nebála, ale měla pocit, že další životní ztrátu by už neunesla. Zvlášť ne, kdyby se měla týkat její milované holčičky. Přesto věděla, že tragédie jsou běžnou součástí života. Nehody číhají na každém kroku – stačí rychle jedoucí auto, nebezpečný virus, kterým se dítě nakazí ve škole, časovaná bomba v podobě genetického zatížení nějakou nemocí, a všechno je rázem jinak.

Ne, nenechá se týrat takovými masochistickými představami. Jestli má nějaká hrůza přijít, její strach na tom stejně nic nezmění. Musí ven. Projít se. Zastavit se někde na kávu nebo na sklenku vína. Musí podniknout cokoli, jen ne sedět tady a čekat, nebo, což je ještě horší, spřádat katastrofické scénáře.

Prohrábla si vlasy, hodila přes rameno kabelku a vykročila ke dveřím. V tu chvíli jí zazvonil mobil.

Ozval se z něho hlas paní Rudolfové. Plakala. Profesorův stav se zhoršil. Horečka stoupla a její muž začal blouznit. Léky nezabírají. Byla by tak hodná a přijela?

„Jistě, samozřejmě,“ vyhrkla Gabriella, „vlastně už jsem na cestě“.

Muž v šedém sedanu sledoval, jak profesorka Chaseová vychází ze svého bytu, běží k autu a nasedá. Otočil klíčkem v zapalování a vyrazil o dvacet vteřin později než ona. Jel za ní v takové vzdálenosti, aby nebylo příliš očividné, že ji sleduje.

Muž v černém SUV parkoval dál v téže ulici. Viděl, jak Gabriella odjíždí, ale nerozjel se za ní. Vytočil na svém mobilu jisté číslo a čekal, až to volaný zvedne.

Na druhé straně ulice, v domě, ze kterého Gabriella právě vyběhla, seděla v obývacím pokoji v přízemním bytě Gabriellina domácí Camilla Volpeová, pletla svetr pro jedno z vnoučat a sledovala v televizi starý film od Felliniho. Telefon měla po ruce, a když zazvonil, zdvihla ho téměř okamžitě. Poslouchala, kývala, pak několikrát zopakovala si, si, si a spustila něco rychlou italštinou, ale muž na druhém konci už zavěsil. Vstala, ze zelené skleněné mísy na stolku u dveří vyndala svazek klíčů a vyšla z bytu.

Cesta po schodech jí trvala dlouho. Zlobila ji kolena. Její artritida se neustále zhoršovala, ale už ji unavovalo chodit po doktorech a trávit nekonečné hodiny v čekárnách. Věděla, že na stáří není žádný lék. Vzpomínala si, jak vypadaly ruce její babičky, když jí bylo devadesát – zkroucené a skvrnité, s pletenci žil vystouplými v nehezkém basreliéfu.

Konečně došla k bytu 2B. Otevřela dveře. Jako domácí na to má přece plné právo. A jestliže její nájemník dělá něco protiprávního, je její povinností pomáhat policii.

V novinách se každou chvíli objeví článek o tom, že archeologové vykrádají Řím – nalézají staré umělecké předměty a pašují je tajně ze země, které poprávu patří. Dělá-li tohle americká archeoložka, musí ona jako dobrá italská občanka zasáhnout.

Detektiv v telefonu jí řekl, že jako důkaz potřebuje černý notes Gabrielly Chaseové a fotografie vykopávek.

Hledala tedy černý zápisník a fotky. Nic jiného.

Metodicky prošla hraničky písemností na stole. Cítila, jak jí buší srdce. Připadala si jako hrdinka z filmů, které tolik miloval její zemřelý manžel – slídí a špehuje lidi. Je jí dvaašedesát, ještě nikdy nebyla na policejní stanici, a teď najednou spolupracuje s detektivem a hraje si na soukromé očko. Ta role ji naplňovala zděšením i vzrušením, ba dokonce jakousi rozjařeností. Proč by taky ne? Pomáhá přece zabránit krádeži národního bohatství.

Notes našla pod kopičkou papírů a časopisů. Černý. Zdvihla ho. To má ale štěstí, že ho objevila tak brzy! Pod ním ležela hromádka fotografií. Vrchní zachycovala nějakou malou jeskyňku, starou a zaprášenou, ale na zdi zářila nádherná malba představující květiny. Mohou ukrást i takovou malbu? napadlo ji.

Z kapsy domácích šatů vyndala igelitový sáček a notes i s fotkami pečlivě uložila dovnitř.

Detektiv Metzo jí řekl, aby prohlédla police v knihovně a podívala se i do ložnice. Spěchala pokyn splnit. V bytě už byla několik minut. Co když se ta Američanka zničehonic vrátí? Bude si muset něco vymyslet. Třeba že si někdo stěžoval. Ale na co? Na hluk těžko. Co takhle na unikající plyn? Jistě, to je ono, unikající plyn. To je perfektní výmluva. Ale ona se chytit nenechá. Detektiv Metzo slíbil, že kdyby se ta americká ženská vracela, třikrát rychle za sebou zatroubí klaksonem. Ale zatím je ticho a klid.

V ložnici nic zajímavého nenašla. Prohlídka byla u konce. To, co detektiv chtěl – notes a pár fotek – už měla.

Teď ji čekala další fáze úkolu.

„Proč zkrátka nemůžu sejít před dům a to, co tam najdu, vám prostě dát?“ ptala se detektiva, když jí vysvětlil, co po ní bude chtít.

„Musí to vypadat jako loupež, paní Volpeová. Pochopte to, prosím,“ Metzo začínal ztrácet trpělivost.

Chápala to. Ona i její manžel, dej mu Pánbůh lehké odpočinutí, věnovali rekonstrukci domu obrovské úsilí. Nesmírně ji bolelo, že teď musí společné dílo poškodit. Ale dělá to pro svou vlast, pro Itálii, pro Řím.

Jak to ten detektiv povídal? Že možná zachrání nález, který má nesmírný význam pro církev a Svatého otce. Byla na sebe pyšná. Ale pýcha je hřích. Bude se z toho muset vyzpovídat, až půjde v neděli do kostela.

Zula si botu a zdvihla ji.

Ne, nedokáže to.

Musí.

Zadržela dech a vší silou praštila do okna, které vedlo do parku. Sklo se rozletělo na kusy a o pár vteřin později dopadlo na chodník s třeskem, který jí připomínal zvuk kostelních zvonů. Dodalo jí to odvahy Další úkol byl ještě obtížnější. Rozbít sklo v okně, které jde snadno vyměnit, je jedna věc. Zato zničit a rozlomit dřevěný rám, to už je něco jiného. A ke všemu to musí udělat zvenčí, vykloněná ven z okna. Snažila se nedívat pod sebe na střepy, které se leskly v měsíčním světle.

Konečně bylo vše hotovo. Vypadalo to, jako kdyby se do bytu vloupali zloději, jak si inspektor Metzo přál.

Když se ho zeptala, proč to tak musí být, položil si významně prst na ústa a pravil, že to není její starost a že přece nemůže zpochybňovat policejní postupy. Pak ji ujistil, že za výměnu okna i rámu dostane plnou náhradu a slíbil i štědrý přídavek, pokud opravdu najde, co je třeba.

Snažila se nemyslet na to, že rám je víc než sto let starý a že ho nikdo nedokáže opravit do původní podoby. Ale když podle instrukcí spouštěla z okna igelitový sáček, říkala si, že koná svou svatou povinnost a pomáhá policii. Co je obyčejný okenní rám proti tomu, že zabránila krádeži té nádherné stěny plné květin nebo nějaké jiné drahocenné památky? Když odcházela z poničeného bytu, cítila, že pro spravedlnost udělala, co bylo v jejích silách. Přinejmenším jí přinesla vznešenou oběť.

Kapitola 29

Josh uslyšel výstřel. Viděl krev a cítil pach kovu a kouře. Sledoval, jak muž, ve kterém poznal útočníka z hrobky, k němu klopýtá s úžasem v očích a s ústy otevřenými v bezhlesém výkřiku.

Tělo dopadlo na Joshe a přitlačilo ho k zemi. Řinula se po něm cizí krev, vpíjela se mu do šatů a nasládle čpěla.

Ozvaly se kroky. Josh zdvihl hlavu a v dálce uviděl záda nějakého muže, bezpochyby střelce, jenž útočníka zasáhl, jak mizí z dohledu.

Co se vlastně stalo? Neměl zdání. V současnosti se zřejmě dal na útěk, ale nějak se ocitl v minulosti. Tak mu to alespoň připadalo.

Podíval se na člověka, který mu usiloval o život, a pak otočil pohled k zářícímu měsíci. Před šestnácti sty lety visel na obloze stejně nízko jako dnes a v jeho paprscích matně zářily tytéž mramorové budovy. Jenže tehdy to byly krásné stavby, žádné ruiny. A hvězdy? Ty svítí beze změny miliony let. Mění se jenom smrtelní lidé a jejich výtvory.

Rozechvěle se postavil a pomalu odcházel pryč od mrtvého a jeho krve. Potřeboval se dostat do hotelu, aby mohl zavolat policii a říct, kde najdou tělo. Ale napřed musí najít cestu z rozvalin, které ho obklopují vpravo i vlevo, a jsou jedinou připomínkou někdejších lidí, a vzpomínek, které jsou v něm a v dalších ubožácích zabydlení jako cizopasníci. Záblesky minulosti na něm parazitují jako tasemnice a on jim slouží jako nedobrovolný hostitel. Procházel liduprázdnou částí města, mechanicky sunul nohu před nohu, otřesený a zapáchající cizí krví. Musí najít hranici té starověké pustiny a dostat se znovu do civilizace.

Nechápal, jak je možné, že je stále naživu. Usoudil snad ten, kdo onu vražednou loupež naplánoval, že bude lépe se lupiče zbavit? Nebo mu lupič vyhrožoval, vydíral ho a kladl si nějaké požadavky? Anebo snad on, Josh, ví něco důležitého, něco, co by dokázalo vyřešit záhadu kamenů? Pokud to opravdu jsou starověké magické kameny návratů, mohl by díky svým vzpomínkám z minulostí odhalit jejich tajemství? Je tohle důvod, proč ho ušetřili?

Ale co když to, co v kazetě našli, nebyly ony legendární kameny? A jestli ano, představovaly poslední naději, slib, byť neuvěřitelný, že se povede otevřít dveře do minulosti. Kdyby se mu podařilo zmapovat osudy Julia a Percyho (dalšího muže, který se mu objevoval v záblescích vizí), mohl by dokázat, že kdysi vskutku byl jimi, že prožil jejich životy.

Představoval si, že na obloze mezi hvězdami září smaragdy, safíry a rubín, které viděl na Gabrielliných fotografiích. Třpytí se, mihotají a lákají ho, aby se za nimi vydal na pouť, i když se vznášejí mnohem dál než všechny pulsary a kvasary.

Ne, ne, tak to není. To jenom on je dětinský a pošetilý. Jsou to samozřejmě jen obyčejné drahokamy, které historie opředla mýty. A legendy, které se o nich vyprávějí, nemají se skutečností nic společného. Jak by ho mohly dovést k předchozím inkarnacím, pokud něco takového vůbec existuje?

Připisovat normálním drahým kamenům takovou moc je nelogické a absurdní.

Ale proč se tedy znovu a znovu propadá do minulosti? Cítil, že další takový zážitek je nadosah a on není schopen se mu ubránit. A ani neví, jestli se vůbec bránit chce. Má příliš mnoho otázek a příliš málo odpovědí.

Kapitola 30

Julius a Sabina Řím

léta Páně 391

Vzbudil ho štiplavý kouř. Světlo měsíce ozařovalo sloupec šedočerného dýmu, který v dálce stoupal k nebi a dotýkal se hvězd. Vstal a vyrazil k ohni. Postupně přecházel do běhu. Ale ve chvíli, kdy se dostal na místo, už bylo stejně jedno, jestli celou cestu běžel nebo šel pomalu. Budova dalšího chrámu se zřítila. S nepříjemným zápachem v chřípí se otočil a chvátal zpátky. Navzdory pocitu absolutní vyčerpanosti, který se ho zmocnil, když nepohnutě zíral na spálené trosky, se nutil do spěchu. Jeho svět se měnil v popel.

Měl domluvenou schůzku. I když spěchal, jak mohl, věděl, že přijde pozdě. Doufal jen, že se o něj Lucas nebude bát.

Prošel částí města plnou starých zřícenin a pak zahnul doleva. Rozpadajících se zdí každým krokem ubývalo a přibývalo mramorových staveb. Nakonec bez dechu dorazil k malému hájku cypřišů, olivovníků a dubů.

Zanořil se do chladného zeleného mlází a zhluboka se nadechl vůně lesa. I tady, daleko od spáleniště, bylo cítit pach požáru. Dalších pět minut se prodíral podrostem a vyšel na druhé straně hájku, na okraji udržovaného hřbitova, kde na něj čekal jeho přítel – pontifex maximus Lucas.

Pozdravili se, vyměnili si pár zpráv o požáru a pomalu vykročili hlavní uličkou mezi nákladnými náhrobními kameny vztyčenými na paměť nejvýznamnějších občanů Říma.

Procházeli se spolu s mrtvými. Dělali to tak každou noc už celé roky. Pozdě večer, když už všichni spali, se scházeli u vchodu na Martovo pole, kousek od Tibery, a vydávali se spolu na procházku. Dnes ještě víc než jindy, když se kolem nich všechno překotně měnilo, jim místa, která zůstanou navěky neměnná, přinášela uklidnění. Lidi, kteří v Římě kdysi prožívali své osudy, dnes připomínaly jenom chladné kameny hovořící o tom, co byli zač a čím se proslavili.

Bylo jednodušší obracet se k minulosti, než si představovat budoucnost. Ale oni dva se budoucností zabývat musejí. Je to jejich poslání a svatá povinnost, jako vždy došli k mauzoleu, kde odpočíval Augustus, zastavili se a chvilkou ticha zvěčnělého panovníka uctili.

Mauzoleum byla zajímavá stavba postavená ze soustředných, pyramidovitě uspořádaných kruhů obložených bílým mramorem. V každém mezikruží byly zasazeny dokonale sestříhané cypřiše a u vchodu držely stráž dva štíhlé egyptské obelisky. Uprostřed byla kruhová pohřební komora, u níž stál na sloupu bronzový Augustus, navěky silný a mocný. V urnách uvnitř odpočívaly nejen Augustovy ostatky, ale i popel jeho příbuzných a přátel.

Od mauzolea se do dalších částí hřbitova rozbíhalo několik pěšin lemovaných stromy. Lucas s Juliem si každou noc vybrali jinou. Znali je důvěrně všechny, ale přesto je neustále střídali.

„Mám nové zprávy z Milána,“ promluvil Lucas do ševelení vody v Tibeře. Julius přikývl a čekal, co přijde dál. Zprávy z Milána nebývaly nikdy dobré. Nadechl se, nutil se najít alespoň trochu radosti ve vůni jehličnanů vysázených kolem cesty a připravoval se na obsah zprávy.

„Noční vzduch mi svědčí, léčí můj kašel… Nevadí ti, když se dnes projdeme trochu dál?“ nadhodil nezávazně Lucas.

Dával tím najevo podezření, že by kolem mohli číhat špehové. Se závažnými informacemi počkají raději až k chrámu, který stojí na mýtině a ke kterému se nikdo nedokáže přiblížit na doslech.

Kolem cestiček rostlo mnoho stromů a všechny mohly mít uši. Větve obtěžkané hustým listovím mohou v noci posloužit jako skvělá skrýš. Pro císařovy lidi není nic jednoduššího, než se v nich schovat a vyslechnout jejich plány, aby je později mohli zmařit.

Pokud je teď někdo sleduje, je třeba udělat všechno pro to, aby vyhlíželi prostě jako dva kněží, kteří se spolu vydali na obvyklou procházku. Celá léta podnikali noční výlety, při nichž spolu diskutovali o politice a snažili se řešit problémy světa. Teď, když se z toho světa začaly vytrácet staré pořádky, jim drobné zaběhané rituály přinášely úlevu a útěchu.

V dálce se ozvalo vyjeknutí následované pronikavým křikem. Otočili se po zvuku a zahleděli se do noci. Nejprve se nedělo nic, ale pak do tmy vyšlehly plameny a obarvily horizont oranžovou září.

Ohnivé peklo se zakouslo do své půlnoční porce na dalším místě. Oheň si toho léta vybíral daň po celém Římě. Během několika týdnů lehlo popelem víc budov než za posledních šest let. Na vině ale nebylo jenom žhářství. Lidé měli strach, a tak muži pili po večerech víc vína nežli dřív a ženy opatrovaly domácí krby bez obvyklé pečlivosti. Požáry z nedbalosti se množily.

Ale to nebyl případ požáru v Domě vestálek, ani ve Vestině chrámu. Sabina nechala v okolí budov vykácet všechna křoviska i stromy, v noci se okolo posvátného okrsku držely hlídky a v každou denní i noční hodinu byly pohotově džbery s vodou.

Julius sledoval ozářenou oblohu a vzpomínal na noc před pěti lety, kdy si myslel, že Sabina zahynula při velkém požáru. Zachvěl se, přestože vzduch byl teplý. Od té doby vykonala spoustu práce. Ve snaze pomoci vestálkám, aby se více začlenily do společnosti a zbavily se stigmatu přílišné odlišnosti, osvobodila kněžky od řady zastaralých nařízení a zmodernizovala několik rituálů.

Udělala mnoho, ale nemohla udělat dost. Rozhodně ne pro sebe. Zákon, který byl stále v platnosti, brzy přinese zkázu jí i Juliovi.

Julius to kladl za vinu sobě. Měl být silnější. Měl jejich vztah ukončit dřív, než k tomu došlo. Ale byl pyšný a samolibý, pokoušel osud příliš často, a tak dostal za svou nadutost lekci. Bohužel se z ní poučil příliš pozdě.

Co je za muže, když se nechal svést na scestí přesně tím, co mu bylo zapovězeno?

Řím není žádné provinční město a kněžím, stejně jako ostatním mužům, je dovoleno dopřávat si tělesných rozkoší. Mohou navštěvovat nevěstince a účastnit se milostných radovánek. Smějí se potěšit tělem téměř jakékoli ženy nebo muže.

Až na to, že on chtěl právě tu jedinou bytost, kterou mu zákon zapovídal. Jak mohl být tak troufalý, když věděl, že svůj vztah oba zaplatí životem?

Odpověď znal. Mnohem horším trestem než smrt by pro oba bylo žít a nebýt spolu. Chodit po téže zemi a nikdy se jeden druhého nedotknout, nešeptat si o lásce, nenechat se unášet extází, kterou si jejich těla navzájem poskytovala.

Došli v tichu až na konec hřbitova a vstoupili na mýtinu. Uprostřed trávníku stál chrám s kruhovou svatyní a žlábkovaným sloupovím. Obklopovala ho zahrada s květinovými záhony. V nejbližším okolí nerostly žádné stromy.

Přesto raději chrám obešli kolem dokola.

„Myslím, že nás nikdo nesleduje,“ usoudil Julius.

„Musíme naplánovat, co dál,“ začal Lucas. Usadili se mezi sloupy. „A musíme si pospíšit. Císař má v plánu zasáhnout ještě tvrději.“

„Tvrději?“

Lucas přikývl. „Milánský biskup přijede do Říma a spolu s císařem budou promýšlet další fázi čistek.“

„Víš, čeho se bude týkat?“

„Budou zakázány všechny projevy pohanství včetně soukromých náboženských rituálů. Víme ale, že tohle nedokáže. Císař zakáže dekretem veškeré oběti v obvodu města. Nebudou se smět přinášet ani v domácnostech. Nebudeme smět zapalovat votivní svíce a lampy, obětovat víno ani kadidlo. Bude dokonce zakázáno zavěšovat věnce duchům a domácím bůžkům, lárům a penátům. Tohle všechno bude považováno za vlastizrádné a protizákonné počínání, stejně jako věštění z vnitřností nebo pálení obětí.

Mimo zákon bude postaveno dokonce i uvázání stuhy kolem stromu nebo uctívání soch. Neuposlechnutí se prý bude trestat ztrátou majetku, případně ještě přísněji. Tenhle císařův dekret posvětí naši zkázu ve jménu jejich Boha.“

„Jak dlouho bude trvat, než to celé jako zákon sepíší?“

„Měsíc, dva. Bojím se, že do roka nezbude v Římě ani jeden starý chrám, ani jeden kněz či kněžka staré víry.“

Několik minut mlčeli. Julius proto, že ho Lucasovy zprávy ohromily, Lucas proto, že si znovu uvědomil jejich závažnost.

„Nesmíme ustoupit,“ prohlásil nakonec Julius. „Musíme se bránit.“

„Mají tisícinásobnou převahu.“

„Ty to vzdáváš?“

„Ne, jenom se snažím vidět věci reálně. Myslím, že nemáme nejmenší šanci zvítězit nad nimi v osobních soubojích.“

„Myslíš snad, že bychom je dokázali porazit chytrostí?“ chytil se naděje Julius.

„Snad ano, dokážeme-li najít vhodný způsob.“

„Přinejmenším bychom měli zachránit před rabováním posvátné předměty a schovat je v bezpečí. Až se tohle přežene a dostaneme se zpátky k moci, vrátíme je, kam patří. Možná bychom se měli stáhnout i my sami.“

„Až se tohle přežene a my se dostaneme zpátky k moci?“ zopakoval po něm Lucas. „Ty jsi neskutečný optimista! Nejsem si jistý, jestli taková doba vůbec někdy nastane, Julie.“

„Tak budeme čekat mimo Řím. Tenhle císař přece nebude žít věčně. Jeho nástupce může lusknutím prstů vrátit staré náboženství k moci, stejně jako Theodosius povýšil na zákon novou víru. Nejde přece o žádné ušlechtilé ideály, ale o politiku, a politika je vrtošivá a rozmarná dáma.“

Velekněz přikývl gestem, které Juliovi připomnělo jeho otce. „Máš samozřejmě pravdu. Vždycky je určitá naděje. Ale císař kombinuje politiku s náboženstvím velmi chytře. Nemění jenom zákony. Mění i lidskou mysl. Theodosius využívá strachu Římanů z neznámého. V každém svém veřejném vystoupení připomíná, že v posmrtném životě se budou mít dobře jedině tehdy, budou-li uctívat jeho osobu a vyznávat novou víru. Pokud to neudělají, dostanou se rovnýma nohama do pekla. A peklo popisuje v každém svém proslovu ještě děsivěji než v tom předchozím. Úspěšně se mu daří terorizovat všechny společenské vrstvy. A lepší podnět ke změně pořádků nenajdeš. Teď se bojí úplně všichni – nejen toho, co je čeká v tomhle životě, ale i toho, co přijde po smrti. Lidé mají strach se nepodřídit a já se jim vůbec nedivím. Tím, že císař dokázal propojit nové náboženství se světským právem, zvýšil svoji moc desetinásobně.“

Kolem zavanul teplý vánek. Kéž by odnesl všechny změny, které ohrožují náš způsob života, pomyslel si Julius. Zadíval se na známou krajinu a přemýšlel, jestli bude tenhle hřbitov místem klidu a míru i v budoucnu, nebo jestli ho čeká stejný osud jako staré chrámy.

Vítr utichl a v koruně cypřiše nedaleko nich se něco hnulo. Julius se dotkl veleknězova ramene a nenápadně kývl hlavou k podezřelému místu.

Větve se o chviličku později pohnuly znovu.

Pak ještě jednou, ale u sousedního stromu.

Šeptem zhodnotili situaci.

Kolik špehů asi čeká, až opustí bezpečí chrámu? A co mají za lubem? Napadnou je, nebo mají za úkol jenom vyslechnout jejich plány?

„Zkusíme to?“ pokývl Lucas k únikovému východu. Byl zabudovaný do složité mozaiky na podlaze, a pokud člověk nevěděl, kam přesně se podívat, byl téměř neviditelný.

„Vědí, že jsme tady. A jestliže zmizíme, mohli by hledat tak dlouho, až by naše podzemní tunely objevili. To nemůžeme riskovat. Budeme je potřebovat, abychom jimi uprchli z Říma, dojdou-li věci tak daleko, jak předpokládáš.“

„Máš pravdu. Počkáme, i kdyby to mělo znamenat, že tady zůstaneme až do rána. Až se objeví lidé, budeme v bezpečí. Řím pořád ještě nedospěl do takového stavu, aby bylo možné zavraždit na veřejnosti dva vysoce postavené kněze. Nebo v to alespoň doufám.“

Zbytek noci ubíhal pomalu. I když už si ničeho dalšího podezřelého nepovšimli, nechtěli opustit chrám před rozedněním. Čas si krátili tichými debatami o tom, co dál.

Plány pro budoucnost získávaly pomalu kontury. Budou-li dostatečně obezřetní a rychlí, mohlo by se jim podařit zachránit všechny cennosti i náboženské předměty a praktikovat svou víru v nějaké jiné zemi, a možná ji dokonce jednoho dne zase obnovit v samotném Římě.

Každý posvátný předmět nebo poklad musí být svěřen jednomu knězi nebo vestálce. Jejich úkolem bude v pravý čas tajně uprchnout z Říma. Půjdou sami, maximálně ve dvojicích, sejdou se na smluveném místě za městem a pak budou pokračovat jako skupina a hledat bezpečné místo.

„Komu bychom měli svěřit palladium?“ zeptal se Julius. „Podle tradice je nesmí spatřit žádný muž, ale i tak myslím, že spíš některému knězi.“ Socha Pallas Athény třímající v napřažené pravici kopí a v levé ruce přeslici a vřeteno měřila víc než metr. „Pro vestálky je moc těžké.“

Postava byla vyřezaná ze dřeva, pomalovaného barvou z rozdrceného lapisu lazuli a malachitu, a ozdobená zlatými listy, takže svým vzhledem omráčila každého, kdo se na ni jen podíval. Tvůrci se podařilo vtisknout nehybné tváři bohyně soucit i sílu. To, spolu s dlouhou historií díla, dělalo z palladia jeden z nejcennějších pokladů. Sochu zachránil v Tróji sám Aeneas a jejím úkolem se stalo zajistit Římu trvalou bezpečnost. Palladium znamenalo štěstí Říma. Kdyby je s sebou nevzali, řada pověrčivých kněží a kněžek by začala silně pochybovat o zdaru celé akce.

„Myslím, že palladium by si měl vzít na starost tvůj bratr Drago,“ pronesl Lucas zamyšleně.

„Bude to pro něj čest.“

Potom velekněz rozhodl, kdo dostane na starost další dvě dřevěné sochy uschované v chrámech spolu s penáty, domácími bůžky vyrobenými z popela z nenarozených telat promíseného s krví koní, kteří se účastnili závodů spřežení.

O půl hodiny později bylo rozhodnuto o všech pokladech. Zbýval poslední, nejdůležitější, u něhož bylo jasné, že se o něj postará sám Lucas. Proč ale nepřidělil nic Juliovi? Julius se cítil zklamaný. Proč ho jeho učitel opomněl? Napadl ho jediný důvod – Lucas přišel na jeho poměr se Sabinou a počítá s tím, že vyjde-li najevo, že je otcem Sabinina dítěte, mnoho života mu nezbývá. Zákon jasně nařizoval, že muž, který připraví vestálku o panenství, bude za svůj zločin potrestán smrtí. V tuto chvíli ovšem vnímal smrt jako něco abstraktního, zato vědomí, že na něj nezbyl žádný cenný posvátný předmět, ho ponižovalo.

Zadíval se na obzor, kde se objevil první zlatavý nádech denního světla. Věděl, že se chová jako dítě, když dovoluje osobním pocitům, aby zasahovaly do monumentálního dění, které hrozí obrátit celý jejich dosavadní život v trosky. Jeho víra stojí tváří v tvář hrůze, jakou si nikdo z nich nikdy nedovedl představit, a on žárlí na vlastního bratra a ostatní kněze, že budou mít větší odpovědnost a důležitější úkoly než on! Není to směšné?

„Už brzy budeme moct jít. Začne další těžký den,“ ukázal Lucas směrem k obloze. „Ale je tady ještě poslední poklad.“

V nejsvětější a nejlépe chráněné místnosti chrámu bohyně Vesty, zvané penus Vestae, byla pod podlahou údajně ukryta vyřezávaná skříňka s kameny návratů. Přesné místo úkrytu bylo přísně tajné a velekněz s velekněžkou předávali to tajemství z generace na generaci po celá staletí, tak dlouho, že dnes už byla řada lidí přesvědčena, že kameny jsou pouhou legendou.

„Myslíš, že opravdu existují?“

„Myslím, že ano. Netuším ale, jakou mají moc. Nikdo je neviděl už několik staletí.“

„A víš, kde jsou?“

Lucas se usmál. „Vím, kde by měly být. Vím to stejně jako Vestina velekněžka.“

Pokaždé, když vypukl požár (a že jich v průběhu generací bylo nespočet) a poničil chrám, měl úřadující pontifex povinnost zajistit, aby byl chrám bohyně Vesty obnoven přesně na místě staré stavby a podzemní svatyně, penus, zůstala zachována, aby mohl být poklad v případě nutnosti vyzvednut.

Před několika měsíci mu Sabina na jedné schůzce v posvátném háji navrhla, že by mohli kameny ukrást a utéct s nimi. Jako velekněžka věděla, kde je hledat. Teď si Julius ten den připomínal: Jak ráno odešel z města plný strachu, že jim už nemůže hrozit větší nebezpečí. Jak se milovali ve stínech stromů a koupali v jezírku. Jak mu Sabina řekla, že pod srdcem nosí jeho dítě. Jeho dítě a zároveň rozsudek smrti.

„Myslel jsem, že o kameny se postaráš ty,“ řekl Julius.

Lucas zavrtěl hlavou. „Nabude-li někdo podezření, že plánujeme útěk, bude samozřejmě předpokládat, že nejcennější předmět ponesu já. Ale my to uděláme obráceně. Já zmizím z Říma jako první. Načež nastane chaos a začnou se šířit zvěsti, že jsem utekl i s kameny. Po mně uprchnou vestálky i s velekněžkou a všichni kněží kromě tebe. Kolem toho vzniknou další zmatky a další dohady. V té době už bude pokladnice prázdná. Všechno, co pro nás má nějakou cenu, bude pryč. Nikoho nenapadne, že nejvzácnější poklad bychom odnesli až nakonec. Postaráš se o něj ty a Řím opustíš jako poslední.“

Juliovy chmury se na chvíli rozptýlily. Lucas s ním tedy počítá, pro nanejvýš důležitý úkol. Celý se rozechvěl pomyšlením, že se po staletích jako první dotkne posvátných kamenů.

Podle legendy pocházely kameny z pokladu objeveného v Egyptě během neblaze proslulého rabování hrobek, ke kterému došlo na rozkaz faraónů dvacáté dynastie. Kameny byly objeveny v truhlicích Ramesse III. a staly se majetkem núbijského krále Piancha ze země Kúš na horním toku Nilu, jenž porazil několik egyptských faraónů a založil núbijskou dynastii. Jemu je pak ukradl sesazený egyptský hodnostář, od něhož je později obdržel darem Numa Pompilius, druhý římský král, jako pozornost vysoce postaveného utečence, který hledal v Římě útočiště.

V době, kdy Numa kameny získal, bylo všeobecně známo, že představují prastarou pomůcku k vyvolání vzpomínek z minulých životů. Návod na práci s kameny se však ztratil už dávno předtím. Každý drahokam pokrývaly zvláštní symboly, ale nikdo na Numově dvoře nebyl schopen je rozluštit. Numa nabízel vysokou odměnu tomu, kdo záhadu vyřeší, ale nikomu se to nepodařilo, ačkoli do Říma přicházeli učenci z dalekých zemí. Jejich neúspěch podněcoval Numu k ještě většímu úsilí.

Chtěl poznat tajemství své minulosti, aby jeho duše došla míru, ale také chtěl kameny použít ke shromáždění nevídaného bohatství a síly a s jejich pomocí objevit všechny zapomenuté poklady i záhady minulých věků.

Výše slíbené odměny každým rokem rostla a krátce před Numovou smrtí se údajně vyšplhala na celou jednu čtvrtinu jeho bohatství. Ale málo plátno, symboly nikdo nerozluštil a tajemství kamenů zůstalo skryto.

Stejně jako řada dalších i Numa Pompilius věřil, že se vrátí na zemi v jiném těle a znovu bude vládnout Římu. Když se tedy o kamenech návratů nedověděl nic za svého současného života, chtěl získat další možnost v budoucnosti. Proto krátce před smrtí oznámil, že určil dvě ženy – Gazaniu a Vereniu – které budou ochraňovat posvátný krb, aby jeho plameny hořely věčně a zajistily Římu štěstí a prosperitu. Kněžky nazval po bohyni Vestě vestálkami a přiřkl jim vysoký společenský status a velkou moc. Ustanovil také, že musejí zůstat neposkvrněné, a vyhlásil pravidla nástupnictví, aby zajistil pokračování řádu vestálek i do budoucna.

Rozhodl, že připravit vestálku o panenství bude navždy považováno za zločin, a muže, který by se toho dopustil, čeká smrt. Ochrana ohně byla jenom zástěrkou pro zřízení kultu bohyně Vesty. Ve skutečnosti měly vestálky po jeho smrti chránit posvátné kameny. Zřejmě se domníval, že když se muži budou pod hrozbou trestem smrti držet od vestálek dál, zachovají si odstup i od svatyně, a kameny návratů tak zůstanou v bezpečí.

Ovšem jednou věcí je zařídit, aby muži nevyhledávali jisté ženy, zatímco zajistit, aby je ony ženy k sobě nelákaly, je věc jiná. A tak Numa nejen prohlásil panenství vestálek za posvátné, ale rozhodl také, že poruší-li vestálka svůj slib cudnosti, čeká ji pomalá smrt udušením, pohřbením zaživa.

Kromě toho nechal rozhlásit, že kameny jsou prokleté, a každého, kdo by se je snažil najít, budou soužit vzpomínky, které měly zůstat navždy zapomenuté, takže se zbytek jeho života promění v defilé děsivých nočních můr. Tento Numův poslední obezřetný krok měl zajistit, aby drahocenný poklad zůstal nedotčen až do jeho opětovného zrození.

I po staletích zůstaly kameny opředené kletbou. Římané byli velmi pověrčiví a do obydlí vestálek se nikdy neodvážil vtrhnout žádný muž. Dokonce i kněžky, které jako Sabina porušily slib čistoty a oddaly se lásce nebo chtíči, se svých poklesků dopouštěly mimo Vestin posvátný okrsek.

Pokud vůbec kameny existovaly, byly, kam až lidská paměť sahala, pohřbené pod podlahou svatyně.

Julius i Lucas se dívali na oblohu a sledovali, jak se horizont barví světlými odstíny oranžové a modré.

„Kdy myslíš, že odejdeš?“

„Za sedm nebo osm týdnů. Zůstávat déle by bylo o život.“

To bude přibližně v době, kdy by Sabina měla rodit. Bylo by nebezpečné, aby utíkala ve vysokém stupni těhotenství. Musí tedy jít buď později, nebo dřív.

Brzy se rozední, a oni se budou moci vydat do města. Julius věděl, že má jenom několik okamžiků, aby svému učiteli a příteli řekl pravdu. Sabině se zatím daří skrývat rostoucí bříško pod volným pláštěm, ale je to čím dál obtížnější. Jestli se mají pokusit zmizet, místo aby se Sabina uchýlila do domu své sestry, jak to původně plánovali, bude nutně potřebovat Lucasovu pomoc, nikoli uraženou ješitnost pontifika, který nebyl o ničem informován.

Najdeme u něj pochopení? Ochrání nás? Co když nebude chtít? Nesmím se bát. Musím mu vířit a všechno mu říct. Mám-li Sabinu zachránit, je Lucasova pomoc nezbytná.

„Já ale nemůžu jít bez Sabiny.“

Lucas neřekl ani slovo. Juliem projel záchvěv strachu.

„Jsi pro mne jako vlastní syn. Znám tě od dětství. Opravdu si myslíš, že o tobě a Sabině nevím?“

Julius zíral bez dechu.

„Ale nikdy ses nezmínil ani slůvkem.“

„A co jsem měl říct? Poslechli byste mě?“

Julius se téměř usmál. Ale měl toho na srdci ještě hodně. O dítěti Lucas zřejmě neví. Anebo ví i tohle?

„Nemůžu jen tak prchnout z města – se svým dítětem na ruce a s kameny v kapse.“

Lucas na to jen přikývl jako odsouzenec, který trpně přijímá trest. „Přemýšlel jsem o tom několik nocí,“ řekl. Na chvíli se odmlčel a rozjímal. „Kolem nás se všechno hroutí. Časy jsou nebezpečné. Možná bychom Sabinino těhotenství mohli využít ve svůj prospěch. Třeba právě to, že čeká dítě, vyvolá dojem, že jsme se zřekli starých pořádků.“

Poprvé za několik měsíců pocítil Julius záchvěv naděje.

O půl hodiny později sešli z chrámových schodů na mýtinu. Bez nehody se dostali středu nekropole, k veliké bronzové soše Augusta, jejíž třpytivá ramena vypadala dost silná, aby unesla tíhu celého světa.

Když císaře míjeli, pokynul Lucas směrem k němu:

„Než se ujal vlády, soužila Řím tři sta let občanská válka. Možná máš pravdu a poměry se ještě během našeho života vrátí do starých kolejí.“

Všichni si byli vědomi zásluh prvního římského císaře a dodnes spokojeně těžili z jeho rozhodnutí: zavedl měnový systém, postavil silnice, zřídil poštovní úřad, vybudoval mosty, akvadukty a řadu budov, z nichž mnohé dosud stály. Za Augustovy vlády žili největší římští spisovatelé, jejichž díla se čtou dodneška: Vergilius, Horatius, Ovidius a Livius.

„Za jeho vlády lidé nemuseli utíkat a schovávat se,“ vzdychl Julius.

„Vezmeme-li věci do svých rukou, přežijeme.“

„A kdy…“

Kámen přilétl z velké dálky a Julius se pod jeho úderem zapotácel. Když ho zasáhl druhý, upadl.

„Julie! Julie? Slyšíš mě?“

Soustředil se ze všech sil, aby dokázal vnímat, co Lucas říká.

„Julie?“

Přinutil se otevřít oči. V tom okamžiku ucítil palčivou bolest nad pravým obočím.

„Trefili tě. Krvácíš.“

Lucas se nad ním sklonil a pozorně mu hleděl do tváře. Julius viděl, jak jeho obličej mizí a zase se přibližuje.

„Julie?“

V hlavě mu cukalo.

„Julie!“

Tentokrát otevřel oči a nechal je otevřené.

„Co se stalo?“

„Museli na nás čekat celou noc v korunách stromů.“

Julius se pokusil potlačit vlnu nevolnosti. Husté cypřiše poskytly špehům dokonalou ochranu. V jejich listí se mohli bez potíží schovat dva nebo tři muži. Na první pohled by nikoho nenapadlo, že se v nich někdo skrývá.

Když byl Julius malý chlapec, kreslíval mu otec složité obrázky a pak chtěl, aby v nich hledal schovaného ptáčka, oslíka nebo urnu. Julius si kresbičky pozorně prohlížel, studoval je kousek po kousku, zejména ta místa, kde by člověk schovaný předmět čekal nejméně.

Otec se smál, že nejlepší schovávačka je vždycky pod svícnem, protože tam bývá největší tma.

Přesně to udělali i muži, kteří na ně dnes číhali.

A přesně k tomu se chystal i Lucas, aby zachránil Sabinu.

Kapitola 31

Řím

Středa 23.55

Leo Vendi, řidič černého SUV, položil igelitovou tašku od paní Volpeové pod sedadlo spolujezdce, vystoupil z auta, zamkl ho, klíčky schoval pod blatník na přední pneumatiku a obešel dva bloky k místu, kde měl zaparkovanou motorku. Sedl na ni, otočil klíčkem v zapalování a odfrčel. Čekat tu, aby viděl, kdo si přijde pro tašku, kterou mu stará paní hodila z okna Gabriellina bytu, ho ani nenapadlo. Bylo pozdě, měl hlad a chtělo se mu spát.

Leo byl profesionál, a pokud po něm někdo chtěl, aby mu nechal igelitku v autě zaparkovaném na předem dohodnutém místě, provedl přesně to, co se od něho žádalo.

O čtvrt hodiny později už se skláněl nad talířem těstovin a zapíjel je dobrým, i když laciným vínem. Tou dobou přišel k SUV muž jménem Marco Bianci, v poklidu si sáhl pro klíčky, nasedl a odjel. Objel asi deset bloků, než se podíval pod vedlejší sedadlo. Taška tam byla a vypadalo to, že je plná. Dobrá práce. Neměl rád, když musel zklamat klienty, a v téhle zakázce už k jednomu přehmatu došlo.

Zbývalo jediné: po první ranní mši se před katedrálou svatého Petra setkat s knězem. Zůstane v autě až do rána. Což mu nevadí. Nechce riskovat, že by přišel o svou odměnu. Za tu chvíli nepohodlí mu kněz bohatě zaplatí.

„Zasloužíte si velikou odměnu. Jsou to činy proti našemu Pánu, Ježíši Kristu,“ sdělil mu před časem. „Na první pohled se zdá, že jde o maličkost – jedno rozbité okno a pár papírů – ale ve skutečnosti je to velmi vážná věc. Rouhání proti vůli Boží. Je ohrožena sama možnost vstoupit do království nebeského.“

Marco sklonil hlavu a otec Dougherty mu požehnal. Pak Marco od tohoto amerického duchovního převzal část odměny a naplánoval, jak celou věc zorganizuje.

Kapitola 32

„Je tajemstvím světa, že všechny věci trvají a neumírají, jenom se na chvíli stáhnou do ústraní, aby se později znovu navrátily. Nic není mrtvé. Lidé předstírají, že jsou mrtví, a nechávají vypravit falešné pohřby… a přitom tamhle stojí a dívají se z okna, živí a zdraví, jen v nějakém novém převleku.“

Ralph Waldo Emerson

Řím

Čtvrtek 7.20

Joshe vzbudilo zvonění telefonu, ale sluchátko nezdvihl. Zážitky ze starého Říma a konverzace s Lucasem se mu zdály mnohem reálnější než postel, ve které spal. Totéž platilo i o bolesti hlavy. Ale k úrazu přece přišel Julius a bylo to ve snu. Joshe snad nemůže za Julia bolet hlava i v současnosti.

Otočil se na bok, aby se znovu ponořil tam, odkud právě přišel. Lucas s Juliem musejí ještě udělat několik důležitých rozhodnutí a zabránit několikerému nebezpečí. Josh se snažil vybavit si hřbitov, kde se jeho mysl nacházela před pouhým okamžikem – oranžově růžovou oblohu, sochu Augusta, vysoké cypřiše a problém, který musí vyřešit: Jak zachránit Sabinu.

Dokáže se vrátit zpět, nebo už s jemným předivem minulosti ztratil spojení? Protřel si oči a uvědomil si, jak ho bolí dlaně a hřbety rukou. Podíval se na ně. Řada odřenin, které včera zaschly, se znovu otevřela a vytékala z nich čerstvá krev.

V rychlosti si vybavil několik posledních hodin – jak ho kdosi pronásledoval a jak potom jeho pronásledovatel zemřel.

Opatrně si odhrnul vlasy z čela, aby se nedotkl několikacentimetrové rány nad obočím. Ale nic nenašel. To se jenom do reality vtíraly ozvěny minulosti. Opravdu začínám bláznit, říkal si. Tohle už není jenom otázka toho, kým jsem teď, a kým jsem byl v minulém životě. V důsledku posttraumatického stresu se moje fantazie zřejmě vymkla kontrole a teď ji jitří prožitek dalších násilností. Čím dřív zmizím z Říma a čím dřív se dokážu zbavit záblesků toho dávného římského života, tím lépe.

Ne, musíš tady zůstat. Musíš to vyřešit. Teď hned! Musíš ji zachránit!

Měl pocit, jako by se ho někdo snažil procpat otvorem ve zdi, který je pro něj příliš malý. Proč je přikovaný k jinému času, místu a lidem, kteří jsou dávno mrtví? Pokaždé, když ho něco nutí vrátit se do přítomnosti, zatímco každičký kousek jeho duše touží zůstat v minulosti, zažívá neskutečná muka. Ví, že lidé, které miluje, bez jeho pomoci zemřou. Jestli Julius nedorazí včas, bude si Sabina myslet, že ji opustil, že ji nemiloval.

Není žádná Sabina. Jsi jenom ty – osamělý muž s přebujelou fantazií.

Tělo ho bolelo, jako kdyby ho právě někdo ztloukl – Joshovo tělo s Juliovými myšlenkami. Kůži měl vyschlou jako smirkový papír, oči ho pálily, vlasy se slepily špínou a svaly na nohou mu těžce trnuly, jako kdyby právě uběhl maratón. V nose mu stále ještě seděl pach ohně.

Myšlenka, že se ho skutečně zmocňuje šílenství, ho vyděsila. Už nechtěl podrobně zkoumat a pitvat, co se s ním děje. Chtěl jediné – mít klid. Chtěl se vrátit do doby před úrazem, ke vzpomínkám, které se datovaly zhruba od věku čtyř let, kdy dostal svůj první foťák a vyrazil s otcem do zasněženého Central Parku, aby udělal své první snímky.

Jediný způsob, jak utéct minulosti, je vstát a dát si sprchu. Ale ani proud studené vody nedokázal zahnat pocit, že je vzhůru jenom napůl a že část jeho osobnosti zůstala se Sabinou.

K čertu. K čertu! Tohle je k zbláznění! Žádná Sabina není a nikdy nebyla! Ani žádná minulost. Za všechno může jeho mozek poničený atentátem, i když se žádný problém zatím nepodařilo diagnostikovat.

Četl stovky Malachaiových a Beryliných zpráv o dětech, které si vybavují minulé životy s takovými podrobnostmi, že je možné dohledat historické důkazy prožitých osudů. Ale leckomu nestačí ani to a řada cyniků tvrdí, že i když důkazy existují, je jednodušší si prostě myslet, že je těm dětem někdo podsunul.

Jistě, skepticismus je někdy na místě. Ale že by dětem někdo podsouval vzpomínky na minulé životy pořád dokola? Tisícům dětí? Proč by to dělal, když jim to přináší jenom muka! A že se trápí – to je jim vidět na očích a slyšet v hlase. Jejich utrpení nepřináší nic ani jim, ani jejich rodičům – žádný finanční zisk, prostě nic. Veřejnost o takových dětech neví, zprávy o nich ani o jejich rodinách ven neproniknou. Jejich příběhy znají jenom lidé z nadace a ti se snaží, aby vzpomínky na znepokojivé situace ustaly. Žádné z tří tisíc dětí, kterým Malachai a Beryl pomohli, se nikdy nepokusilo ze svých zážitků profitovat.

Josh by se tedy měl smířit s faktem, že to, co prožívají ty děti, se nyní děje i jemu. Je přece docela dobře možné, že jeho římský osud skončil tragédií a že si na něj vzpomněl díky nějaké metafyzické náhodě.

Rovněž je možné, že žena, jejíž mumifikované tělo našel profesor s Gabriellou, se skutečně jmenovala Sabina. I to, že kdysi žil římský pohanský kněz jménem Julius, jehož vinou Sabina zemřela udušením v malé hrobce. To je přesně ten druh zážitku, který by mohl vyvolat karmickou odezvu.

Jenže i kdyby tomu všemu uvěřil, co si s tím má, k čertu, počít?

Otočil kohoutkem sprchy a pustil na sebe horkou vodu.

Jak má odčinit smrt, k níž došlo v roce 391 po Kristu? Chce se po něm, aby našel tělo, které dnes Sabinina duše obývá, a svoje selhání napravil?

Upřímně řečeno, nechová v sobě tuhle myšlenku od chvíle, kdy se probral v nemocnici?

Že na něj někde čeká jistá žena a že on nebude sám sebou, dokud ji nenajde?

Posedlost tou myšlenkou dovedla jeho špatně fungující manželství k definitivnímu konci.

Žena, jejíž duše kdysi obývala Sabinino tělo, čeká, že jí pomůže a že to tentokrát provede správně.

Stál ve sprše, voda po něm stékala, snažil se objevit smysl v životě, který se najednou ocitl vzhůru nohama, a poslední věc, kterou by čekal, byla živočišná touha po ženské pokožce – po Sabinině nahé kůži. Kde se ta žádostivost vzala? Nenacházel žádné logické vysvětlení pro vlčí hlad, který ho přepadl a ochromil do úplné bezmocnosti.

Opřel se o chladné kachlíky a zavřel oči. Pokusil se zastavit vlnu chtíče, ale tělu bylo jedno, co se mu snaží diktovat. Toužil ji najít. Přivonět k ní, ochutnat ji, rozplynout se v ní. Znovu ji poznat a prožívat s ní okamžiky, ve kterých vášeň rozpouští každičký záchvěv strachu a paniky. A to všechno bez ohledu na to, povede-li jejich vztah k záhubě obou dvou. Stojí zemřít za to, budou-li moci být znovu spolu, jejich těla splynou vjedno a všechny bolestí života v nespravedlivém světě zmizí. Těch pár minut extáze jim pomůže překonat bezútěšnost a temnotu.

Ve sprchovém koutě, se zády přitisknutými ke stěně se mu vnucovala představa milování. Hořel, planul, vznášel se. Byl znovu s ní a – jako vždycky – to bylo stejně úžasné jako poprvé.

Povolil sám sobě zašeptat její jméno. Zasténal. Krev se mu pěnila v žilách, její kadeře mu padaly do obličeje a na prsa, jasmínová vůně jejích vlasů provoněla vlhký vzduch. Sevřel jí stehna, jimiž se k němu tiskla, a nořil se do ní hlouběji a hlouběji. Na okamžik se mu zdálo, že ho opravdu kolébá její klín.

Nakonec se z něj vydral úlevný výkřik: Sabino!

Sabino! Znělo to jako zvuk posledního tónu smutné písně, kterou harfeník právě dohrál na svůj nástroj. Dlouhý osamělý tón, který dlouze zní, vibruje a najednou je ten tam.

Kapitola 33

Když vyšel z koupelny, telefon zazvonil znovu. Tentokrát už ho zvedl. Byl to Malachai. Omlouval se, že ho nerad budí, a ptal se, jestli by se s ním Josh za půl hodiny nesešel u snídaně v hotelové restauraci.

„Musíme naplánovat, co dál,“ řekl.

Použil stejnou větu jako Lucas v jeho snu.

Naplánovat, co dál.

„Joshi, jsi tam?“

Na stole stál košík s čerstvými rohlíky, řada malých barevných mističek s marmeládami a ovocnými rosoly a talíř s malými kousky másla. Ale Josh neměl na jídlo ani pomyšlení. Vyprávěl Malachaiovi, co se mu minulé noci přihodilo: jak ho kdosi pronásledoval, jak se posléze ukázalo, že je to lupič z hrobky, a jak ho nakonec někdo další zastřelil a utekl. A že to všechno se odehrálo na pomezí mezi reálným světem a jeho noční můrou, Římem čtvrtého století.

Malachai se s obličejem přísně staženým Joshe otázal, jestli je v pořádku. Jistě, v naprostém pořádku. Je si jistý, že nechce lékaře? Ne, nechce a je si tím naprosto jistý. Zavolal policii, aby zločin nahlásil? Ano, policii to oznámil, když se v noci konečně dostal do hotelu. Spal vůbec? Ani ne. Malachai položil Joshovi ještě alespoň deset podobných otázek.

Josh mu všechno vypověděl, včetně toho, jak se současnost prolnula s minulostí a jak mu Julius pomáhal hledat úkryt. Když se konečně Malachai vyptal na všechno, co ho zajímalo, položil mu Josh sám jednu otázku.

„Mohl bys mi říct, jakým způsobem s Beryl prokazujete, že vaši klienti někdy někde prožili jiné životy?“

„Proč to chceš vědět právě teď?“

„Protože potřebuji s určitostí zjistit, jestli Julius a Sabina skutečně žili.“

Malachai položil rohlík, který si právě mazal máslem, a trochu se zaklonil na židli.

„Vycházíme z historických pramenů. A když je nemáme k dispozici, snažíme se zjistit, jestli dítě, se kterým pracujeme, někdo nenavedl nebo jestli ho k tomu nezneužívají rodiče. Je výhodou, že jsme oba profesionální psychologové.“

„Jak dokážete s určitostí říct, že ty děti nikdo nenavedl? Nebo že si nevymýšlejí na základě toho, co třeba viděly v televizi? Děti přece rozumějí mnohem dřív, než začnou mluvit. Co když v minulé životy věří jejich rodiče a povídají si o nich před dětmi v době, kdy jsou ještě úplně malé?“

„Jistě, může to tak být. Nepracujeme s předměty, které bychom mohli zkoumat jednoznačně definovaným způsobem. Někdy prostě musíme důvěřovat svému vzdělání a zkušenostem.“ Malachai zdvihl šálek s kávou, upil a zase ho postavil na stůl. „Ale ty jsi ještě neskončil, že? Vždycky máš víc otázek, než ti dokážu zodpovědět.“

„Vzpomínám si, že Beryl psala o případu, kdy byla matka přesvědčená, že její dítě je inkarnací staršího sourozence, který zemřel.“

„Ano, vím.“

„Třeba byla ta matka tak zoufalá, že si to vymyslela – že její nové dítě má duši její zemřelé dcery a…“

Malachai maličko sevřel rty. Josh si toho všiml.

„Co se ti nezdá?“

„Ale nic, jen pokračuj.“

Josh v duchu přemítal, jaký problém by Malachai v tom případu mohl vidět, ale poslechl a pokračoval.

„Třeba ta matka vyprávěla své malé holčičce o své starší dceři a ta intuitivně pochopila, že maminka bude mnohem šťastnější, když přijme osobnost své sestřičky. Děti se přece učí a chápou nejrůznějšími způsoby.“

„Jistě.“

„A nemyslíš si, že by v tomhle případě mohlo jít o toužebné přání matky, které to dítě prostě vyplnilo?“

„Mohlo by.“

„To je všechno, co mi odpovíš?“

„Pro tuto chvíli ano. Můžeme se k tomu vrátit, bude-li to třeba. Na co se mě chceš zeptat dál?“

„Největší množství případů, kterými se nadace zabývá, pochází ze zemí a kultur, kde je reinkarnace součástí víry. Proč?“

„Protože tam je pro lidi mnohem snazší o takové věci mluvit než v prostředí, které je vůči podobným myšlenkám nepřátelské. Mluví-li indické dítě o svém minulém životě, okolí ho bere vážně. Pokud se o něčem podobném rozhovoří dítě americké, všichni ho budou osočovat, že si vymýšlí. Většina Američanů nedokáže vzpomínky na minulé životy rozpoznat, protože vůbec nevědí, že je něco takového možné.“ Malachai se naklonil nad stůl.

„Budeme-li diskutovat o tom, jestli reinkarnace je, nebo není možná, musíme připustit i variantu, že možná je. Na něco se tě zeptám. Starozákonní Mojžíš slyšel hlasy, které mu radily, co má dělat. Kdyby to nebyla metafora – a řada lidí je přesvědčena, že to žádná metafora není – co můžeme o Mojžíšovi říct? Že byl šíleny, nebo že měl zvláštní schopnosti? Dám ti ještě jeden příklad. Uhelným kamenem křesťanství je víra v Ježíšovo zmrtvýchvstání. Miliony lidí tomu věří jako – odpusť mi tu slovní hříčku – jako evangeliu. Ale co říká tenhle fakt o apoštolech, kteří byli Ježíšovi po boku? Opravdu se před nimi objevil muž, který zemřel? Nebo to byl mystický zážitek? Bylo to splnění jejich vroucího přání? Nebo se to stalo skutečně a fyzicky? Mohl bych pokračovat dál, Joshi. Téměř všechna náboženství vycházejí ze skutečností, které věda nedokáže vysvětlit. Mýlí se tedy všichni, kdo věří?“

„Ne, ale víra může být všelék.“

Jistě, to může. Nejsi první, kdo při diskusi se mnou používá argumentaci Occamovy břitvy. Máme-li dvě stejně pravděpodobné teorie, rozhodneme se pro tu jednodušší. I tak lze postupovat.

„Chci jenom objektivní důkaz.“

„Já vím. Chceš pořídit fotografii aury. Chceš vidět anděly tančící na špičce jehly.“

„Nemluv se mnou takhle povýšeně.“

Malachai se narovnal. „Nechci vypadat povýšeně. A pokud jsi ze mne měl takový pocit, omlouvám se. Pro mě je to všechno stejně frustrující jako pro tebe. Myslel jsem, že už jsi toho zažil dost, abychom mohli diskutovat na téhle úrovni.“

Než ale stačil Josh odpovědět, objevil se u jejich stolu inspektor Tatti. Přišel nečekaně a neohlášené, prostě najednou stál vedle nich, přitáhl si židli, posadil se a požádal číšníka o kávu.

„Čemu vděčíme za vaši návštěvu?“ zeptal se Malachai jedovatým tónem, který by od něj Josh nikdy nečekal. „A jak jste zjistil, kde nás najdete?“

„Volal jsem vám oběma do pokoje, ale nebyli jste tam. Portýr mi řekl, že ani jeden z vás z hotelu neodešel. Byl tak laskav, že zavolal sem, do jídelny, a potvrdil mi, že oba právě snídáte. Je ještě docela brzo. Byla to prostá logická úvaha.“ Navzdory tvrzení o prosté logice to vypadalo, že Tatti je na sebe pyšný. Usrkl ze šálku, který mu číšník přinesl, a oznámil jim: „Profesor Rudolfo dnes ráno zemřel.“

První Joshova myšlenka patřila Gabrielle. Jak na tu zprávu asi zareagovala? Potlačil chuť vyskočit, rozběhnout se halou ven z hotelu, skočit do taxíku a rozjet se za ní. Neměla by být sama. Ta zpráva ji nesmírně zasáhne. Nejspíš bude dávat vinu jemu, a možná právem. Vzato kolem a kolem, byla to jeho chyba. Měl být rychlejší. Lezl si v tom zatraceném tunelu ve chvíli, kdy měl být v hrobce.

Malachai řekl, že je mu to moc líto, a tón jeho hlasu naznačoval, že to myslí vážně. Vypadal najednou velmi vyčerpaně. Profesorova smrt znamenala velkou ránu i pro nadaci.

Josh si říkal, kdo z nich dvou se asi cítí hůř. Kdo z nich víc touží po důkazu, který by prokázal fakt reinkarnace? Kameny byly určitou nadějí, kterou zmařila nejprve loupež a teď profesorova smrt. Znovu se staly legendou, stejně nejasnou a pohádkovou jako dřív.

„Ale jistě jste nám nepřišel říct jenom tohle. Proč jste tady, inspektore? Co od nás chcete?“ zeptal se Josh. Policie a výslechů měl po krk.

Když se včera večer vrátil do hotelu, zavolal Tattimu. Ten za ním poslal dva detektivy, kteří mluvili srozumitelnou angličtinou, aby ho vyslechli a sepsali s ním protokol. Hned potom se s dalšími policisty vydal hledat tělo.

„Josh je moc unavený, aby dokázal dodržovat pravidla společenské konverzace,“ omlouval se za přítele Malachai. „Včerejší noc pro něj byla hrozná, jistě si to dovedete představit. Co jste zjistili o tom muži, který ho pronásledoval?“

Tatti zabodl přimhouřené oči přímo do Joshe. Místo Clouseaua teď připomínal drsného policajta typu AI Pacina. „Ještě nevíme nic definitivního. Ale jedno je jasné – máme na krku tři vraždy, a přitom pořád tápeme ohledně věcí, které jsou pro případ zásadní.“

„Jistě,“ přikývl Malachai chápavě.

Josh neposlouchal. Znovu se ocitl v hrobce, díval se, jak profesor padá k zemi, cítil hlínu, střelný prach, pach krve a její lepkavost a viděl muže, který tehdy stiskl spoušť, aby včera v noci sám vykrvácel.

„Pane Rydere?“

Zdvihl hlavu: „Co prosím?“

„Stalo se v hrobce něco, co byste mi chtěl ještě říct? Odnesl lupič něco, o čem jste se zatím nezmínil?“

„Tohle už jsme přece probírali několikrát.“

„Samozřejmě. Tak proč to neprobrat ještě jednou.“

Josh tedy zopakoval to, co řekl Tattimu přede dvěma dny.

„Viděl jste ty skleněné kamínky?“

„Ne, ale profesorka Chaseová ano. Myslím, že v tomhle je pro vás mnohem kompetentnějším svědkem ona.“

Tatti jeho poznámku ignoroval. „A jak vlastně víte, že z té dřevěné kazety bylo něco ukradeno?“

„Protože tu kazetu jsem později viděl rozbitou na zemi a domyslel jsem si to.“

„Ale co bylo uvnitř, jste neviděl?“

„Bohužel ne.“ Protentokrát mluvil pravdu pravdoucí. Dal by nevímco za to, aby byl mohl kameny alespoň letmo zahlédnout.

Detektiv se odmlčel, natáhl se pro rohlík, rozkrojil ho, pečlivě namazal máslem, pak si nabral na talířek lžičku marmelády a rozetřel ji na máslo. Když byl hotov, ukousl si, pomalu žvýkal a zapil sousto kávou. Pak se vrátil k výslechu.

„Vy dva pracujete pro jakousi nadaci z New Yorku, že?“

Josh kývl, Malachai odvětil, že ano.

„Při prvním výslechu jste mi řekli, že vy, pane Rydere, jste fotograf a vy, pane Samuelsi, psycholog. Ale ani jeden z vás mi uspokojivě nevysvětlil, čím se vaše nadace zabývá. Tak jsem pověřil své podřízené, aby mi sehnali nějaké informace. Už vím, co fotografujete a s kým pracujete.“ V očích se mu zablýsklo. Byl na své detektivní schopnosti pyšný. Josh měl chuť mu oznámit, že takové informace si během dvou minut dokáže na internetu sehnat každý školák.

„A tudíž…“ naklonil se Tatti na židli dopředu, „jsem si jistý, že mezi vaší nadací a tím, co zmizelo z hrobky, je nějaká souvislost. Proč byste jinak přijeli do Říma? Čím by vás sem profesorův objev nalákal, když ne tím, že má něco společného s vaší prací?“

Josh mlčel. Z Tattiho strany šlo o řečnickou otázku a on neměl nejmenší chuť poskytnout mu jakékoli další vědomosti. Malachai si zřejmě myslel totéž, protože také nijak nereagoval.

„Řekněte mi, ta vaše reinkarnace, není to náhodou v rozporu s vírou?“

„To těžko,“ odpověděl Malachai. „Představitelé západních náboženství bohužel zapomněli, že před šestnácti sty lety byla reinkarnace součástí všech teologií, včetně judaismu a křesťanství. Židy ta hypotéza nijak neohrožuje, a tak proti ní ani nebrojí. Ale pro křesťanství je velmi nebezpečná, protože představa karmy připravuje církev o moc. V křesťanství mohou dát člověku rozhřešení a nabídnout mu vstup do nebe jedině duchovní a kněží. Je nemyslitelné, že by jedinec mohl být pánem vlastní duše v nových a nových životech a dosáhnout nirvány – čili ráje – bez církevní pomoci.“

Josh cítil větší a větší neklid. Trvá to moc dlouho, a on chce za Gabriellou. „Jak souvisí teorie reinkarnace s vaším vyšetřováním?“ vložil se do hovoru.

„Myslím si, že právě idea reinkarnace má něco společného s tím, na co jste se přijeli do hrobky podívat. Ale už si nechci hrát na schovávanou,“ otočil se Tatti k Malachaiovi: „Pane Samuelsi, odpovězte mi: Proč jste přijel do Říma?“

Naneštěstí pro detektiva měl Malachai fotografickou paměť. Reinkarnaci studoval patnáct let a byl posedlý smrtí, pohřebními rituály, legendami a mýty, náboženskými obřady a nejrůznějšími vírami. Dalších několik minut tedy strávil tím, že inspektora doslova zahrnoval zbytečnými informacemi o tělech, která byla pohřbena bez nabalzamování, a přece se zachovala téměř nedotčená. Vysvětloval, jak je jejich neporušenost pro určitá náboženství, která něco takového považují za zázrak, důležitá.

„Jistě víte, že pro katolickou církev by takové tělo mohlo být náznakem svatosti.“

„To samozřejmě vím. Žiji v Římě a jsem katolík,“ přikývl detektiv, ale bylo vidět, že ztrácí trpělivost. „A jak to všechno souvisí s vámi dvěma?“

Malachai mu věnoval pohled plný upřímného překvapení. „Přijeli jsme se podívat na to nalezené tělo, to je snad jasné,“ pronesl s údivem nad tím, že to někdo může nechápat, a se samozřejmostí, která vylučovala, že by cokoli jiného v hrobce stálo za jediný pohled. „Takto zachované tělo fascinuje každého, kdo se zabývá minulými životy.“

Tatti se ovšem tvářil nespokojeně. „A to je skutečně jediný důvod, proč jste tady?“

„Ovšem. Dověděli jsme se, že ostatky té ženy se zachovaly dokonale neporušené.“

„Věděli jste, co dalšího se v hrobce našlo?“

Malachai zavrtěl hlavou. Detektiv se otočil k Joshovi.

„A vy jste si jistý, že jste dole neviděl nic, kvůli čemu by stálo za to zabít člověka?“

„Ne, neviděl.“

Josh si uvědomoval, že je zbytečně stručný, ale bylo mu to jedno. Malachai si mohl dovolit jednat diplomaticky. Ale on tady nechtěl sedět a nechat se donekonečna vyslýchat. Měl na práci jiné věci, než otravovat se s tímhle detektivem. Gabriella by neměla být sama.

„Inspektore, opravdu si myslím, že byste si o tom měl promluvit s profesorkou Chaseovou. My nejsme ti správní lidé.“

„Souhlasím. Jenže slečna Chaseová už mi nepomůže.“

„Proč ne?“ Joshův mozek se rozběhl na plné obrátky. Proboha proč ne? Kameny někdo ukradl. Profesor Rudolfo mrtvý. Kdyby se něco mělo stát ještě Gabrielle…

Tatti se natáhl pro další rohlík a zopakoval zdlouhavý proces krájení, mazání máslem a vršení džemu. S odpovědí si dával načas – zřejmě čekal, jakou reakci jeho mlčení vyvolá. Ukousl si, polkl sousto a pak si kousl znovu. Na bělostný talířek mu ukápla troška marmelády.

Josh se držel, aby na něj svou otázku nevykřikl znovu. Měl chuť vstát, popadnout toho chlapa za klopy saka a odpověď z něj prostě vytřást.

„Nevíme, jestli odjela z Říma z vlastní vůle, nebo jestli se jí něco přihodilo. Momentálně kontrolujeme letadla,“ uráčil se jim konečně sdělit.

„Chcete říct, že zmizela? Že ji pohřešujete?“

Detektiv si ukousl další kousek žemle, pečlivě ho rozžvýkal a spolkl. „Ano, dokud ji nenajdeme, dá se říci, že je pohřešovaná.“

Kapitola 34

Když Josh s Malachaiem dorazili ke Gabriellinu domu, zrovna odtud vycházeli dva policisté. Uvnitř potkali domácí. Stála na chodbě vedle otevřených dveří a se zvědavým výrazem sledovala, co se děje. Neobratnou angličtinou odpověděla na Joshovy otázky a řekla, že Gabriellu neviděla už několik dní a nemá tušení, co s ní je.

„Já myslím, že ona prostě odejel domů. Žádný problémy. Prostě domů.“ Pohledem přitom neustále zalétala do chodby a ke schodům, jako kdyby se chtěla ujistit, že policie už je opravdu pryč.

„Proč si myslíte, že se vrátila domů?“ zeptal se Malachai.

„A proč vy dva na to ptají? Já všechno už mluvila jim,“ pokynula rukou do míst, kde ještě před okamžikem operovali policisté.

„Včera večer přišla domů v jedenáct hodin večer, a kdyby šla potom ven, mohla jste ji vidět.“

„Tak dlouho v noci já nevidím nic. Nic,“ zdůraznila a pomalu přitom zavírala dveře. Bylo jasné, že se jich chce co nejdřív zbavit.

„Rádi bychom se rozhlédli u ní v bytě a podívali se, jestli nám tam nenechala nějaký vzkaz,“ požádal Malachai a snažil se vtisknout jí do dlaně bankovku. Ale odstrčila ho.

„Já vás dovnitř nepustí. Karabiniéři zakazují. Kdyby já vás pustím, já dostanu do problema.“

Někde v domě zazvonil telefon a rozplakalo se dítě. Chodba byla dusná a Josh se potil. Cítil česnek.

„Nebudeme s ničím hýbat,“ snažil se ženu přesvědčit. Malachai doufal, že najdou něco ohledně kamenů, Josh, že objeví nějakou stopu, jež by jim pomohla objasnit Gabriellino zmizení.

Paní Volpeová couvla, zavrtěla hlavou a bez dalšího slova jim zabouchla dveře před nosem. Josh na ně začal klepat, přestože slyšel, jak otáčí klíčem v zámku.

„Chceme se tam jen podívat, nic víc!“ křičel.

Malachai ho zatahal za paži. „Pojď, musíme odsud. Ta ženská nás dovnitř nepustí. A kdyby se náhodou vrátili policisti, neměli by nás tady najít.“

„Je mi fuk, jestli se policajti vrátí nebo ne. Něco se děje, Malachai, a já chci vědět, co. Co když…“ Nedokázal vyslovit, na co myslí. Bál se nejhoršího.

Společně vyšli na ulici. U chodníku stál šedý sedan. Byl tam i ve chvíli, kdy vcházeli do domu? Josh si tím nebyl jistý.

„Tatti nechával Gabriellu sledovat tímhle autem už od chvíle, kdy profesora postřelili. Když jsem včera večer odcházel, stálo tady.“

„Jestliže Tatti ví, kde Gabriella je, a neřekl nám to, zřejmě se nás pokouší chytit do nějaké pasti.“

„Nebo chce zjistit, kdo přijde do jejího bytu ze stejného důvodu jako my,“ přemýšlel Josh nahlas.

„No, rozhodně bychom neměli Tattimu poskytnout nejmenší důvod, aby nás podezíral, že jsme namočení do té loupeže, když už je konečně ochotný nechat nás odjet z Říma,“ opáčil Malachai. „Pojďme odsud.“

Po neúspěšném výslechu je Tatti na závěr snídaně překvapil tím, že Joshovi vrátil pas, a sdělil jim, že mohou oba dva opustit Itálii. Vyjádřil ale naději, že dojde-li k soudnímu procesu, Josh se do Říma vrátí. Malachai okamžitě zamluvil letenky do New Yorku, ale protože lety byly plné, museli letět každý jiným letadlem.

Zatímco kráčeli ulicí, Malachai pokračoval: „Tatti se může každou chvíli rozmyslet, zvlášť pokud bude přesvědčený, že mu zatajujeme informace nebo že nejsme jenom náhodní nevinní svědci.“

„Ty leť domů, já zatím zůstanu,“ prohlásil Josh.

„Proč ti tolik záleží na tom, abys našel Gabriellu?“

„Třeba ji někdo viděl na místě vykopávek,“ drmolil dál Josh, jako by Malachaiovu otázku neslyšel. Nebyl si jistý, jestli by na ni dokázal odpovědět sám sobě.

„Joshi, no tak, co se děje?“

Zastavili se na rohu u pouliční lampy.

„Nevím. Nedokážu ti to vysvětlit. Prostě mám určitý pocit…“ Odmlčel se. Styděl se říct nahlas, co se mu přemílá v hlavě.

Malachai ale uhodl: „Myslíš si, že Gabriella patří k tvé minulosti?“

Josh do ticha ulice sotva slyšitelně zašeptal: „Snad. Nevím.“

Sehnali si taxi a nadiktovali řidiči adresu místa vykopávek. Když projížděli centrem, zadíval se Josh na mohutné podstavce, ze kterých vyrůstaly žlábkované dříky zářivě šedých sloupů.

„Mého bratra zavraždili nedaleko odsud,“ utrousil pochmurně, když míjeli koloseum.

„Tvůj bratr zemřel v Římě?“

Stává se, že ve chvílích těsně před usnutím, kdy je člověk napůl bdělý a napůl sní, proneseme nahlas pár slov nebo dokonce vět. Zvuk nás obvykle vytrhne z dřímoty a v tu chvíli si uvědomíme, že jsme blábolili nějaké nesmysly. Přesně to se teď stalo Joshovi.

„Ne, nemám bratra.“

„Zrovna jsi prohlásil, že tvého bratra někdo kousek odtud zavraždil.“

Josh se však na Malachaiův hlas nedokázal soustředit. Hlavou mu vířila smršť rozmazaných obrazů.

„Počkej chviličku,“ vydechl.

Minulost na něj zaútočila tak rychle, že si zpočátku ani neuvědomil vůni jasmínu a santálového dřeva. Ale byla tady a cítil, jak ho táhne do propadla času. Nemusí být přece obětí své paměti, může ji ovládat. Ale musí se rozhodnout, jestli chce být teď a tady, nebo tehdy a tam. Jestli zůstane trčet na půl cesty, bude mu špatně. Už teď cítí první příznaky migrény. Zavřel oči, soustředil se na zaklínadlo, které ho učila doktorka Talmageová, a v duchu si opakoval svou mantru:

Napoj se na současnost. Napoj se na toho, kým jsi teď.

Jsi Josh. Ryder. Josh. Ryder. Josh Ryder.

Neujeli ani dva bloky. Malachai se zavrtěl na sedadle, otočil hlavu a podíval se ze zadního okénka. „Myslím, že nás někdo sleduje.“

„Šedý sedan?“

„Ano. Nelíbí se mi to.“

„To je jenom policie.“

‚Jak si tím můžeš být tak jistý? Co když je to někdo, koho na nás nasadil zloděj kamenů? Co když si myslí, že známe jejich tajemství? Nebo někdo, kdo má problémy s nadací a snaží se nás do téhle šlamastyky zaplést? Církev nás nemá nijak zvlášť v lásce. Zvlášť ne ta katolická. A jsme v Římě.

„Profesor říkal o církvi totéž, když jsme spolu byli v hrobce a…“ Josh nedokončil větu a také se podíval z okénka. Po chvíli pokračoval. „Říkal, že k nalezišti v jednom kuse chodili protestovat členové různých náboženských skupin. To dopoledne jsem jich tam sám pár viděl.“

Vyjeli z města. Scenerie se začínala měnit. „Víš, co si myslím?“ řekl Josh. „Jestli jde o komplot nějakých náboženských fanatiků a jestli mají na svědomí profesorovu smrt, je dost pravděpodobné, že by jejich dalším cílem mohla být i Gabriella.“

Kapitola 35

„Pádným důkazem, že někteří lidé znají řadu věcí již před svým narozením, je fakt, že již jako pouhé děti chápou řadu skutečností tak rychle, že se zdá nemožné, aby je slyšeli poprvé. Spíše si je pamatují a znovu vybavují.“

Marcus Tullius Cicero

Na nalezišti pršelo, ale ne tolik, aby déšť rozehnal skupinu třiceti nebo čtyřiceti turistů a demonstrantů. Tráva byla ušlapaná a slepená bahnem. Jako varovné memento stálo na kraji silnice auto se dvěma policisty.

Malachai a Josh obešli hlouček, aby se alespoň podívali na vchod do hrobky. Dřevěná konstrukce, která nad ním původně stála, zmizela a na jejím místě ležela na zemi prkna.

Hrobka byla uzavřena.

Joshovi se sevřelo srdce. Prohru zažil už mnohokrát, ale ještě nikdy nebyla tak bolestná. Od návštěvy naleziště si sliboval příliš mnoho.

„Naděje někdy přetrvává zbytečně dlouho,“ řekl mu kdysi otec. Tehdy spolu pracovali v temné komoře a nemoc ještě nestihla to vysoké, statné tělo poničit. Josh se stále snažil popírat její existenci i fakt, že dramaticky změní životy jich obou.

A Ben pokračoval: „Naděje je mocná čarodějka. Díky ní doufáme, že projdeme cestou i v nejtemnější noci a zvládneme i ty nejhorší pády, zvlášť pokud si představujeme, že na nás někdo čeká s lampou, aby nám posvítil, a se záchrannou sítí, aby nás zachytil.“

Kolem Joshe se zavlnil vzduch. Po rukou i nohou mu přebíhaly mrazivé vlny. Stál sice nepohnutě v jedné dimenzi, ale cítil, jak ho vír stahuje někam, kde je atmosféra těžší a hustší. Znovu se ocitl v temnotě tunelu, nemohl dýchat, nemohl se hnout a zmocňovala se ho panika.

„Víš, že udušení je prý jednou z nejbolestivějších smrtí?“ řekl Malachaiovi. Ten ho vzal kolem ramen a vedl ho pryč od protestujícího davu směrem k lesíku, který obklopoval místo vykopávek ze dvou stran.

Déšť ustal a Malachai pokynul k padlému kmeni: „Sedni si. Jsi bílý jako duch. Co se stalo?“

Vlastní hlas Joshovi zněl, jako kdyby přicházel z velké dálky přes hlubokou vodu. „Nemohl jsem dýchat. Na chvíli všechno zčernalo a já jsem nemohl popadnout dech. Byl jsem znovu v tunelu, na všech čtyřech, v naprosté tmě a nemohl jsem se odtamtud dostat.“

„Bylo to teď, nebo tehdy?“

Josh zavrtěl hlavou. Mohlo to být kdykoli. Vlastně na tom nezáleželo.

Seděli několik minut beze slova a Josh se snažil soustředit na přítomnost, na teď, na svoje jméno, datum a čas. Na to, že vidí mračna na nebi.

„Už jsem v pořádku.“ Vstal, ale místo aby vykročil k taxíku, zamířil do lesa.

„Kam jdeš?“ zavolal Malachai.

„Kousek odsud je pramen s léčivou vodou. Potřebuju si opláchnout obličej. Udělá se mi líp.“

Malachai se na něj díval se stejným výrazem, jako když se Josh v taxíku zmínil o vraždě „svého bratra“ a jako když v den jejich prvního setkání v jeho vlastní kanceláři prohlásil, že v budově nadace kdysi žil a zemřel mladík jménem Percy.

„Šel jsi tudy s profesorem?“

Josh zavrtěl hlavou.

„A jak to tedy víš?“

„Viděl jsem ten pramen,“ odpověděl Josh prostě. Pro něj to byla jasná věc. Žádné další vysvětlení nepotřeboval.

„Na co všechno sis vzpomněl?“

„Na mnohem víc věcí než v New Yorku. Od té doby, co jsme v Římě, se mi vybavují celé epizody.“

„Znamená to, že tímhle lesíkem jsi v tomto životě ještě nešel?“

„Ne, nešel.“

„A víš, co dalšího kromě pramene tady najdeme?“

Josh zavřel oči. „Obrovské duby. Jezírko, kde jsme se koupali. Mýtinu pokrytou borovicovým jehličím. Skálu, ve které je průrva ve tvaru srpku měsíce.“

V přítmí listoví pokračovali v chůzi asi dalších tři sta metrů, až došli k dubům a k prameni.

Josh k němu přiklekl, nabral vodu do dlaní a omyl si tvář. Pak znovu zanořil ruce do zurčící vody a napil se.

„Co všechno o tomhle místě víš?“ naléhal Malachai se směsí údivu a zvědavosti.

„Býval to posvátný háj. Svaté místo, o něž se Julius staral. A tady…“ Joshovi se slova zadrhla v hrdle. Ne proto, že by se snad styděl mluvit o tom, co se tady mezi ním a Sabinou dělo, ale proto, že ty vzpomínky pro něj byly příliš nové a čerstvé. Nevěděl, jestli o nich bude schopen hovořit, aniž by ho přemohly city. Měl co dělat, aby se vyrovnal s tím, že na tomhle místě vůbec je, a nenechal se znovu zaplavit pohnutím. Obrazy, které se mu vynořovaly v mysli, v něm vzbuzovaly zvědavost, ale i nesnesitelný pocit osamělosti, hlubokou vinu a nekonečnou touhu.

„Co je? Co se děje?“ chtěl vědět Malachai.

„Zaplavují mě pocity někoho, koho nevidím a s kým nemohu mluvit. Ubohá duše.“

Malachai poklekl vedle Joshe, také se sklonil nad hladinu, nabral vodu do dlaní a se zavřenýma očima a nábožným vytržením v obličeji pil, jako kdyby ochutnával posvátnou vodu, která v něm také vyvolá nějaké vize.

Josh se odvrátil.

Věděl, že Malachai touží zažít totéž co on, že mu jeho utrpení téměř závidí. Šokovalo ho, že staršího kolegu, u něhož byl zvyklý na přísnou sebekontrolu a logické uvažování, vidí v takovém stavu.

Vrátili se. Přešli mýtinu a Josh zamířil ke srocení lidí, aby se naposled podíval po Gabrielle, přestože si byl dobře vědom, že hrobka je uzavřená a Gabriella tady rozhodně být nemůže.

Přistoupil k nim jeden z karabiniérů a spustil na ně rychlou italštinou. Z tónu a gest bylo zřejmé, že jim vytýká nedovolené potulování v okolí naleziště.

„Mluvíme jenom anglicky,“ odpověděl lakonicky Malachai.

Policista ukázal k zátarasům, kde končilo naleziště a kde stála zaparkovaná auta. „Odejděte, prosím.“

„Tak jako tak už jsme byli na odchodu,“ zamumlal Josh, nestaraje se, co mu policista rozumí. Vydali se k čekajícímu taxíku. Všude bylo mokro a spousta bláta. Joshovi najednou hrozně vadilo, kde se nachází, a přál si dostat se co nejrychleji pryč od hrobky, z Říma a od šílených myšlenek, které se mu neustále líhnou v hlavě.

Byli sotva pár metrů od zátarasů, když se k nim rozběhla malá, sedmi-, nebo osmiletá holčička s kudrnatými černými vlasy. Vytrhla se matce, která ji držela za ruku. Přiběhla k Joshovi, objala ho a rozplakala se.

Její matka běžela za ní, volala ji jménem – Natalie! – ale děvčátko si jí vůbec nevšímalo a tisklo se k Joshovi, jako by ho už nikdy nechtělo pustit.

„Umíte anglicky?“ zeptal se Josh matky.

„Ano, umím.“ Mluvila sice s přízvukem, ale jinak byla její angličtina velmi dobrá. „Jmenuji se Sophia Lombardová.“ Byla oblečená do džínsů a kožené bundy, měla tytéž černé vlasy jako její dcera a v očích se jí zračily obavy.

„Natalie,“ oslovila dívenku znovu, položila jí ruku na rameno a tlumeněji něco italsky povídala.

Holčička ale před tím dotekem ucukla a Josh cítil, jak její tělíčko ztuhlo. Malé ruce obemkly jeho nohu ještě pevněji.

„Co to s ní je?“ chtěl vědět Malachai.

„Dívaly jsme se spolu dnes ráno na zprávy. Mluvilo se v nich o hrobce a o tom hrozném přepadení. Natalii to velmi rozrušilo a naléhala, abychom se sem šly podívat. Řekla jsem, že to není možné, že ona musí do školy a já do práce, ale začala se chovat úplně hystericky. Záchvaty vzteku nikdy nemívá, a tohle vypadalo opravdu ošklivě. Já i můj manžel jsme se báli, že se s ní děje něco vážného. Neustupuji dítěti, když si dupne, ale protentokrát jsem povolila. Byla tak hrozně rozrušená. A to všechno kvůli zprávám v televizi.“ Dcerčino chování Sophii zjevně vyvádělo z míry.

„Myslím, že jí dokážu pomoci. Mohu si s ní promluvit?“ zeptal se Malachai. „Umí anglicky?“

„Ano. Její otec je Angličan.“

Malachai si k dívence přidřepl, aby měl oči ve stejné úrovni, a začal na ni promlouvat tichým, zpěvavým hlasem, který při práci s dětmi užíval: „Neboj se, Natalie, ničeho se neboj.“

S každým slovem vzlyky ustávaly, a když se dívenka konečně uklidnila, zeptal se jí: „Co se stalo? Co tě vlastně tak rozrušilo?“

„Ona…“ Hrozný pláč propukl nanovo.

„Všechno je v pořádku. Nespěchej. Já ti pomůžu, slibuju.“

„Byla to… Byla to moje… sestra…“

„Kdo byla tvoje sestra, Natalie?“

„Nejsem žádná Natalie,“ odsekla dívenka a stále se zuřivě tiskla k Joshovým nohám.

„A kdo tedy jsi?“

„Claudia.“

„A kolik je ti let, Claudie?“ položil Malachai další otázku.

„Dvacet sedm.“

Kapitola 37

Sophia Lombardová promluvila dřív, než ji Malachai stačil zarazit: „Pořád si hraje na to, že je dospělá žena a jmenuje se Claudia.“

„Jak dlouho?“

„Co začala mluvit.“

Malachai se přes dívčinu hlavičku podíval na Joshe, pak zpátky na Natalii a pokračoval: „Takže ty jsi Claudia?“

„Jo,“ vzlykla.

„A v té hrobce je tvoje sestra?“

„Jo. Byla v tom hrozným hrobě… Ale vůbec neměla umřít… Jenže chudinka umřela… Svoje malý děťátko už nikdy neviděla.“

„To je moc smutné. Je mi to líto,“ pravil Malachai velmi vážně. „Bylo to děťátko v pořádku?“

Holčička přikyvovala, až jí kudrny poletovaly kolem hlavy. „Já jsem se o ně starala.“

„To od tebe bylo moc hezké. Můžu pro tebe něco udělat? Nějak ti pomoct?“

Dítě se na něj dívalo se zmatkem v uplakané tvářičce. Ať bylo v moci jakéhokoli kouzla, to právě pominulo. Natalie pustila Joshovu nohu, couvala a dívala se stydlivě do země, jako kdyby provedla něco zakázaného.

„Vzpomínáš si, o čem jsme si teď povídali?“ zeptal se jí Malachai.

Přikývla.

Josh si uvědomil, že mu kolem krku visí fotoaparát. Rád by se přes něj na Natalii podíval, ale nechtěl ji vystrašit. Zachytil Malachaiův pohled a ukázal na svoji leiku. Malachai matce tiše vyložil, oč jde, a ona kývla.

„Můžu se tě zeptat ještě na dvě nebo tři věci, Natalie? Mohla bys pomoct mně a možná i sobě. Znám spoustu dětí, které si vzpomínají, že dřív byly někým úplně jiným. Vím, jak to udělat, aby to tolik nebolelo.“

Natalia vzhlédla k matce a ta přikývla.

„Tak jo,“ špitla.

„A může si tě můj kamarád vyfotit? Moc rád bych totiž měl tvoji fotku.“

Dívenka se na Joshe podívala. Usmál se na ni. Natalii se nápad s fotografováním zamlouval.

„Míváš tyhle Claudiiny myšlenky často?“ začal Malachai.

„No, někdy. Hlavně předtím, než usnu.“

Josh zaostřil. Bylo to tam! Namodrale bílé světlo, které obtékalo Nataliinu hlavičku, klouzalo po ramenou a pomalu se rozpouštělo.

„To je hezké. A chce Claudia, abys pro ni něco udělala?“

Zdvihla k němu modré oči plné vděčnosti. Byl to pohled dospělé ženy, která prožila nesmírnou ztrátu.

Josh ji vyfotografoval, dokud se dívala na Malachaie a vstřebávala jeho nabídku. Na okamžik se cítil tak sám sebou, jako už dlouho ne – fotoaparát překlenul řadu měsíců a vrátil ho do doby před nehodou, kdy pracoval jako reportér a nic jiného nebylo důležité. Zvuky přístroje – ševelení, jemné bzučení a cvakání – ho uklidňovaly. Nepříjemné klikatiny temných emocí, které ho v posledních dnech tížily, zmizely. I Natalie vypadala uvolněně. Zlehka odpovídala na Malachaiovy otázky a zdálo se, že na úzkost a strach, které ji trápily ještě před pár minutami, už zapomněla. Josh to znal. Malachai se dovedl napojit na děti, s nimiž pracoval, tak dokonale, až se to zdálo k nevíře. Povídal si s nimi o jejich bolestech, frustracích, znepokojivých vizích a téměř vždycky se mu podařilo je upokojit.

Josh mu kdysi řekl, že je to velký dar.

Malachai opáčil, že pokud ano, je to dar, který se zrodil ze smutku a žalu a ty jej vrchovatě vyvažují. Josh chtěl, aby mu vysvětlil, jak to myslí, ale Malachai ho odbyl jedinou větou: „Prostě jsem si v dětství, v době, kdy jsem byl na něco takového ještě malý, prožil smutek vrchovatou měrou. Vím, co ty dětí cítí, a rozumím jim.“

Víc neprozradil.

Oba pak doprovázeli Natalii a její matku k autu. Sophia založila do přehrávače CD s uklidňující hudbou, usadila Natalii na přední sedadlo, vtiskla jí do náruče panenku a otočila se k Malachaiovi, aby se ho zeptala, co se to, proboha, vlastně dělo.

Malachai s ní pár kroků poodešel, aby jí všechno vysvětlil, a Josh znovu namířil objektiv na Natalii. Zoufalý výraz už jí z očí zmizel. Teď vysvlékla panenku z obyčejných šatů a další šatičky na ni aranžovala způsobem, který připomínal módu starých Římanů. Bílošedý opar se kolem ní vznášel pořád.

„Nataiie, vystup ještě a pojď se rozloučit jako velké děvče,“ naklonila se Sophia do okénka, když domluvila s Malachaiem.

Dívenka poslušně vystoupila z auta, potřásla Malachaiovi rukou a poděkovala mu. Vykouzlil jí do dlaně malou hedvábnou žabku. Natalii dárek moc potěšil. „Jak jsi to udělal?“ ptala se s rozzářenýma očima.

„Je to takové malé kouzlo,“ usmál se Malachai.

Ani Josh nevěděl, jak Malachai trik provedl. Nikdy se nedíval na správné místo ve správnou chvíli.

Holčička se otočila k Joshovi, aby mu žabku ukázala. Ale jakmile se na něj podívala, oči se jí znovu zalily slzami a úsměv zmizel.

Malachai si uvědomil, co se děje, dřív než to postřehl Josh. „Natalie?“ oslovil ji.

Zavrtěla hlavou.

„Teď jsi zase Claudia?“

„Ano. A moje sestra… moje sestřička…“ zhluboka vzdychla. Vůbec nemohla mluvit.

„Co se stalo tvé sestřičce? Můžeš mi to říct. Třeba ti pomůžu.“

Na talia však upírala pohled na Joshe. Sehnul se k ní.

„Jak se jmenuje tvoje sestra?“ otázal se jí šeptem.

„Sabina,“ vzlykla. „A nemůže dýchat.“

Mluvila tichým dětským hláskem, ale v Joshových uších ta slova explodovala jako sopečný výbuch a zalila ho horkou lávou.

„To se stalo už dávno, Claudie. Tvoje sestra teď odpočívá a nic ji nebolí,“ pronesl měkce Malachai.

Natalia se ale stále dívala na Joshe. „Oba jsme ji měli strašně moc rádi, vid?“

„Ano, moc,“ zašeptal a po celém těle mu naskočila husí kůže.

Kapitola 37

Řím

Pátek 15.25

Josh vzal kytici květin, láhev vína a dva velké plyšáky, které mu obstarala recepční, zatímco balil. Pak se vším nastoupil do hotelového taxi, které už na něj čekalo před vchodem. Cestou na letiště Fiumicino chtěl vyřídit ještě jednu návštěvu.

Zajížďka měla trvat maximálně patnáct dvacet minut, ale časovou rezervu si raději nechal víc než hodinovou, aby nemusel spěchat.

Dívenky seděly v loubí porostlém vínem a hrály si s panenkami. Když zastavil a vystoupil s dárky z auta, otočily se k němu. Nepoznaly ho, ale to ani nečekal. Od pohřbu jejich otce uplynul víc než rok. Ten den byl patrně nejsmutnějším v jejich životě a neznámých lidí si tehdy těžko všimly.

„Mami, mami,“ volala ta menší a běžela jeho příjezd oznámit. Kráčel k domu. Starší Dianna si ho podezíravě měřila a přesunula se vlevo ke dveřím, jako kdyby stála na stráži.

Matka Tina ho srdečně pozdravila, oběma dcerkám vyložila, že je to milý host, a poslala je, aby si šly znovu hrát. Alespoň tak to Josh se svou chabou znalostí italštiny z její promluvy pochopil. Mladší Cecelina nakročila k odchodu, ale pak se zastavila, otočila se a na něco se matky zeptala. Tina se zasmála, sáhla do skříňky, vytáhla odtud krabici sušenek a dcerce ji podala.

„Je chytrá. Ví moc dobře, kdy nemám čas na dohadování.“

Josh se posadil ke kuchyňskému stolu a sledoval, jak Tina odchází pro vázu a napouští do ní vodu. Zeptal se, jak se má. S použitím gest a trochu nejisté angličtiny odpověděla, že se věci obracejí k lepšímu a trochu se přitom začervenala.

„To jsem rád. Kvůli vám i kvůli děvčátkům. Je dobře, když zase slyší, že se jejich maminka občas zasměje.“

Tina naaranžovala květiny do vázy a kosatec přesunula před dva růžové tulipány. „Myslím na něho každé ráno, každý večer. Vzpomenu si na něj nejméně desetkrát během dne. Někdy se mi podaří neplakat. Překvapuje mě, že pořád občas zapomínám, co se stalo. Když některé z děvčat něco provede, někdy jim hrozím, že to na ně Andreasovi povím, až se vrátí z práce.“

„Já zase tu a tam zvednu sluchátko a chci zavolat svému otci… který ovšem zemřel před téměř dvaceti lety,“ zareagoval bezprostředně Josh a pak se zamračil. „Promiňte, tohle asi není to nejlepší, co bych vám měl říct.“

„To je v pořádku,“ usmála se. Postavila vázu doprostřed stolu a nabídla Joshovi kávu a sklenku vína. Odpověděl, že si šálek kávy dá s radostí, a Tina zapnula přístroj na espreso.

„A co vy? Už jste na tom také lépe?“

„Ano, mnohem lépe.“

Otočila se od kávovaru, chvíli ho upřeně pozorovala a pak zavrtěla hlavou: „Neřekla bych. Pořád to máte v očích. Vím jenom z vyprávění, co se tehdy stalo. Ale myslím, že v určitém směru je vám hůř.“

Její muž, Andreas Carlucci, byl oním členem ochranky u vstupu do Vatikánu, který před časem zahynul při atentátu. Leželi s Joshem ve stejné nemocnici, jen v sousedních pokojích. Během týdne, kdy Andreas zápasil o život, trávila Tina u jeho lůžka celé dny a vždycky, než večer odešla, se zastavila i u Joshe. Ten se tehdy pohyboval v oparu polovědomí navozeném léky a vnímal ji jako anděla, který stojí u jeho postele se skloněným obličejem zarámovaným dlouhými tmavými vlasy a modlí se za jeho uzdravení.

Joshe propustili z nemocnice den před Andreasovým pohřbem. Ačkoli měl stále závratě a bylo mu špatně, vypravil se na obřad, aby projevil zemřelému svou úctu. Tehdy ho poprvé napadlo to, co později ještě mnohokrát – že by bylo lépe, kdyby místo něj přežil Andreas Carlucci, otec rodiny.

Tatáž myšlenka mu proběhla hlavou i teď, když sledoval, jak mu Tina připravuje kávu.

„Je od vás hezké, že jste nás přišel navštívit,“ podala mu šálek. „Jste v Římě pracovně?“

Kývl: „Ano, jsem tady od té doby poprvé.“

„A jak jste strávil celý ten čas? Měl jste nějaké…“ zarazila se a hledala vhodný výraz: „…vzpomínky? Záblesky z minulosti?“

„Záblesky?“ usmál se, ale neodpověděl. „Nepotřebujete něco? Vy nebo děvčata?“ zeptal se místo toho.

Zavrtěla hlavou. „Máme po Andreasovi penzi a já jsem se vrátila na částečný úvazek do práce. Mí rodiče mi pomáhají a děti je mají rády.“

„Holčičky jsou moc hezké. Říkal jsem si, jestli je třeba nechcete vyfotit. Také bych mohl udělat pár společných snímků, abyste měla nějaké pěkné fotky s dcerkami.“

S díky přijala a Josh začal fotit děvčátka s matkou na zahradě zalité odpoledním sluncem. Holčičky byly zpočátku stydlivé, ale když jim dal přivezené plyšáky, uvolnily se, ztratily zábrany a začaly se smát a pózovat.

„Vyfotils před tou… no, tou hroznou věcí taky našeho tatínka?“ zeptala se najednou Dianna.

Joshe vůbec nenapadlo, že by mohla vědět, kdo je.

„Ano, vyfotil. Několikrát.“

„A mohl bys nám je, prosím tě, dát?“

„Jistě. Mělo mě to samotného napadnout,“ obrátil se k Tině. „Pošlu vám je, jakmile dorazím domů.“

Dianna se znovu vrátila k panence a ke hře se sestrou.

Všechny záběry, které Josh pořídil těsně před výbuchem, ovšem zachycovaly Andrease v debatě se ženou, která si odmítala nechat zkontrolovat kočárek a z níž se vyklubala sebevražedná útočnice. Podle jeho soudu by rodině nijak neprospělo, kdyby viděla, v jaké nepříjemné situaci strávil poslední vědomé chvilky.

„V jednu chvíli si hrají, pak se dají do pláče a nedají se utišit a za chviličku si zase hrají. Znáte děti – mají prostě smích a pláč v jednom hrnečku, jak se říká,“ vykládala Tina Joshovi, když ho vyprovázela k čekajícímu autu.

„Myslím, že se tak chovají, protože se nebojí smutku tolik jako my…“ Oči se jí zalily slzami.

„Promiňte. Možná ta moje návštěva nebyl dobrý nápad.“

„Kdepak. Byl to moc dobrý nápad. A milý. Jsem ráda, že jsem vás viděla. A že pláču? Vždycky jsem věděla, že Andreas má nebezpečnou práci. Bála jsem se, že jestli jednou umře, umřu taky. Teď, když jsem zjistila, že bez něj dokážu žít, se bojím mnohem méně… Smrt se mi stala skoro přítelem.“

Josh nevěděl, co na to říct. Ale Tina ano. Vzala obě jeho ruce do svých, sklonila hlavu, zavřela oči a odříkávala stejnou modlitbu jako v nemocnici. Když tam Josh její slova, ve chvílích bolesti a utrpení, slyšel poprvé, zněla mu jako hudba. Zněla mu tak i dnes.

Kapitola 38

Let číslo 121 z Říma měl dvě hodiny zpoždění a letadlo odletělo až v 16.30. Asi sedmdesátiletý muž na sedadle 29B seděl při startu nahrbený nad ohmatanou biblí a četl si v knize Genesis. Jeho soused se na něj několikrát zvědavě podíval a pak se snažil si ho nevšímat. Ale nedalo mu to a každou chvíli k němu znovu zaletěl pohledem. Po čtyřiceti minutách letu, těsně předtím, než začaly letušky servírovat jídlo, se ozval palubní rozhlas a žádal, aby se přihlásil pan Meyerowitz. Když uslyšel vyslovit své jméno před tolika lidmi, nejprve se polekal. Cítil, jak se mu srdce v hrudi rozbušilo, ale pak si uvědomil, že si jen objednal košer jídlo a personál ho teď potřebuje najít. Stiskl tedy tlačítko na sedadle a sladká brunetka s ústy namalovanými ohnivě červenou rtěnkou mu za chvilku přinesla nemastnou neslanou porci vysušeného kuřete a vodnaté zeleniny.

Když si od něj o něco později brala tác, choval se k ní se zdvořilou obezřetností.

„Dáte si šálek kávy, pane Meyerowitzi?“ nabídla mu velmi hlasitě.

Měl chuť jí říct, že nemá problémy se sluchem, že se k němu nemusí naklánět tak blízko a artikulovat tak precizně, ale místo toho jenom kývl: „Kávu ne, ale moc rád si dám čaj s cukrem.“

Když dopil, přestal si číst a na chvíli usnul, ale spal trhaně. Pod dekou pevně svíral aktovku, každou chvíli se budil a kontroloval na hodinkách, kolik je hodin.

Meyerowitz si pomyslel, že sledovat čas není k ničemu. Až přistanou, tak přistanou. Kdyby byl kouzelník, zařídil by, aby let trval hodinu místo osmi, ale i tak by byl pořád stejně nervózní. Kdyby tak mohl prostě jenom odpočívat a soustředit se na to, aby byl klidný. Je připravený. Zná všechna pravidla a nařízení. Všechno dobře dopadne. Nic se nepokazí. Znovu zavřel oči a soustředil se, aby zpomalil tlukot srdce a zklidnil dech. Za pár minut se cítil klidnější.

Letadlo přistálo na čas. Vydal se šouravým krokem prostorami letiště. Připadal si špinavý. Dlouhý černý kaftan, plandavé černé kalhoty, bílá košile, to všechno bylo zmačkané a čpělo starobou. Nerad chodil neupravený a zanedbaný a pohledy, které cítil na svých vousech a dlouhých pejzech, ho obtěžovaly. Kolemjdoucí častovali ortodoxní židy postranními pohledy i tady, v New Yorku, a to přesto, že tu žila velká ortodoxní komunita. Bylo mu nepříjemné, že se za ním otáčejí cizí oči a zvědavě zírají na jeho vlasy, obličej a oblečení.

Ale nápadný zjev je v tuhle chvíli na místě. Věděl to, a proto se rozhodl zvolit si jako převlek starý kaftan.

Přestože měl platný americký pas, stál ve frontě u okénka příletů víc než hodinu. Všichni kolem vypadali ospale. On sám se cítil naprosto svěží, ale přesto předstíral zívnutí a pak ještě jedno, zatímco v duchu probíral možné otázky, které může od úředníka na přepážce čekat, a své odpovědi.

Byl připravený, ale přesto se bál. Nemohl si pomoct.

Do celé akce už vložil příliš mnoho a mnoho dalšího závisí na tom, jestli teď uspěje.

A mnoho se už nepovedlo.

Konečně přišel na řadu. Úředník v uniformě, podle jmenovky jakýsi Bill Raleigh, od něho přijal celní prohlášení a nechal si předložit otevřenou brašnu.

Chvíli pročítal papíry a pak namířil ukazováčkem na tmavě modrý sáček: „Buďte tak laskav a ukažte mi, co je uvnitř.“

Meyerowitz sáček otevřel a vyndal z něho šest menších.

„Otevřete tenhle,“ pořádal ho Raleigh.

Meyerowitz vyndával kámen a přitom si opakoval jako mantru:

Ve Spojených státech se za jednotlivé volné drahokamy neplatí žádné dovozní clo.

Ve Spojených státech se za jednotlivé volné drahokamy neplatí žádné dovozní clo.

Ve Spojených státech se za jednotlivé volné drahokamy neplatí žádné dovozní clo.

Potěšilo ho, že se mu netřesou ruce. Třásly by se každému. U celní přepážky jsou nervózní všichni. Ale Meyerowitz zůstal klidný. Věděl, že nemohou nastat žádné problémy. Znal směrnice a nařízení. Věděl, že dovoz drahých kamenů je zakázán jenom z některých zemí, a ze záznamů v jeho pasu bylo zřejmé, že nebyl v Myanmaru, na Kubě, v Iránu, Iráku, ani v jižní Koreji.

Opatrně položil safír na žlutou podšívku své aktovky.

Raleigh se na kámen zběžně podíval a ukázal na malou bílou obálku. „A tohle máte taky na seznamu?“

Meyerowitz obálku otevřel, vyndal z ní přeložený arch hedvábného papíru a rozložil ho. Uvnitř leželo sedm malých diamantů, žádný neměl víc než 1,5 karátu. Pak sáhl do kapsy aktovky a vytáhl dva listy papíru – fakturu vystavenou na všechny drahé kameny.

„A co je v těch dalších sáčcích?“

„Napodobeniny značkových náhrdelníků, které jsem koupil v Římě. Jsou dost kvalitní. Můj švagr vyrábí divadelní kostýmy. Vezu mu je.“

„Můžete to otevřít?“

„Jistě,“ Meyerowitz pokrčil rameny, otevřel sáčky a vyndal z nich levné imitace náhrdelníků od Gucciho osázené falešnými drahokamy.

Přestože zákon hovořil o drahých kamenech jasně a přestože všechno bylo v pořádku, Billu Raleighovi se zřejmě něco nezdálo, protože přivolal svého nadřízeného. Trvalo to sotva třicet vteřin, než se dotyčný muž z druhého konce haly dostavil, ale ve chvíli, kdy k nim došel, už Meyerowitzovi mlátilo srdce tak, že měl strach, aby ho některý z úředníků neuslyšel. Ze všech sil se snažil uklidnit. Známky neobvyklého neklidu by na něm každý zkušenější celník určitě rozpoznal.

Není proč se bát. Neděláš nic protizákonného. Dýchej. Nádech. Výdech. Jsou jenom opatrní, nic víc. Bojí se teroristických útoků a náhodně si vybírají lidi, které důkladně kontrolují. Je to jenom rutina.

Ale co když Interpol vydal nějakou zprávu a momentálně se soustředí na hledání drahokamů? Co když drahé kameny a diamanty nedokážou odvést pozornost od skutečného pokladu? Co když řekl něco špatně? Co když mu kameny zabaví? Ne, uklidni se a uvědom si, že kromě dvou archeologů ty kameny nikdo neviděl. Policie nejspíš ani neví, co hledá.

„Jste pan Irving Meyerowitz?“

„Ano, to jsem.“

„Vaše povolání?“

„Jsem klenotník.“

„Kde pracujete?“

„Tady. Tady, v New Yorku. Na Čtyřicáté sedmé ulici v čísle deset.“

„Proč jste vycestoval do zahraničí?“

„Za obchodem.“

Nadřízený Billa Raleigha měl široký podobaný obličej a byl trochu cítit tabákem. Krátkými tlustými prsty se beze špetky elegance probíral kameny a dokumenty –

Meyerowitz vší silou potlačoval hrůzu z toho, že by se snad něco mohlo zvrtnout a že by tenhle úředníček mohl všechno jeho snažení pokazit.

Chovej se úplně normálně.

„Je snad něco v nepořádku?“ zeptal se s nádechem netrpělivosti v hlase. Takhle by to řekl každý. On přece neudělal nic špatného. Jedná v souladu se zákonem a je si toho vědom.

„Vydržte ještě chvilku, prosím.“ Úředník listoval stvrzenkami a pročítal je.

Meyerowitz si přečetl jméno na uniformě: „Pane Churchi, já opravdu nechápu, o co jde.“

„Máte ještě něco k proclení?“ zeptal se Church místo odpovědi.

„Ne. Jenom to, co vidíte.“

„Máte –“

V tu chvíli se za nimi ozvala rána. Všichni se otočili. Nějaký muž zakopl o kufr a padl na vozík. Zdálo se, že je zraněný – z nosu mu crčela krev a naříkal bolestí. Všichni se tím směrem zahleděli, Raleigh, Church i lidé ve frontě. Meyerowitze už si nikdo nevšímal. Měl chuť shrábnout drahokamy do tašky a utíkat pryč. Ale věděl, že by to byla hloupost.

Church se otočil k Raleighovi. „Pusť ho,“ utrousil a vykročil ke zraněnému muži.

Meyerowitz se snažil jít pomalu, nespěchat a zbytečně k sobě nepřitahovat pozornost. Zamířil ke stanovišti taxíků, kde se postavil do fronty a znovu čekal. V duchu klel, proč to trvá tak dlouho. V tu chvíli si přál, aby si byl taxi objednal a to už na něj tady čekalo. Ale to by znamenalo zanechat za sebou zbytečnou stopu. Řidič by si ho mohl zapamatovat a později si vzpomenout, kde židovského staříka vysadil. Meyerowitz věděl, že si musí vzít obyčejné taxi a nechat se dovézt někam, kde se bude moct převléknout. Teprve potom se bude cítit natolik bezpečně, aby se vydal domů.

Teprve v autě začal přemýšlet, co mohlo ty úředníky znepokojit. Krok za krokem, větu za větou si prošel zpětně celý rozhovor. Všechno proběhlo normálně. Nic z toho, co řekl, nemohlo vzbudit pozornost. Tak kde byl problém?

Zavrtěl se na sedadle a uhladil si černý kabát. Na dlani cítil hrubou vlnu. Kdyby už se tak mohl těchhle špinavých hadrů zbavit! V tu chvíli si uvědomil, jakou chybu udělal. Byl páteční večer!

Pamatuj na den odpočinku, že má ti býti svatý.

Žádný ortodoxní žid by necestoval o šabatu.

Jak jen mohl být tak hloupý!

Kapitola 39

New Haven, Connecticut

Sobota 11.19

Gabriella Chaseová seděla na podlaze své kanceláře obklopená rozházenými knihami a papíry. Okno bylo otevřené a vítr zaháněl dovnitř déšť a mokré listí.

Doufala, že doma se bude cítit bezpečněji nežli v Římě. Že v okamžiku, kdy nastoupí do letadla, všechny strachy zmizí a zůstanou na italské půdě. A opravdu, když včera spala pod jednou střechou se svým otcem a dcerkou, měla pocit, že to nejhorší už má za sebou. Ale když se teď rozhlédla kolem sebe a znovu přeletěla pohledem jasné známky vloupání, zmatek a zpřeházené papíry, uvědomila si, jak hrozně se mýlila. Nikde nebude v bezpečí, dokud zloděj, který se sem vloupal, nedostane, co hledá.

Pokud už to nemá.

Vítr znovu zavyl a poryv zalomcoval oknem. Okno. Musí zavřít okno. Jenomže asi nedokáže vstát.

„Paní profesorko?“

Otočila se. Ve dveřích stáli dva muži v uniformách univerzitní ochranky. Toho staršího poznala, ale nedokázala si vzpomenout na jeho jméno. Jak je to možné? Pracuje tady přece ještě déle než ona.

Přemýšlej. Přemýšlej!

Oči, které jí většinou jiskřily zvědavostí, byly matné a otupělé, vlasy, normálně svěží a neposedné, jí visely kolem obličeje ve zplihlých pramenech.

Povědomý muž z ochranky přešel až k ní: „Jste v pořádku?“

S potížemi na něj zaostřila a snažila se soustředit na otázku, kterou jí položil. „Ano. Jsem v pořádku, Alane.“ Už si vzpomněla, jmenuje se Alan. A ten druhý je Lou.

Okno se s třeskem odrazilo od rámu.

Alan téměř nadskočil leknutím, ale Gabriella zůstávala apatická.

„Tluče to takhle každou chvíli,“ pronesla bezvýrazně. „Pořád říkám domovníkovi, aby to nechal spravit.“ Dál seděla na zemi.

Alan ji objal okolo ramen a pomohl jí na nohy. Šlo to snadno, nekladla vůbec žádný odpor. Dovedl ji k židli za stolem. Tam se roztřásla. Když ztěžka dosedla, rozhlédl se Alan po místnosti. Uviděl svetr, který visel na dveřích a byl dost daleko od okna, aby zůstal suchý. Přehodil jí ho přes záda.

„Paní profesorko, co se tady stalo?“ zeptal se Lou.

„Já nevím. Byla jsem v knihovně. Před pár minutami.“ Podívala se na hodinky a potřásla hlavou. „Už je to skoro patnáct minut. Když jsem se vrátila, vypadalo to tady takhle. Všechno vzhůru nohama. Vítr. Všude průvan. Snažila jsem se chytit papíry. Svou práci. Práci za mnoho let. Okno muselo být nějakou dobu otevřené. Na podlaze je voda. Nevšimla jsem si jí. Uklouzla jsem. Padla jsem kolenem na stůl…“ Shrnula si mokré vlasy s obličeje.

„Asi nedokážete říct, jestli něco chybí, že?“ ozval se Lou.

Zavrtěla hlavou. „Ne, to nedokážu. Nemohu…“ ukázala na nepořádek kolem sebe. „Takový zmatek. Nevím, kde začít. Ale jsem v pořádku. Opravdu.“

„Myslím, že bychom měli zavolat na policii a co nejdříve to ohlásit,“ kývl Lou a otevřel svůj mobil.

O deset minut později se objevili dva policisté – mladší jménem Mossier, velmi vážný muž s dětským obličejem, a Warner, starší a zkušenější. Mossier vytáhl poznámkový blok a začal se Gabrielly vyptávat, co se událo od chvíle, kdy svou pracovnu opustila.

„Když jste se sem vrátila, byly dveře zavřené?“

„Ano.“

„A když jste odcházela?“

„Také.“

„A co okna? Byla zavřená na zástrčku, když jste odcházela do knihovny?“

„Nevím.“

„Normálně je na zástrčku zavíráte?“

„Ne… jen zřídka.“

„A co dnes?“

„Nejsem si jistá.“

„Dokážete říct, jestli něco chybí?“

„Mám tady nashromážděné písemnosti za celou řadu let.“ Rukou opsala půlkruh nad vlhkou změtí papírů rozmetaných po podlaze. „Ale nevím, proč by o ně měl někdo stát.“

„Měla jste v minulém semestru potíže s nějakými studenty? Byl někdo nespokojený?“

„Ne. Vlastně ano. Vždycky se najdou studenti, kteří si myslí, že měli dostat lepší známku. Ale nedovedu si představit, že by byl někdo z nich natolik rozzlobený, aby…“ Potřásla hlavou a do obličeje jí spadlo několik neposlušných pramenů. Bezmyšlenkovitě je odhrnula. „Ne, nenapadá mě, žádný student, který by tohle mohl udělat.“

„Co vlastně přednášíte?“

„Archeologii.“

„Pracujete na nějakých vykopávkách?“ chtěl vědět Mossier.

Gabriella přikývla.

„Víte že, něco podobného jsem si vždycky přál dělat? Vykopávat památky. Trochu se věnuju speleologii a vždycky jsem si říkal, že –“

„Máte tady nějaké předměty z vykopávek?“ přerušil svého kolegu Warner. „Nějaké staré předměty? Něco, co by stálo za krádež?“ Rozhlédl se po policích, které téměř bezezbytku zaplňovaly knihy a zarámované fotografie.

„Nic, co by mělo skutečnou hodnotu. Pár keramických střepů, několik kousků skla, ale to jsou všechno jenom bezcenné věci, vzpomínky. Nic opravdu cenného…“

Mossier nepostřehl, že konec věty zůstal neurčitě viset ve vzduchu, ale starší policista to zaregistroval.

„Sepíšeme to. Pozeptáme se, jestli někdo něco neviděl. Rád bych, abyste se během pár dnů pokusila dát do pořádku všechny písemnosti. Pokud zjistíte, že něco chybí, dejte nám vědět.“

„Ano.“

„Jste v pořádku? Nechcete, abychom vás dovezli domů nebo do nemocnice?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, děkuji. Nic mi není.“

„Máte někoho, kdo by pro vás mohl přijet? Myslím, že byste neměla zůstat sama,“ vzal si slovo opět Mossier.

„Zavolám otci,“ kývla.

Profesor Peter Chase přijel za necelých deset minut. Vrazil do kanceláře své dcery, policistů si ani nevšiml a vrhl se rovnou ke Gabrielle: „Co se stalo?“

Byl to postarší muž s mohutnou spodní čelistí, hustými bílými vlasy a pronikavýma tmavýma očima, ve kterých se v tuto chvíli zračily obavy.

Jakmile ho uviděla, rozplakala se. Nebyly to hlasité vzlyky, spíš tichý pláč. Z očí se jí řinuly vodopády slz a během několika vteřin jí zmáčely tváře.

Peter vytáhl kapesník, podal jí ho a objal ji kolem ramen. Přes Gabriellinu hlavu zaletěl pohledem k policistům a zeptal se, jestli se ještě chvíli zdrží, že by se jich rád na pár věcí přeptal. „Jsem profesor Chase, otec profesorky Chaseové,“ představil se. Zřejmě si neuvědomil, že ho sem zavolali na Gabriellinu žádost. „Zjistili jste už, co se tady stalo?“

Odpověděl mu Warner: „Zatím ne, pane, ale uděláme všechno, co je v našich silách.“

„A jakým způsobem zajistíte její ochranu?“

„Uděláme všechno, abychom zjistili, co se tu odehrálo,“ zopakoval Warner téměř doslova předchozí větu.

„Máte dceru?“

„Ano, pane.“

„Kolik jí je let?“

„Mám dvě. Jedné je dvanáct a druhé patnáct.“

„Stačila by vám odpověď, kterou jste mi právě dal, kdyby se něco podobného stalo některé z nich? – Že uděláte všechno, abyste zjistili, co se tu odehrálo? – Chci slyšet, jak zajistíte její ochranu.“

„Kdybyste věděl, jak vážně beru svou práci, tak by vám ta věta stačila.“

„Můžete mou dceru nechat hlídat?“

„Rád bych, pane, ale to nemůžeme. Ne, dokud ji někdo nebude ohrožovat.“

„K čertu.“ Profesor hleděl Warnerovi upřeně do očí, aby nad ním získal vrch, ale policista neuhnul. Souboj pohledů skončil nerozhodně. Ticho nakonec přerušila Gabriella.

„Tak je přece nech jít, tati. Nejsem v žádném nebezpečí. O mě nikdo nestojí. Ten dotyčný chce něco, o čem si myslí, že by to mohlo být tady.“

„Jak to víš?“ zeptal se otec.

Warner, který v tu chvíli stál na prahu, se otočil.

„Nevím to samozřejmě jistě, ale tak to přece vypadá, ne?“ Přelétla pohledem od otce k policistům. „Děkuji vám za pomoc. Dáte mi vědět, kdybyste něco zjistili?“

Warner se nehýbal.

Vypadalo to, jako kdyby čekal, co dalšího Gabriella odpoví na otcovu otázku, ale ta se před policisty do žádného vysvětlování pouštět nehodlala.

„Děkuji vám,“ zopakovala směrem k Warnerovi.

Teď už policisté neměli na vybranou a odešli.

Když se za nimi zavřely dveře, profesor Chase svou otázku zopakoval. „Jak si můžeš být jistá, že ten člověk nejde po tobě?“

Čekal. V tichu k nim doléhal tlumený zvuk dvou párů bot, které se vzdalovaly po chodbě.

„Gabriello?“

„Vím to, protože totéž se mi stalo i v římském bytě. Někdo se tam vloupal tu noc, než jsem odletěla. Proto jsem se také vrátila domů.“

„Proč jsi mi to neřekla dřív?“ vyhrkl otec s napětím v hlase.

Pokrčila rameny.

„V Římě se ti něco ztratilo?“

„Notes s poznámkami. A nějaké fotky.“

„Do čeho ses to vlastně namočila?“ naléhal její otec s další otázkou.

„Do něčeho hrozně starého, tatí. A hrozně mocného. Jsme o tom přesvědčeni. I když… vlastně už nemůžu říkat my, když je Rudolfo po smrti…“

Když Gabriella včera večer naposled zkontrolovala dcerku, převlékla se do džínsů a starého vytahaného svetru po svém manželovi, nalila si sklenici vodky a vypověděla otci, většinu z toho, co se v Římě stalo. Pak se zavřela do domácí pracovny, která jí sloužila zároveň jako knihovna, a prohledala zásuvku stolu. Hledala vizitku, která tam ležela více než tři a půl roku.

Nervózně zdvihla sluchátko, uvědomila si, že se jí třese ruka, a zase zavěsila. Už mnohokrát ji napadlo, že na to číslo zavolá, ale nakonec to nikdy neudělala. Ano, byla zvědavá, ale nechtěla riskovat, že by mohlo z nějakého důvodu dojít k zastavení vykopávek. Bůhví, co by se mohlo stát, kdyby navázala kontakt s knězem, který jí před lety přinesl plánek naleziště. Po všem nepěkném, co ji v posledních letech potkalo, bylo příjemné cítit zase všechno to archeologické vzrušení a napětí, a poslední co si přála, bylo, aby jí to cokoli překazilo.

Ale teď se situace změnila.

Během posledních čtyř let, od té zasněžené neděle, kdy jí otec Dougherty přinesl do kaple ony dokumenty, po ní Rudolfo opakovaně chtěl, aby se s ním spojila a požádala ho o zbytek deníku.

Máme příliš mnoho nezodpovězených otázek, říkal jí Rudolfo.

A teď k nim přibyla řada dalších.

Když vytáčela číslo, chvěla se jí ruka. Telefon třikrát zazvonil a pak se na druhém konci ozval přátelský hlas. Představil se jako otec Frankel a zeptal se, co potřebuje –

„Jmenuji se Gabriella Chaseová. Omlouvám se, že volám tak pozdě, ale potřebovala bych mluvit s otcem Doughertym.“

„S Tedem Doughertym?“

„Ano.“

„Ale ten už s námi není.“

„A můžete mi říct, kde bych ho našla?“

„Doufám, že v nebi, má milá. Otec Dougherty zemřel.“

„To je hrozné. Je mi to moc líto. Kdy zemřel?“

„Počkejte… Před sedmi… ne, už to bude osm let.“

„Osm let? Jste si tím jistý?“

„Ano, samozřejmě. Sám jsem mu dával poslední pomazání.“

Kapitola 40

New York

Sobota 20.10

Když Rachel Palmerová dorazila na galavečer do Metropolitního muzea, byla budova slavnostně osvětlena a po hlavním schodišti stoupali muži oblečení do smokingů a ženy ve večerních róbách. Nad kamenným vchodem se třepotala vlajka, která oznamovala zahájení výstavy Sto let drahokamů od Tiffanyho.

Rachel prošla dovnitř a fascinovaně zůstala stát u vchodu do Amerického oddělení. Třípatrová galerie se proměnila v dějiště obrovského přepychového večírku. Plamínky svíček poblikávaly a kreslily na zdech měkké stíny, vzduch byl provoněný růžemi, které zdobily všechny stoly, a šestičlenný orchestr vyhrával příjemný džez. Všude se neslyšně pohybovali číšníci v oblecích s tácy plnými sklenek šampaňského a chuťovek.

Rachel přešla k obřímu mramorovému sousoší, které zachycovalo dva zápasící muže. Viděla ho už nejméně stokrát, ale nikdy si ho doopravdy nevšimla. Oči jí klouzaly po svalnatých stehnech a pažích, zkroucených tělech a obličejích s bolestným, ale zároveň hrdým výrazem. Zatajila dech.

Zdáli se tak silní a mocní. Zatoužila natáhnout ruku, přejet prsty po mramorové kůži a vypracovaných svalech. Dívala se na jejich přirození vyvedená ve skromné odsexualizované podobě a zdálo se jí, že ji tihle mramoroví obři vzrušují mnohem víc, než muži z masa a krve, na které v posledních letech natrefila. Cítila, jak v ní narůstá fyzická touha. Co kdyby je políbila na mramorové rty? Třeba by se probudili k životu. Co by se stalo, kdyby se vyhoupla k nim na podstavec a opravdu to udělala? Pravděpodobně by ji zavřeli. Očima přejela k bronzové destičce pod sousoším. Stálo na ní:

Souboj dvou přirozeností člověka

George Grey Barnard. 1863-1938

Mramor 1894

Dílo nazvané

„Cítím, jak se ve mně sváří dva lidé“

představuje zápas dobra a zla.

Když došla k datu, zrychlil se jí tep a po zádech přeběhlo mrazení. Rok 1894. Proč ten strach? Co se stalo v roce 1894?

Kolem přešel číšník s podnosem zarovnaným skleničkami. Nechala ho jít. Potřebovala se napít něčeho pořádného, ne jenom obyčejného šampaňského. Vydala se k baru a v tu chvíli si všimla muže, který tam stál zády k ní.

Byl jí okamžitě povědomý, ale nedokázala ho zařadit. Prohlížela si vysokou štíhlou postavu, lehce nahrbená záda, jakoby z pohodlnosti, jako by pobýval doma a ne ve věhlasném muzeu. Něco ji na něm dráždilo. Chtěla se od něj dostat pryč, ale zároveň se bála, že ho ztratí z očí.

Výhled jí zastínil procházející pár. Když přešel, muž byl pryč. Rachel se rozhlížela kolem sebe, ale zdálo se, že prostě zmizel.

Zmocnila se jí panika.

Přece ho zase neztratila!

Zase?

Nedávalo to žádný smysl.

„Co vám mohu nabídnout?“ zeptal se barman, aniž se obtěžoval k ní zvednout zrak nebo o ni projevit jakýkoli zájem. Tohle není žádný pořádný bar a není nutné, aby se nějak zvlášť vybavoval s hosty.

„Tu nejlepší skotskou, jakou máte. Bez vody. Dvě kostky ledu. Prosím.“

Právě její „prosím“ přimělo barmana, aby na chvilku zdvihl oči, usmál se na ni a s profesionálním gustem jí nalil správnou míru na dvě kostky ledu, přesně, jak si přála.

Mezitím přišlo k baru dalších šest lidí. Barman podal Rachel sklenici a začal se věnovat dalším hostům.

Vedle ní stál muž se ženou, zřejmě kurátoři. Mluvili o článku, který měl vyjít v zítřejších New York Times.

„Rudolfo měl dnes pohřeb, že?“

„Je to strašlivá tragédie.“

„Pořád ještě se neví, co se ztratilo?“

„Ne. Povídá se, že našli nějaké významné pohanské rituální předměty.“

„Nevíš o tom nějaké podrobnosti?“ naléhala žena.

„Ne. Ale při posledním rozhovoru se nějaký novinář Rudolfa ptal, jestli je pravda, že by ony předměty mohly zpochybnit základní premisy křesťanství. A Rudolfo mu odpověděl: Jsem hluboce věřící člověk. Doufám tedy, že ne.‘“

Téměř ve všech starověkých vykopávkách se našly nějaké šperky. Rachel si často a ráda prohlížela nálezy z Říma, Řecka a Egypta a nechávala se jimi inspirovat ve vlastní tvorbě. Ale kdykoli slyšela o vykopávkách profesora Rudolfa, měla zvláštní pocit, že prostě musí vidět, co to tam vlastně objevil.

S pocitem závratě se chytila barového pultu. Něco v tom rozhovoru v ní rozeznělo rezonující strunu. V hlavě se jí ozýval tlumený šum a tělem probíhalo chvění. Zavřela oči.

Pod víčky jí pulsovaly barevné záblesky. Nemůže přece dovolit, aby se jí to stalo tady a teď. Silou se nutila oči otevřít a rozhlédnout se kolem sebe.

Měla bych odejít dřív, než bude pozdě, pomyslela si.

Pozdě na co? Tohle je přece šílené.

Upíjela skotskou a o zuby jí zazvonily kostky ledu. Proč je ten zvuk tak zlověstný? napadlo ji. První doušek pálil v hrdle, druhý jím sklouzl mnohem snáz a při třetím se rozhlédla po lidech kolem sebe. Očima se zastavila u toho muže, který jí před chviličkou připadal povědomý.

„Tak tady jsi,“ přistoupil k ní strýc Alex zezadu a přivítal se s ní lehkým polibkem na šíji. Vypadal mladší než na svých dvaašedesát a ve smokingu byl dokonalý, bez jediné známky únavy po cestě.

„Bála jsem se, že to nestihneš,“ usmála se na něj Rachel.

„O něco takového bych se přece nenechal připravit,“ odpověděl a požádal barmana o stejný drink, jaký popíjela Rachel.

Alex patřil k mecenášům muzea. Byl dokonce členem správní rady a mezi vystavovanými exponáty se skvělo i několik šperků od Tiffanyho, které kdysi patřily jeho manželce. „Nancy by byla nadšená. Moc by se jí to líbilo,“ pronesl s melancholií v hlase a pohledem přejížděl po místnosti.

„Určitě by se jí to líbilo.“

Oba upili. „Už ses viděla s Davisem?“ zeptal se Alex. Hlas mu zněl chraplavěji než obvykle.

„Ne. Ale jistě si mě dříve nebo později najde.“

„Nudí tě?“

„Vypadám snad znuděně?“ pokusila se Rachel o úsměv, ale nezájem v očích zakrýt nedokázala.

„To tedy ano.“

„I kdyby, setkání s Davisem přežiju.“

„Klidně by z tebe mohla být jedna z těchhle soch, které jsou taky imunní vůči lásce a zamilovanosti. Co si pamatuju, z žádného chlapa se ti nikdy nerozzářily oči tak jako nad krásným drahokamem.“

„Nedělej si o mě starost.“

„Doufám, že jednou přestaneš věřit, že na světě jsou bájní hrdinové, a přijmeš všední realitu. Musíš se smířit s tím, že lidi, které potkáváš, prostě lepší nebudou. Ty se s tím ale vyrovnáš a naučíš se vytěžit co nejvíc z prosté skutečnosti.“

„Proč bych to dělala? Tys to přece nikdy nedělal a teta Nancy taky ne.“

Alex se zasmál. „Tamhle vidím Davise. Pojďme mu pogratulovat.“

Kurátor stál před průčelím domu, ve kterém bydlel Louis Comfort Tiffany na Long Islandu a které bylo v osmdesátých letech dvacátého století přeneseno do muzea. Mluvil s nějakým mužem. Oba je rámoval oblouk zdobený barevnými skleněnými vitrážemi.

Z kurátorova společníka Rachel viděla jenom záda, ale hned věděla, že je to ten, který ji tak přitahoval a od něhož si současně přála zůstat co nejdále. Jak je možné, že ví, o koho jde, jen podle postoje a sklonu hlavy, když ho ve skutečnosti vůbec nezná?

V prvním popudu měla chuť obrátit se na patě a zmizet, ale byla veskrze racionální osoba, a podobné nelogické nápady se jí příčily. A tak přistoupila k oběma mužům zavěšená do svého strýce.

Davis se okamžitě ujal představování: „Tohle je Rachel Palmerová a Alex Palmer. A tohle Harrison Shoals.“

Rachel obklopilo teplé světlo a trochu ji rozkolísalo. Slyšela šumění. Pokusila se zaostřit na strýce. Vypadal trochu rozladěně, ale rozhodně se nezdálo, že by se mu realita tříštila na kusy jako jí.

Slyšela, jak Alex pronáší: „Už jsem se s panem Shoalsem setkal.“ Natáhl k Harrisonovi ruku a ten ji stiskl. „Jsem rád, že vás zase vidím.“ Podle tónu to ale nevypadalo, že by ho setkání nějak zvlášť těšilo. Alex se otočil k Rachel. „Harrison získal ten obraz Bakcha na aukci.“ Bylo zřejmé, že ho ta záležitost ještě nepřebolela.

Rachel se snažila informaci zpracovat. Tak tohle je ten člověk, který nakonec koupil její obraz?

„Je velmi milé, že tak ochotně vystavujete své šperky,“ reagoval Harrison příjemným, uhlazeným hlasem.

„Jistě. Jednou z radostí sběratele je předvádět, jak chytře co nakoupil.“

Rachel slyšela konverzaci hlasitěji, než jak ve skutečnosti probíhala. Strýcova věta začínající slovem Jistě, jí znovu a znovu dokola zněla v hlavě, i ve chvíli, kdy se k ní Harrison otočil a natáhl ruku k pozdravu.

S obrovským úsilím k němu napřáhla pravičku. Oči měl ledově zelené, barvou připomínaly zimní moře. Jejich prsty se dotkly.

Alex s Davisem mezitím diskutovali o vystavených špercích. Kurátor se právě snažil přesvědčit Alexe, aby je muzeu zapůjčil trvale. Ani jeden si nevšiml výrazu překvapení na Rachelině obličeji a zmatku v Harrisonových očích, když se jejich ruce setkaly.

Prsty jim dohromady spojil mrazivý žár. Ten pocit byl tak skutečný, že v tu chvíli oba napadlo, že snad jde o „samovznícení“, i když to ani jeden z nich neřekl nahlas.

V očích Harrisona Shoalse se kmitl strach. Strach o koho – o ni, nebo o sebe?

Rachel cítila, že ji k němu přitahuje ohromná síla. Měla pocit, že udělala krok kupředu. Ale byl to jen dojem, pořád od sebe stáli dobrých třicet centimetrů.

Pak se vrátilo to zatracené šumění. Snažila se ho přemoct, odolat mu, zachovat si rovnováhu a nesklouznout do teplé nicoty. Na chvíli se jí zatmělo před očima, a když se znovu vyjasnilo, bylo jí, jako kdyby slzy, které jí vhrkly do očí, odvál vítr.

Sál byl temnější než před pár okamžiky, lustr zářil mihotavým fosforeskujícím světlem, bylo tepleji a vůně růží dosáhla opojné intenzity, ze které se jí točila hlava. Stěží se dokázala nadechnout. Sotva stála na nohou.

Malý orchestr právě hrál pomalý svádivý waltz. Vzduch se vlnil a zachvíval a Rachel sledovala dění kolem sebe skrze jemný opar.

Harrison s ní tančil, a když ji jeho paže objímaly, cítila, že svými prsty zanechává na jejím těle nesmazatelnou stopu. Vedl ji kolem sálu a v místech, kde se jí dotkl, jeho tělo přímo křičelo.

Lidé okolo mluvili italsky. Už nebyla v muzeu, nýbrž ve velkém paláci někde v cizině. Zahlédla špičky svých bot. Místo stříbrných lodiček, které si na dnešní večer obula, viděla šněrovací botky. Šaty měla růžové, dlouhé a zametala jimi podlahu. Vlasy jí vyčesali nahoru, krk zůstal holý a cítila na něm proud vzduchu. Jak to? Takový účes přece nikdy nenosí?

„Musíme to zachovat v tajnosti ještě nějakou dobu. Slíbíš mi to? Jinak by to mohlo být nebezpečné.“

Polekaně přikývla.

Otočil ji v taneční figuře a místnost se rozplynula do barevného závoje. Když mrkla, všechno – světla, hudba, vůně květin – se vrátilo do původní podoby. Dotkla se vlastní tváře. Potřebovala pochopit, kde se ta náhlá horečka vzala. Ale pokožku měla na dotek chladnou.

Kapitola 41

„Někdy se však stane, že sám anděl odpuštění zapomene vyjmout z našich vzpomínek odrazy minulých světů, a pak jsou naše smysly pronásledovány zlomkovitými útržky jiných životů. Tyto vzpomínky krouží naší myslí jako roztrhaně mraky nad kopci a údolími a splétají se s událostmi našeho současného bytí.“

Sholem Asch: Nazaretský

New York Pondělí 7.15

Šedá obloha působila zlověstným dojmem, který odpovídal Joshovu rozpoložení. Vyšel ze svého bytu na Padesáté třetí západní, prošel okolo čtyř bloků směrem k centru a do Central Parku vstoupil bránou Merchants‘ Gate z náměstí Columbus Circle. Pak pokračoval směrem na sever a čekal, až se pocit úzkosti trochu zmírní. Během posledních čtyř měsíců, ještě před výletem do Říma, patřila tahle ranní procházka k několika mála věcem, které ho dokázaly uklidnit. Po několika stech metrech se zastavil, zhluboka se nadechl vůně čerstvě posečené trávy a těžké vlhkosti, ale pocit neklidu nezmizel.

To, co se stalo v Římě, pro něj představovalo hrozbu. Ta hrozba ho pronásledovala až domů a vyvolávala řadu otázek. Kde jsou kameny? Co všechno dokážou? Proč byl muž, který je uloupil, zavražděn a kdo to udělal? Co se stalo s Gabriellou?

Snažil se ji najít, ještě než odletěl z Říma, ale dokázal si opatřit jenom číslo do kanceláře na Yaleově univerzitě. Nechal jí vzkaz na záznamníku, ale zatím se neozvala. Zkoušel jí volat opakovaně i po návratu do Ameriky, ale bez úspěchu. Začínal se o ni doopravdy bát.

Spěšně míjel řadu borovic, které se tyčily kolem cesty jako zlověstné stráže. Spěchal, přestože nemusel. K nadaci to měl něco málo přes kilometr a tímhle tempem tam dorazí před osmou, což je moc brzy, aby začal telefonovat na všechny strany a pokoušel se někde zastihnout Gabriellu.

Na West Drive, nedaleko Strawberry Fields, zahnul doprava na stezku pro koně, poměrně opuštěnou část parku, kterou chodci využívají jen zřídka a jezdci se tady ve všední dny po ránu neobjevují téměř vůbec. Když měl čas, vždycky chodil právě tudy, aby mohl projít přes Riftstone Arch.

Když v polovině osmnáctého století začal Frederick Law Olmstead na místě hustých lesů budovat park, přizval k práci i několik architektů. Jeden z nich, Calvert Vaux, postavil v roce 1862 z manhattanské břidlice klenutý most, jemuž dal jméno Riftstone Arch. Riftstone vypadá jako výtvor přírody – velké kameny, vysoké stromy a bujná křoviska dokonale maskují cihlové podpěry a svažující se úbočí na obou stranách cesty vrhají stín na zaklenutí oblouku.

Jako malý chlapec brouzdal Josh s oblibou celým parkem včetně této části, ale před časem, při jedné z cest do nadace, zjistil, že most pro něj funguje jako časová brána. Když tudy v posledních měsících procházel, zažil několik výletů do minulosti, do konce devatenáctého století, a ocitl se v kůži mladého Percyho Talmage, který sem často chodil se svojí sestrou Esme. Nejprve si tady hráli jako děti, později se tu procházeli jako dospělí, aby unikli nepříjemné atmosféře domova. Na rozdíl od Joshe nechodili Talmageovi k mostu přes park, ale cestičkou schovanou ve skalách. Ta také vedla k tunelu, který ústil do jejich domu, budovy, ve které teď sídlí nadace Fénix.

Malachaie při prvním setkání šokovalo, když mu Josh řekl, že ví o Percym a Esme. Beryl byla překvapená o něco méně. Věděla, že zážitky z minulých životů a jejich souvislost se současností nebývají nijak náhodné. Ale když jí Josh popsal tunel, ohromilo to i ji. V plánech domu ani parku nenašli jedinou zmínku o tajném tunelu, který se na počátku dvacátého století zhroutil a byl uzavřen.

Josh se několikrát marně pokoušel najít poblíž Riftstone vstup do tohoto tunelu, ale v paměti pátral marně. Zato vzpomínky na to, jak se poblíž mostku procházel s Esme, byly docela živé.

Když Josh vstrčil hlavu do dveří kanceláře, Malachai zrovna telefonoval, ale mávl na něj rukou, aby šel dál a posadil se.

Josh čekal, až hovor skončí, a rozhlížel se kolem sebe. Na velkém stole ležela staře vypadající kniha. Světlo zelené lampy ozařovalo zlatá písmena na deskách: Pátrání po minulých životech.

Když ji otevřel, měl pocit, že ji uslyšel vzdychnout. Kdy naposled asi tyhle stránky ucítily čerstvý vzduch?

PÁTRÁNÍ PO MINULÝCH ŽIVOTECH

Christopher Drew

První vydání 1867

Ackitson and Kidd Publishers

New York City

První stránka byla značně poničená vodou, ale i tak dokázal Josh bez problémů přečíst úvod.

V historii lidstva bychom stěží našli dobu, která byla méně duchovně zaměřená nežli naše současnost. Nikdy dřív nevěnovali lidé tak málo pozornosti duši, nebyli tak posedlí materiálním světem a tak málo spojeni se světem metafyzickým. Výsledkem je generace nešťastných lidí, kteří zastírají melancholii honbou za mocí a materiálním bohatstvím.

Otázku, kdo jsme, nelze zodpovědět, nezeptáme-li se, kým jsme byli. Pokud toto neuděláme, nezískáme minulé vědění, jehož důsledky se promítají do budoucnosti. Tato kniha by měla čtenáři pomoci objevovat vlastní minulost, aby pak mohl…

„Promiň, že to trvalo tak dlouho,“ omluvil se mu Malachai a zavěsil. „Jaký byl zpáteční let?“

Josh mu stručně vypověděl své zážitky a pak se ho zeptal na totéž.

„Na cestu jsem si vzal prášek na spaní a zdálo se mi o gladiátorech,“ usmál se Malachai a se slovy: „Zdá se mi, že potřebuješ nějakou vzpruhu,“ nalil Joshovi šálek kávy.

Josh upil horké tekutiny, a ani si nevšiml, že mu spálila rty. Malachai měl pravdu, povzbuzení opravdu potřeboval. „Neměli jsme odjíždět z Říma,“ pronesl napjatým tónem. „Kdybychom tam zůstali, možná bychom se dověděli, kdo za tou loupeží stojí a kde jsou kameny. A taky bychom možná dokázali vytáhnout z detektivů, kde –“

Malachai ho přerušil: „Uvědom si, že v Římě jsme cizinci. Zemřeli už dva lidé. Ty jsi strávil skoro čtyřiadvacet hodin ve vězení. Jsi jediným svědkem dvou vražd. Tvůj život tam byl v nebezpečí. Máme zatracené štěstí, že se nám odtamtud podařilo zmizet tak rychle a že nás tam nedrželi násilím. Abych byl přesný – že tam nezadrželi tebe coby důležitého svědka.“

„Mohli jsme tam ještě chvíli zůstat.“

„Copak jsi neslyšel, co jsem právě říkal? Někdo zavraždil profesora a ukradl kameny. A pak někdo zavraždil jeho vraha. A ty jsi jediný, kdo to i ono viděl.“

„Viděl jsem jenom stín a pak jsem viděl, jak ten stín někdo zabil.“

„Ale kdo ho zabil? A proč? Nebezpečí nepominulo, Joshi.“

„Obava z nebezpečí pro mě není zdaleka tak důležitá, jako to, že jsme přišli o kameny… Chci se dovědět, kdo jsem a kým jsem byl. Myslel jsem si, že to konečně zjistím. Bože, pro ty kameny bych snad byl sám schopen zabíjet.“

„Jsem moc rád, že jsi něco podobného neřekl před inspektorem Tattim. To bychom se z Itálie asi jen tak nedostali.“

„Snad si nemyslíš, že mám s tou loupeží něco společného!“ vykřikl Josh ohromeně.

„Jistěže ne. Ale chápu, jak se asi cítíš. Věřil jsi, že tě ty kameny zbaví tvých nočních můr… Ukrást je by bylo určité řešení.“

„Ale já je přece neukradl!“

„A jak jsi tehdy ráno věděl, kde ta hrobka leží?“

Cožpak o něm pochybuje už i Malachai? Italská policie jistě. Ale ani ta nenašla žádný důkaz, který by ho spojoval se zločinem. A že se Tatti o nález nějakého důkazu nebo alespoň náznaku zatraceně snažil, zatímco měl Joshe pod zámkem. Teď mu dokonce na zlomek vteřiny bleskla hlavou příšerná myšlenka, jestli se, když nad ránem procházel římskými ulicemi, nedostal do nějakého psychotického stavu, ve kterém loupežné přepadení skutečně sám zorganizoval. Nebo, což by bylo ještě horší, jestli si někde neobstaral zbraň a nespáchal vraždu vlastníma rukama. Co když si jenom představuje, že profesorovo přepadení sledoval z tunelu? Jestliže dokáže blouznit o starém Římě, a to včetně takových detailů, jakými jsou chuť vody a vůně vzduchu, proč by nemohl mít výpadek paměti, ve kterém by spáchal zločin? Co když si jeho paměť dělá, co se jí zamane? Co když ho touha nalézt odpovědi posunula za křehkou hranici, která se táhne mezi psychopatií a příčetností?

Teď musí jít do své kanceláře a začít shánět Gabriellu. Ale proč? Vždyť ji stěží zná. Ale nutkání mluvit s ní a zkontrolovat, jestli je v pořádku, je nesmírně opravdové, přestože si ho nedokáže logicky zdůvodnit.

Vstal. Přitom se bouchl do holeně o bronzovou nohu Malachaiova stolu vyvedenou v podobě draka.

„Zatracená potvora,“ zaklel polohlasně.

„Co jsi to říkal?“ zeptal se Malachai nevěřícně.

„Praštil jsem se o nohu od stolu. Nic to není.“

„Ale něco jsi přitom řekl. Mohl bys mi to zopakovat?“

„Už nevím, co to bylo.“ Josh chvíli přemýšlel. „Hmmm, jo. Řekl jsem… ani nevím proč, no prostě mi to přišlo na jazyk. Zatracená potvora.“

Malachaiův obličej zůstal bez pohnutí, ale v jeho hlase bylo slyšet ohromení.

„Ta dračí ozdoba na levé noze vyčnívá asi o tři centimetry víc dopředu nežli na pravé, přesně ve výši holeně většiny lidí. Často se o ni někdo uhodí. V průběhu minulého století se v naší rodině stalo zvykem říct Zatracená potvora!, vždycky když se něco takového stalo.“

„Skvělé. Další bizarní náhoda. Můj život je jimi napěchovaný.“

„Ne, Joshi. Dobře víš, že náhody nemají v reinkarnaci místo. Všechno je součástí většího plánu.“

„Dělám, co můžu, abych si to zapamatoval.“

„Není to lehké ani pro jednoho z nás. Kameny bychom chtěli získat oba. Zajímalo by mě, kdo po nich touží víc – jestli ty, protože si myslíš, že by ti pomohly osvětlit minulost, které nerozumíš – nebo já, protože věřím, že by mi pomohly dokázat současnost, které rozumím jenom já.“

Malachai mluvil s Joshem téměř vždy v hádankách. Za čtyři měsíce, které Josh strávil v jeho a Berylině společností, se mu podařilo zjistit jenom pár základních věcí. Malachai se narodil jako druhé dítě, dva roky po smrtí svého staršího bratra. Otec ztrátu prvorozeného syna nikdy nepřekonal.

Vyrůstal na Manhattanu a chodil do školy Horace Manna. Potom, co se rodiče rozvedli, se po dokončení jednoho z vyšších ročníků střední školy přestěhoval s matkou, vyhlášenou krasavicí a lvicí salonů, do Londýna. Do Ameriky se vrátil v osmdesátých letech s diplomem doktora klinické psychologie, který získal na Oxfordu, a spolu se svou tetou začal pracovat v nadaci Fénix. Nikdy se neoženil a společenské klepy ho často dávaly dohromady s dcerami nebo mladými ženami bohatých obchodníků. Když jeho matka zemřela, bylo otci osmdesát sedm let, těšil se stále dobrému zdraví, ale se synem si byli cizí.

Každý měl své vlastní kostlivce ve skříni.

„Musím jít k sobě do kanceláře a pokusit se najít Gabriellu. Potřebuju zjistit, co se s ní stalo, a jestli nemá nějaké potíže.“

„Já vím, co se s ní stalo.“

„Opravdu? Je v pořádku?“

„Ano. Vrátila se do New Havenu. Odletěla z Říma z vlastní vůle – přesně tak, jak jsme si mysleli.“

Josh si znovu sedl. „Takže Tatti to na nás jenom hrál? To je ale mizera. Mluvil jsi s ní? Víš, proč odletěla tak narychlo?“

„Když jsi od ní ve čtvrtek večer odešel, dostala zprávu, že se profesorův stav zhoršil. Odjela za ním do nemocnice a mezitím se jí někdo vloupal do bytu. Proto tam bylo v pátek ráno tolik policistů. Vyděsilo ji to a řekla si, že pro ni v Římě není bezpečno. Rozhodla se pro návrat domů, ale jak se zdá, problémy ji neopouštějí ani tady. V neděli zjistila, že se jí někdo vloupal i do kanceláře na Yaleu.“

„Stalo se jí něco?“

„Ne, je v pořádku. Alespoň fyzicky. Ale je samozřejmě vyděšená. Myslím, že bychom se za ní měli vypravit. Gabriella ví o kamenech víc než kdokoli jiný na světě. Její znalosti by nám mohly pomoct kameny vypátrat.“

„Mluvila o nich ona nebo profesor ještě s někým jiným kromě tebe a Beryl?“

Malachai zavrtěl hlavou. „S několika málo lidmi, pokud vím. Všichni jsou naprosto důvěryhodní. S kurátorem Metropolitního muzea, s kurátorem Britského muzea. Oba mluvili s řediteli archeologických oddělení na svých univerzitách. Ani ona, ani Rudolfo nechtěli nic zveřejnit, dokud si nebudou jistí, že opravdu našli kameny minulých životů. Nestáli o mediální cirkus a měli pravdu.“

„To ale neznamená, že by se o kamenech nemohli dovědět jiní lidi. Dělníci na nalezišti mohli něco zaslechnout. Mohli i zahlédnout, co v té kazetě je, a dovtípit se. Gabriellin nebo profesorův byt mohl byt odposlouchávaný. Totéž platí i o jejich autech. I kdyby byli sebeopatrnější, jsou další desítky způsobů, jak se mohla informace o kamenech dostat, kam neměla.“

„Máš pravdu,“ kývl Malachai a točil zlatým manžetovým knoflíčkem ve tvaru oválku, na němž byl vyrytý stejný motiv, jaký visel i nad vstupními dveřmi do domu – dva fénixové, každý třímající v pravém pařátu meč. Tyhle knoflíčky byly nepostradatelným doplňkem jeho oblečení.

„Co myslíš, jakou mají ty kameny cenu?“ nadhodil Josh.

Malachai sebral ze stolu balíček karet, promíchal ho a pak ještě jednou. Tiché šustění připomínalo zvuky moře narážejícího na pobřeží.

„Jejich hodnota nemá pravděpodobně s penězi nic společného. Rozhodně ne, pokud za loupeží stojí někdo z katolické církve.“

„Myslíš, že by to bylo možné?“

„Sám jsi viděl u hrobky mnichy a řeholnice.“ Malachai dál zamyšleně míchal karty. „Čarodějnictví, kouzla, pohanské zvyky, reinkarnace. To všechno by mohlo všemocné církvi ublížit v době, kdy si to nemůže dovolit. Církev by si rozhodně nepřála, aby se na veřejnost dostala zpráva o kamenech, nemluvě o jejich magické síle. Pokud je nechali uloupit katolíci, nikdy je nenajdeme a nikdy nebudou na prodej.“

„Myslíš, že právě tohle se stalo?“

„Těžko říct. Ale rozhodně se pokusím to zjistit. Myslíš, že bych porážku přijal tak snadno? Po všech těch letech? A když už jsme byli tak blízko? V žádném případě! Musíme vzít na vědomí fakta. Kameny někdo ukradl, ať už to udělal člen církve, fanatický sběratel nebo někdo, kdo je chce prodat na černém trhu. Už jsem vypustil do oběhu zprávu, že jsme ochotni za každou užitečnou informaci zaplatit. A můžu tě ujistit, že pokud budou na prodej, koupím je za jakoukoli myslitelnou cenu. Rozhodně se nevzdám. Ty kameny chci mít.“

Znovu zamíchal kartami. „Proto bychom se měli vydat za Gabriellou. Může nám pomoct. Zavolej jí a poptej se, kdy by na nás měla čas. Můžeme za ní vyrazit už dnes nebo zítra. Prostě se jí vnuť. Vysvětli jí, že si navzájem můžeme být hodně prospěšní…“

„Říkals přece, že jsi s ní mluvil. Proč jsi jí tohle všechno neřekl sám?“

„Protože zrovna byla se svou malou dcerkou a nechtěla dlouho telefonovat. Kromě toho si myslím, že na tebe dá mnohem víc.“

„Proč?“

„Já nejsem ten, kdo si myslí, že je to moje ztracená milenka.“

„Já taky ne. Nic tomu nenasvědčuje,“ zahučel Josh. Dodatek už sice neřekl nahlas, ale ze srdce si přál, aby to, co Malachai právě pronesl, byla pravda.

„Opravdu nic? Zdálo se mi, že jsem mezi vámi cítil určité jiskření.“

„Kolik bys byl za ty kameny ochotný zaplatit?“ změnil Josh téma hovoru.

Malachai položil karty na desku stolu potaženou kůží, rozprostřel je do vějíře a vyzval Joshe: „Vyber si jednu.“

Josh se jedné karty letmo dotkl, ale pak si to rozmyslel a sáhl po jiné.

„Pět milionů,“ odvětil Malachai, ještě než Josh kartu obrátil lícem navrch.

Byla to kárová pětka.

Kapitola 42

Joshova nepříčetnost, lze-li tak jeho stavy nazývat, se mohla ohlásit kdykoli a bylo jí lhostejné, je-li vítaná nebo ne. Neustále cítil úzkost, že je jí vydán na milost a nemilost, že může udeřit, kdy se jí zachce, z důvodů, které on nechápe a které nedokáže ovlivnit, a může ho pohltit a strávit. Neohlašovala se žádným varováním a neexistoval prakticky žádný způsob, jak se jí vysmeknout ze spárů. Doufal, že Malachai má pravdu, ale zároveň měl určité pochyby. To všechno a navíc i časový posun, se kterým se ještě nevyrovnal, jitřilo jeho neutěšenou mysl. Nechtělo se mu sedět jen tak nečinně v nadaci. Potřeboval vidět Gabriellu hned teď. Chtěl zjistit co nejvíc o vloupání v Římě i v New Havenu a zkontrolovat, jestli je Gabriella opravdu v pořádku. Ale pokaždé, když vytočil její číslo, ozval se záznamník.

Krátce před desátou pocítil jasné příznaky migrény. Spolkl dva prášky, které měly zahnat bolest hlavy, a masíroval si spánky. V kanceláři bylo ticho. Příliš velké ticho. Před nehodou si vždycky k práci pouštěl hudbu, obvykle jazz z dob svého mládí nebo dynamický rock. Zvuková kulisa, kterou dřív chápal jako příjemné rozptýlení, se pro něj v posledních šestnácti měsících stala nezbytností, protože hluboké ticho dokázalo během chvíle vyprovokovat záchvat.

Sáhl pro sluchátka, která ležela na stole, ale už bylo pozdě. Vůně jasmínu a santálového dřeva ohlašující nový exkurs do minulosti už tady byla zase. Klouzal po spirále kamsi dolů k blikajícímu světlu svíčky. Cítil rozkoš a vzrušení.

Ale také strach. Současnost zmizela a on se propadl do minulosti.

Sálem kroužily ženy ve večerních toaletách s velkými výstřihy, muži ve fracích klábosili a upíjeli ze sklenic punč nebo šampaňské, které roznášel lokaj v bílých rukavičkách. Slyšel starodávnou hudbu. Podél stěny stál dlouhý stůl a na něm se tyčily hromady nejrůznějších lahůdek: pyramidy ústřic, mísy třpytivého kaviáru, talíře oliv, tácy plné pečeného masa a drůbeže.

Percy Talmage šampaňské odmítl a požádal sluhu, aby mu přinesl sklenku portského. Razil si cestu napříč místností a poslouchal útržky povrchního klevetění. Zdálo se, že o vážných věcech mluví jenom strýc Davenport, který stál v rohu se Stephenem Cavendishem. Percy se k nim blížil tak, aby na sebe neupoutal pozornost. V umění neviditelnosti vynikal a dařilo se mu strýce nepozorovaně špehovat. Před pár lety by nevěřil, že bude něčeho takového schopen, zvlášť ne podvádění, které se pro něj stalo každodenním chlebem. Tajné chodby, které otec nechal v domě vybudovat pro vlastní potěšení, znal stejně důvěrně jako vlastní ložnici a výborně se mu teď hodila i magie, kterou spolu s otcem jen tak pro zábavu studoval. Před pár lety byly v módě salonní triky. Otec by se dnes divil, kdyby viděl, k čemu je Percy používá. Dech mu uvízl v hrdle. Otec mu pořád chybí, i když od jeho smrti uplynulo už osm let. Ale teď není čas na zármutek.

Důkazy se vrší jeden na druhý. Nechápal sice přesně, o co jde, ale věděl, že se blíží k odhalení. Ještě pár drobností a skládačka bude celá. A pak bude moci…

„Pro všechno na světě, Davenporte, jak podle tebe může devatenáctiletá dívka krýt naše investice? Čekal jsem od tebe víc,“ bručel Cavendish.

„Nenech se mýlit a nepodceňuj mé plány. Genialita tkví v jednoduchosti.“

„To nejsou žádné plány, ale pěkná hloupost. Blackie je nebezpečný člověk.“

„Ano, ale také je to člověk s jistou slabostí, a právě toho chci využít.“

„Ví tvoje paní choť, že jsi její dceru předhodil vlkům, v tomto případě přesněji vlkovi?“

Davenport se naklonil a zašeptal odpověď, kterou Percy nezaslechl, ale z odpudivého smíchu, který následoval, mu naskočila husí kůže.

Mluvili o Esme, Percyho mladší sestře. Esme odjela před pár týdny do Evropy, aby půl roku studovala se soukromým učitelem v Římě malířství. Kromě učitele pro ni Davenport zařídil vilu s gardedámou, což byla jeho postarší staropanenská sestra. Percyho i Esminu matku ujistil, že Titus Blackwell, který bude v Římě v té době dohlížet na archeologické vykopávky organizované klubem, dá na Esme pozor.

Co ty řeči znamenají? Jak zapadají do informací, které už Percy shromáždil? Když ho konečně napadla odpověď, připadal si hloupý. Proč mu nedošlo dřív, že Blackwellova přítomnost v Římě má spojitost s cestou jeho sestry? Vídal je spolu mluvit při různých společenských událostech, ale s Esme se bavil každý. Byla živá, milá a zábavná. Jistě, flirtovala s muži, ale bylo to velmi nevinné. Nebo snad ne? Esme by se s Titem přece nezapletla. Vždyť je ženatý!

Výraz na Davenportově tváři ale napovídal něco jiného.

Je možné, že by Esme byla do Tita zamilovaná?

Co znamenaly jinotajné poznámky v jejím posledním dopise – že je v Římě šťastná a že vždycky patřila k obrazoborcům?

Percy se opatrně vzdálil. Musí dostat sestru domů, i kdyby to znamenalo, že se za ní rozjede do Říma. Zrady, kterých se Davenport dopouští na rodině svého bratra, na jeho odkazu a domě, se vrší jedna na druhou.

Klub Fénix založil v roce 1847 mladý Trevor Talmage společně s Henrym Davidem Thoreauem, Waltem Whitmanem a Fredrickem Law-Olmsteadem a dalšími významnými transcedentalisty své doby. Ale po Trevorově smrti, kdy se vedení klubu ujal jeho bratr Davenport, se původní záměr, totiž hledat poznání a osvícení, zredukoval na jediné – honbu za bohatstvím a mocí. Strýc šel dokonce tak daleko, že se zmocnil nejen bratrova majetku, ale i jeho manželského lože.

A teď, jak se zdá, chce pro své plány využít i svou neteř, která je současně jeho nevlastní dcerou.

Jaké nebezpečí jí hrozí?

Percy upil portského, které otec miloval. Dnes byl Percy jediný v domě, kdo měl zájem o láhve s jantarově žlutým obsahem dovezené ze Španělska. Strýc Davenport se jeho vkusu smál a divil se, jak může tu sladkou šťávu pít. Představa, že se strýc nikdy nedotkne jeho zásob, Percymu ovšem vyhovovala. Věděl, že z původní dodávky by měly zbývat ještě nejméně tři láhve.

Znovu se napil. Vzápětí ucítil prudkou bolest v žaludku, která ho v posledních dnech trápila. Na čele mu vyrazil studený pot. Potřebuje si lehnout. Musí se dostat do své ložnice, pryč z tohohle mumraje, pryč od hudby.

Cestou ze sálu postřehl, že ho strýc sleduje temným, zkoumavým pohledem. Určitě vidí, že mu není dobře. Ze svého místa by si toho měl povšimnout. Ale ani ho nenapadne, aby se šel zeptat, co se děje.

V tu chvíli se do Percyho zakousla další vlna bolesti. Upadl.

Když otevřel oči, ležel ve své posteli. Zuby mu cvakaly, čelo hořelo a žaludek se kroutil v strašlivých bolestech, které ho nutily výt jako psa.

Na židli vedle postele seděla matka bledá tak, že připomínala mramorovou sochu. Otírala mu obličej ručníkem a nevšímala si slz, které jí tekly proudem po tvářích.

Percy se pokusil vzepřít další křeči a vydat ze sebe pár slov. Kdyby jenom dokázal chytit dech a svěřit matce, nač přišel.

„Davenporte, snaží se nám něco říct,“ vzlykla matka směrem ke strýci. Davenportova ruka spočinula na Percyho rameni. Percy viděl kostnaté prsty a na nich zářivý snubní prsten.

„Ubohý chlapec.“

Matka se nad ním sklonila. Její obličej byl sotva pár centimetrů od jeho. „Copak bys rád, můj hochu?“

Zoufale se snažil promluvit, ale marný pokus skončil jen zasténáním. Ochromující bolest mu zavřela oči.

„Je mu hůř. Umírá.“

Percy se donutil znovu otevřít oči. Snad ji dokáže varovat alespoň pohledem. Místo matčina obličeje ale uviděl strýcovu tvář a ocelově šedé oči, které se s vítězoslavným výrazem upíraly do jeho.

„Maminko…“ vypravil ze sebe.

Naklonila se k němu a přitiskla mu na čelo studený ručník. Plakala.

„Joshi?“

Rázem se vynořil nad hladinu, jako kdyby někdo zatáhl za gumičku. Ale trvalo ještě chvíli, než se vzpamatoval z ohromení a ze zármutku své matky.

Ne, nebyla to jeho matka. Byla Percyho…

„Není ti něco?“ ptala se recepční Francesca. Stála ve dveřích a v ruce držela tašku s nákupem. „Přinesla jsem ti něco k snídani,“ usmála se. Ze zkušenosti věděla, že Josh si nikdy nic nekoupí, a tak mu vždycky dala něco ze svých zásob.

Zaostřil na ni a pokusil se uvažovat jasně. Celé to je rébus schovaný v bludišti a uprostřed toho labyrintu stojí on, dočista ztracený, a neví kudy kam.

Kapitola 43

New York

Pondělí 10.50

Záplava novinových článků o objevení hrobky panenské vestálky, střelbě, dvou vraždách a krádeži jakéhosi starověkého pokladu zřejmě vyvolala v řadě lidí na celém světě vzpomínky na minulé životy. Jak jinak by se dalo vysvětlit, že lidé, kteří nikdy dřív nic podobného nezažili, měli najednou zvláštní, znepokojivé halucinace a hledali někoho, s kým by si o svých zážitcích mohli promluvit? A protože se v novinách psalo o nadaci Fénix a Joshu Ryderovi (dlužno podotknout, že za Joshovou popularitou nestál Charlie Billings), začal toho rána nepřetržitě drnčet telefon a tak to pokračovalo až do pozdního odpoledne.

Vyřizovat telefonáty dospělých, kteří hledali radu, jak nakládat s něčím, co se velmi podobalo vzpomínkám na minulé životy, patřilo k Joshovým povinnostem. Jak nejlépe uměl, tlumočil volajícím, co mu Malachai vysvětlil, když se setkali poprvé: jasně danou dlouhodobou strategií nadace je soustředit se ve svém výzkumu výhradně na dětí. Doktorka Beryl Talmageová se totiž domnívá, že u dospělých, kteří nasbírali v současném životě obrovské množství vizuálních vjemů, může dojít k jejich směšování se vzpomínkami na předešlé životy. Následovala nabídka jmen terapeutů, kteří dokážou zájemce naučit meditačním postupům a vzpomínky potlačit.

Ale to ráno zvládal Josh hovory hůř než obvykle. Z osobní zkušenosti velmi dobře věděl, jak zmatení a zoufalí volající jsou.

Řada z nich líčila scény, které zapadaly jako malé dílky do Joshovy vlastní skládačky. Jeden muž například popisoval sny, ve kterých byl rolníkem v nějaké starověké říši. Dům mu zachvátil oheň, v němž zahynul on sám i jeho bratr. Jinému se vybavovaly záblesky ze života, ve kterém byl vojákem vysoké hodnosti. Dobu sice nedokázal určit přesně, ale bylo to někdy v počátcích křesťanství. Dostal rozkaz vypořádat se s nespokojenými davy a použil k tomu brutální a odporné metody. Volala i žena, která si vzpomínala, jak vytvářela mozaiky na podlahách chrámů. Chtěla se pokusit nakreslit, co viděla, a obrázky Joshovi poslat.

Josh si uvědomoval, že pokud je reinkarnace opravdu skutečností, možná se s někým z těch lidí v minulosti znal. Byl by jim chtěl pomoct, setkat se s každým z nich a zjistit, jestli nevědí něco, co by pomohlo zase jemu a vneslo světlo do temných scén, které se mu promítaly v mysli a pronásledovaly ho.

Popisované příběhy byly zajímavé a lákaly Joshe, aby porušil pravidla nadace a souhlasil se schůzkou, ale přesto to neudělal. Beryl a Malachai byli ve svém stanovisku, že nadace nebude za žádných okolností pracovat s dospělými, neoblomní a za léta její existence se objevilo jenom několik výjimek. A tak mohl Josh volajícím nabídnout pouze svou účast, pochopení a seznam terapeutů.

Kolem oběda se konečně dovolal Gabrielle. Tvrdila sice, že je v pořádku, ale z hlasu jí čišelo napětí. Docela ráda souhlasila, že se s ním a s Malachaiem večer sejde. Z jejího tónu neměl vůbec dobrý pocit, a tak se v půl čtvrté odpoledne rozhodl, že pro dnešek v kanceláři skončí, najme si auto a rozjede se za ní do New Havenu.

Když procházel přízemím k hlavnímu vchodu nadace, uslyšel rozzlobený ženský hlas. Zabočil do recepce a tam uviděl mladou ženu. Měla na sobě růžový kostýmek, na nohou lodičky s vysokými podpatky a stála před recepcí uplakaná a rozrušená. Aniž si uvědomil, co dělá, zdvihl k očím neodmyslitelný fotoaparát a v hledáčku uviděl, jak jí kolem hlavy a po ramenou stékají zářivé prameny světla. Zachvěl se a na okamžik zadržel dech. Bál se, že by aura mohla při sebemenším pohybu zmizet.

Žena se otočila, jako by cítila, že se na ni někdo dívá. Josh sklonil fotoaparát a jejich pohledy se setkaly.

Následoval zvláštní pocit, který trval sotva vteřinu. Ne, nebylo to déjá vu. Ta žena mu nepřipadala nijak povědomá. Věděl, že se s ní ještě nesetkal, ale zároveň si byl jistý, že jí zná z dřívějška, z doby, která se v jeho vzpomínkách objevovala jenom zřídka, a obrazy z ní ho spíš mátly, než aby něco vysvětlovaly.

Když k ní vykročil, překvapeně otevřela ústa. Josh si byl jistý, že ho poznala také.

Stáli proti sobě, vzduch kolem nich znehybněl a ticho rušily jenom zvuky projíždějících aut z ulice. V očích červených od pláče se objevil úžas. „Neznáme se?“ vyhrkla zmateně. „Jste mi hrozně povědomý.“

„Myslím, že ne.“

Trochu se zamračila. „Ne, opravdu se neznáme, promiňte. Myslela jsem, že…“ Potřásla hlavou a nechala to vyznít do ztracena.

Josh si ji přeměřil: mokré vlasy, pomačkaná sukně a šmouhy řasenky, které jí na tváři zanechaly slzy nebo déšť. Podíval se na Francesku. Ta se podrážděně zašklebila.

„Co se to tady děje?“

„Snažila jsem se té dámě vysvětlit naši politiku. Ale ona nechce odejít, dokud jí s někým nesjednám schůzku.“

„Víš co? Postarám se o ni.“ Josh se od Francesky otočil zpátky k mladé ženě. „Pracuju tady. Pokusím se vám pomoct. Ale myslím, že napřed byste se měla trochu osušit a upravit.“

Žena ho beze slova následovala. Prošli dveřmi a pokračovali dál halou. Střelil po ní postranním pohledem. Všechno kolem sebe si prohlížela s obrovským zaujetím – obrazy, lustry i koberce – jako by na nich bylo něco, co nedokáže pochopit. Než stačil zahájit hovor, začala nervózně sama: „Nemůžu uvěřit, že jsem se tady u vás dostala do takového stavu. A že jsem se rozplakala. Normálně se takhle nechovám. Podobné věci se mi začaly dít až v poslední době. Nezlobte se.“

Josh zavrtěl hlavou na znamení, že se nic neděje. „Co se vlastně stalo?“

„Ta ženská na recepci se mě zeptala, čím mi může posloužit. A když jsem jí řekla, co chci, tak… tak prohlásila, že pracujete jenom s dětmi. Řekla jsem, že to chápu, a požádala jsem ji, aby mi přesto poradila, na koho od vás se mohu obrátit. A vaše ledová královna pravila, že mám zavolat někomu…“ odmlčela se a snažila se vybavit si to jméno, „někomu, kdo se jmenuje Jack Ryder, Joe Ryder, už nevím přesně. Ten to prý se mnou všechno probere. Tak jsem se zeptala, jestli bych za ním nemohla zajít hned, a ona –“

Došli na odpočívadlo a Josh zahnul doprava ke své kanceláři. „Tudy, prosím.“

Pokračovala ve vysvětlování: „A ona mi na to řekla, že mi ho nemůže zavolat, když s ním nemám sjednanou schůzku, ale že mu můžu zatelefonovat a domluvit se s ním. Začala jsem zuřit a ona na to, abych odešla. Chvíli jsme se hádaly a pak jsem se rozbrečela. Jak jsem už řekla, normálně se mi to nestává. Ale v posledních několika týdnech nejsem ve své kůži. Prostě nevím, co dělat.“

Došli do Joshovy kanceláře v malé postranní věži budovy. Návštěvnice se zastavila na prahu, naklonila hlavu ke straně a pozorně se na Joshe zadívala. „Opravdu nechápu, proč to všechno říkám úplně cizímu člověku. Nejspíš přicházím o rozum.“

Josh si uvědomil, jak je zoufalá.

„Já jsem Josh Ryder. Možná vám dokážu pomoct.“

Déšť mezi tím ustal, slunce znovu vykouklo za mraky a přes okno s barevnými skly pouštělo do kruhové místností jasné světlo pastelových barev. Žena se chvíli rozhlížela kolem sebe, až se pohledem zarazila na sedátku u okna. Na tváři i na světlém saku jí hrála mozaika barevných skvrn.

„Mohu vám nabídnout kávu? A ručník?“

Sjela pohledem po zmačkaném mokrém kostýmku, jako kdyby si teprve teď uvědomila, jak vypadá.

„Ručník. A kde je tady, prosím vás, toaleta?“

Když se po pár minutách vrátila, vlasy měla učesané, obličej umytý a nalíčení opravené.

„Díky, potřebovala jsem se dát trochu do pořádku.“

„Už se cítíte lépe?“

„Mnohem lépe.“

„Posaďte se, prosím.“

Jak předpokládal, vybrala si sedátko pod oknem.

„Tak tedy, co vás sem přivádí, slečno…“ Uvědomil si, že nezná její jméno.

„Jsem Rachel Palmerová.“

„Těší mě, Rachel,“ odpověděl a znovu si opakoval, že přece není možné, aby se viděli poprvé.

„Mám… nevím, jak to nazvat… asi halucinace. Nechápu, co se to se mnou děje.“

„Je to velmi zneklidňující, viďte.“

Vděčně se na něj usmála: „Vy mi věříte? Nepovažujete mě za blázna?“

„Samozřejmě že vám věřím. U nás v nadaci to tak chodí – věříme neuvěřitelnému,“ přikývl Josh.

„Ale vypadá to všechno naprosto šíleně.“

Josh znovu kývl. Přesně takhle začínala většina rozhovorů s lidmi, které z ničeho nic začaly obtěžovat nevysvětlitelné vzpomínky.

„Nebojte se, já vás za bláznivou mít nebudu. Tak co je šílené?“

„Minulý týden jsem šla ke svému doktorovi, ale nic na mně nenašel. A terapeut, kterého mi doporučil, mi předepsal tablety proti úzkosti. Normálně jsem velmi vyrovnaný člověk… Ty halucinace se neodehrávají v současnosti, ani tady v New Yorku, ale v Římě. A já nejsem já… jsem někdo jiný. Celé se to podobá snům, ale jsem přitom vzhůru. Nebo se mi alespoň zdá, že bdím.“

Několik lidí, kteří volali během dopoledne, také tvrdilo, že v jejich vzpomínkách figuruje Řím. Když to slyšel, pokaždé v něm ožila naděje, že třeba budou vědět něco víc také o jeho minulosti.

„Vůbec to není šílené,“ uklidňoval ji, „a s takovými tabletkami mám své zkušenosti. Pomohly vám?“

„Ani trochu.“

„Dokázala byste ty halucinace popsat?“

Zdálo se, že ji Joshův přístup uklidnil. Kývla a pokračovala: „Pracuji řadu let jako návrhářka šperků.

V posledních dnech – možná v posledním týdnu – se mi zdá, že na mě mají barvy drahých kamenů zvláštní vliv. Jako by mě hypnotizovaly. V těle mi začne jakoby hučet…“ Odmlčela se. „Zní to opravdu pitomě.“

„Ale vůbec ne.“

„Dokážete mi pomoct? Mám pocit, že se to nedá vydržet.“ Při hovoru si nervózně dloubala kůžičku kolem nehtů. Jedna ranka začala krvácet, ale zdálo se, že si ničeho nepovšimla.

„Nemohu vám slíbit, že vám pomohu, ale vyslechnu vás a možná se dobereme k nějakému závěru.“

Vyslechnout přece neznamenalo porušit pravidla nadace, ne? A i kdyby, v tuhle chvíli mu to bylo jedno. Rachel Palmerová je první osoba, u níž má pocit, že ji znal někdy dřív, před velmi dlouhou dobou, když byl sám někým jiným. Natalie, ta malá holčička v Římě, ho sice poznala, ale on ji ne. Je možné, že by novou Sabininou inkarnací byla Rachel? Ne, to je vyloučené. Nedokázal by sice říct, proč si tím je tak jistý, ale s určitostí věděl, že Rachel a Sabina jsou dvě různé osoby.

„Takové věci by se přece neměly dít, když se někoho dotknete, že? Místnost se nemůže změnit. Nemůžete si pamatovat něco, co se nestalo!“ naléhala Rachel, když dovyprávěla, jak probíhala aukce v Christie’s, co cítila při pohledu na obraz a na neznámého, z něhož se o pár dní později vyklubal Harrison Shoals, který ji neskutečně přitahoval navzdory zvláštnímu dojmu – nebo snad právě pro ten dojem –, jakým na ni působil.

„Řada lidí si myslí, že to, co zažíváte, je možné a skutečné.“

„Já vím. Například můj strýc Alex. Reinkarnace ho fascinuje už řadu let. Já jsem se o takové věci nikdy dřív nezajímala. Ale co na to říkáte vy? Je to opravdu možné?“

„Není důležité, co na to říkám já. Důležité je, že vás ty vzpomínky obtěžují a rozrušují.“

„Ano. A jsme zase na začátku. Pomůžete mi? Ty zážitky mě děsí. Nejde jenom o to, že nad sebou ztrácím kontrolu, ale také o naléhavý pocit, že bych se z nich měla poučit a vyvodit nějaký závěr. Že tentokrát bych měla udělat něco, co zabrání… tragédii. Tentokrát! K čertu, zase mluvím jako naprostý idiot!“

„To rozhodně ne.“

Podívala se Joshovi zpříma do očí. V hlavě se mu ozval zvuk zurčící vody, ucítil vůni jasmínu a chuť medu. Další propad do minulosti byl nadosah a on ho nejspíš prožije přímo před touhle ženou a nijak tomu nedokáže zabránit. Cítil, jak klouže dolů. Bránil se. Ne! Teď k tomu nesmí dojít. Soustředil se na opěrky dřevěného křesla, které cítil pod prsty, a s námahou se prodíral nahoru modrým mořem, až konečně uslyšel Rachelin hlas. Upnul se k němu jako k záchrannému kruhu.

„Dokážete mi pomoct?“ ptala se.

„Rád bych…“ slyšel odpovídat sám sebe. Hlas jako by se rozléhal pod vodou.

„Prosím, prosím!“ vykřikla zoufalým hlasem, který mu byl neuvěřitelně povědomý.

Vstal a přešel z dosahu jejích prosebných očí k oknu. Prosily nejen za ni, ale i za tu, jíž byla dřív.

„Ne, do toho se přece nemůže pustit. Kdyby s touhle ženou začal pracovat, utopil by se v jejích očích. Ostatně, co by pro ni asi tak mohl udělat, když nedokáže pomoct ani sám sobě?“

„Rád bych, ale nemohu.“

„Proč ne? Proč byste nemohl?“

„S dětmi, které přijdou do nadace, pracujeme pomocí hypnózy nebo jednoduchých meditačních technik. Ty dokážou vyplavit na povrch hluboko pohřbené vzpomínky na minulé životy. Děti si vzpomenou, a my můžeme pracovat s vzpomínkami, které je rozrušují a obtěžují.“

„Tak to udělejte i se mnou!“

„Jenže nadace se zaměřuje pouze na děti.“

„Ale řekl jste, že mě chápete… Jsem zoufalá. A potkala jsem muže, se kterým se cítím svázaná, ačkoli ho znám jen pár dnů. Od našeho setkání se počet halucinací, nebo co to je, znásobil a jsou mnohem intenzivnější. Rozhodla jsem se, že se s ním nebudu scházet, protože mne to traumatizuje a vzbuzuje to ve mně pocit nebezpečí, ale nedokážu to. Bože, říkám to, jako kdybych byla pitomá sedmnáctiletá zamilovaná holka nebo úplný cvok.“

„Co myslíte tím pocitem nebezpečí?“

„Cítím nějakou hrozbu. Něco, co se nám stane. Nebo co se už stalo. Mám strach.“ Znovu si začala oštipovat kůžičku u nehtů.

„Musím se dovědět konec toho příběhu… Potřebuju zjistit, kým jsem byla. Nedovedete si představit, jak je to pro mne těžké.“

Zaplavila ho vlna soucitu.

Počet jeho vlastních propadů do minulosti se od poslední návštěvy Říma také zvýšil a prožitky byly mnohem reálnější a silnější. Nikdy dřív necítil tak hlubokou potřebu zjistit, jestli je reinkarnace jenom legenda, nebo skutečnost. Představa, že se Sabinina duše zrodila v novém těle a že chodí někde po zemi, ho mučila a nedávala mu spát. Měl by se věnovat jedinému – pokusit se ji najít, i kdyby to znamenalo, že se bude muset vydat do oka hurikánu. Měl stejné obavy jako Rachel. Odehraje se mezi ním a ženou, která kdysi byla Sabinou, stejná tragédie jako kdysi? Zničí opět jeden druhého? Proč ho představa, že by se s ní měl znovu setkat, naplňuje stejným strachem jako předpověď, že v jeho čtvrti udeří zuřivý hurikán?

Od chvíle, kdy začal pracovat pro nadaci, slyšel podobné obavy i z úst několika starších dětí, s nimiž Malachai a Beryl Talmageová pracovali. Viděl, jak moc potřebují vyřešit svou minulost, sledoval zoufalý pohled jejich očí, tentýž pohled, který znal důvěrně ze zrcadla a kterým na něj nyní hleděla i Rachel.

Zdvihla ruku, aby si utřela další slzy, které se jí řinuly po tvářích, a Josh si všiml jejího náramku, šperku složeného z masivních zlatých dílků. Pro její útlé zápěstí se zdál příliš robustní. K jednotlivým dílkům byly připevněny oválné drahokamy chvějivých barev, které pohlcovaly sluneční světlo dopadající oknem do místností a odrážely ho oslepujícími odlesky Joshovi do očí.

Známá vůně jasmínu a santálového dřeva byla tentokrát tak intenzivní, že se téměř nedokázal nadechnout. Zamžikal. Oslepující světla zmizela a stejně tak i vůně. Zůstala jenom Rachel s očima plnýma slz a prosebným pohledem.

Kapitola 44

Invalidní vozík, na kterém seděla MUDr. Beryl Talmageová, byl téměř zakrytý jejím pracovním stolem. V téhle pozici by nikdo nehádal, že trpí roztroušenou sklerózou. Její nadčasová krása a půvab podtržený rozhodností a inteligencí připomínaly Joshovi portrét od Johna Singera Sargenta, který visí v Metropolitním muzeu.

Beryl nejprve vystudovala pediatrii a potom získala titul doktorky filosofie v oboru náboženských studiích a psychologie. Původní lékařskou profesi opustila už před třiceti lety, v pouhých pětatřiceti, a od té doby se spolu s otcem plně věnovala práci pro nadaci. Rukama jí prošly tisíce dětí, které pronásledovaly vzpomínky na minulé životy.

„Chápu, jak moc stojíš o to, abys mohl pracovat s tou dámou, Joshi. Ale přesto říkám ne.“ Beryl Talmageová byla štíhlá a křehká, ale ve chvíli, kdy promluvila, z ní sálala síla, která zastínila všechny nemoci. „Takovou odpovědnost na sebe prostě vzít nemůžeme,“ prohlásila tónem, který naznačoval, že dál o věci nehodlá diskutovat.

Josh ale diskutovat chtěl. Klidně by se pokusil Rachel pomoci i mimo půdu nadace, ale chyběl mu potřebný výcvik. Co když ji zhypnotizuje a pak dojde k něčemu nepředvídanému, s čím si nebude vědět rady?

„Víš, Beryl,“ řekl roztrpčeně, „ve skutečnosti není problémem odpovědnost, ale to, že tě víc než pomoc lidem zajímá, jak se na tebe dívá vědecká obec.“

„Nevíš, co říkáš.“

„Ale vím.“

Vyjela s vozíkem zpoza stolu a zastavila se kousek od Joshe. Na lícních kostech jí naskočily jasně rudé skvrny. „Nemáš právo mi vykládat, jak mám či nemám vést nadaci. Tys nikdy nenapsal ani řádku a nezažil jsi, jaké to je, když se ti kolegové za zády pošklebují. Trvalo mi pětadvacet let, než mě vědci začali alespoň tolerovat a číst mé články. Takže máš vlastně pravdu. Nechci pracovat s dospělými, kteří si myslí, že prožili předchozí život v kůži Kleopatry. Víš vůbec, kolik lidí trpí velikášskými představami o minulých životech, sebeklamy a nejrůznějšími psychickými poruchami? Jak chceš, abychom zjistili, kdo je normální a kdo duševně nemocný?“

„Stejně, jako jste to udělali se mnou.“

„Já jsem tě jako klienta nepřijala. To byl nápad mého synovce. Já jsem souhlasila s jediným – že ti umožním přístup do knihovny a ty že za to budeš fotografovat, co bude třeba. Můj pokusný králík nejsi.“

Josh sebou trhl, ale od dalších argumentů se odradit nenechal: „Máš pravdu. Nepomohla jsi mi. A to je další chyba. Jsi chodící encyklopedie reinkarnačních teorií a přitom tady sedíš jako Buddha, neřekneš ani slovo. Jediné, co z tebe občas vypadne, jsou tajemné kóany o tom, že voda včas odhalí svá tajemství. Ale kdy, kdy nastane to tvoje včas?“

Na povrch se drala frustrace, kterou prožíval už šestnáct měsíců. Chce vidět Gabriellu, cítí se unavený a doléhá na něj časový posun po příletu z Říma. Stal se svědkem dvou vražd, zavřeli ho do vězení a – jak neustále zdůrazňoval Malachai – možná mu pořád hrozí nebezpečí. A nejhorší je, že se mu do myšlenek neustále vtírá bolest, utrpení a strach lidí, kteří zemřeli dlouho předtím, než se narodil. Pokud se o měsících, které strávil v nadaci, dá vůbec něco říct, tak jen to, že zmatek, se kterým sem přišel, se ještě prohloubil. Dnes se setkal se ženou, která zažívá totéž co on, a on jí může nabídnout jenom bezcenné, otřepané fráze.

„Když jsi k nám přišel, věděl jsi o nás a tomhle domě věci, které nemohl vědět nikdo, kdo tu nežil. Chtěl jsi studovat, co jsme studovali my. Chtěl ses učit, co jsme se naučili my. O to jsi nás požádal a já a můj synovec ti to poskytujeme. Jako spolupracovníkovi, Joshi, nikoli jako klientovi. Mezi tím je veliký rozdíl. Neprocházel jsi žádným akutním traumatem, neměl si fobie, které by ti znemožňovaly normální fungování v životě. Nepotřeboval jsi speciální přístup.“

„Ale s tou ženou je to možná jiné. Ta třeba speciální přístup potřebuje!“

„To, oč mě teď žádáš, jsme udělali už několikrát a vždycky jsme se spálili. Uprostřed soudních pří, vylhaných obvinění a posměchu jsme se rozhodli, že už nikdy nebudeme dělat s dospělými. A dokud budeš pro nadaci pracovat, platí tohle pravidlo i pro tebe.“

Mlčel.

Cleo, pětiletá černobílá fena basendži pocházející z rodu, jehož kořeny sahaly až do starověkého Egypta, přiběhla ke své paní a olízla jí ruku. Beryl ji poplácala po hlavě. „Nelíbí se mi, když na mě někdo tlačí, Joshi.“

„Já vím.“

„Tak proč to děláš?“

„Protože si myslím, že ta žena je nějakým způsobem spojená s kameny minulých životů. Zemřeli lidé, Beryl. Tři lidé. Byli zavražděni kvůli tomu, co bylo schované v hrobce, a o čem si s Malachaiem myslíme, že jsou to právě ty legendární kameny. Jestli máme pravdu, neměli bychom riskovat, že přijdeme o jakoukoli informaci. Spoustu věcí pořád ještě nevíme a měli bychom se je dovědět.“

„Nemohu ohrozit naši pověst. Je mi líto. Vážně.“

„Ty sama jsi nikdy žádné vize neprožila, že? Ani s tím vším, co víš. Ty, ani Malachai. Nedokážete si představit, jaké je to peklo. Nepřál bych vám, abyste to někdy zažili. Protože kdyby na to došlo, tohle rozhodnutí by tě moc mrzelo. To ti garantuju.“

Josh nechal Malachaiovi vzkaz, že se sejdou v sedm večer v restauraci v New Havenu, a odešel z nadace. Po hádce s Beryl byl rád, že je pryč. V půjčovně si vzal auto a vyrazil z města. Nutně potřeboval vidět Gabriellu, i když vlastně nechápal proč.

Pršelo a bouřilo. Čím dál od města, tím víc bouřka sílila. Vítr honil po dálnici listí a provoz byl hustý. Hromy burácely a blesky křižovaly purpurově šedou oblohu. Cestou se Josh musel vyhýbat spadlým větvím, a než se dostal do Stamfordu, minul tři nehody. V pět konečně dorazil do New Havenu.

Dvakrát objel blok, než zaparkoval, a spěchal přes dvůr k budově, kde Gabriella pracovala.

Kampus byl téměř opuštěný, částečně kvůli dešti, zčásti proto, že letní semestr už skončil a zimní ještě nezačal. Pochmurnost zamračeného dne náladě místa nepřidala.

Když došel do čísla 51 na Hillhouse Avenue a vešel do budovy, oddechl si, že nechává běsnící živly za sebou.

Zaklepal na dveře Gabrielliny kanceláře. Když ho uviděla, usmála se – levým koutkem úst o něco víc než pravým. Uvnitř stál vysoký šedovlasý muž.

„Přijel jsem trochu dřív. Říkal jsem si, že bychom mohli zajít někam na skleničku. Jestli máte ovšem čas.“

„Mám. To je od vás milé. Pojďte dál,“ pokynula mu. Uvnitř mu představila svého otce, profesora Petera Chase. Potřásli si rukama. Když Gabriella otci vysvětlovala, za jakých okolností se s Joshem seznámila, sledoval ho profesor poněkud zamračeně.

Pak se otočil k dceři: „Jestli to nebude trvat dlouho, můžu na tebe počkat dole a pak bychom mohli něco sníst, než mi začne fakultní schůze.“

„Díky, tati, ale já jdu na večeři s Joshem a doktorem Samuelsem. Říkala jsem ti to, vzpomínáš si?“

„Ještě ses nevzpamatovala z toho, co se tady stalo. Myslím, že bys měla zůstat radši v klidu doma,“ bručel otec.

„Myslím, že z klidu by se teď Gabriella mohla zbláznit, profesore,“ opáčil Josh.

Peter se zamračil. Proč vlastně? Protože Josh vpadl neohlášen k jeho dceři, a teď tvrdí, že ji zná tak dobře, že ví, co je pro ni nejlepší? Nebo se snad Peteru Chaseovi nesmí odporovat?

Popravdě řečeno, Josh překvapil sám sebe. Ne tím, že s profesorem nesouhlasil, ale tím, že si přesně dokáže představit, jak by vypadal Gabriellin večer strávený doma. Čekal by ji monotónní zvuk deště, spící dítě, prázdná ložnice, melancholická noc. To všechno by její úzkost jenom prohloubilo.

„Jak, u všech čertů, můžete vědět, co moje dcera potřebuje?“

Gabriella na Joshe po straně mrkla. „Má pravdu, tatí. To poslední, o co teď stojím, je sedět doma a dokola přemýšlet o tom, co se děje. Budu v pořádku.“

„Tak co kdybych se omluvil ze schůze?“ nabídl jí Peter.

„V žádném případě,“ zavrtěla hlavou.

„Tak dobře, ale budu doma do devíti,“ zabručel nespokojeně.

„Kvůli mně spěchat nemusíš.“

„Nelíbí se mi, že budeš řídit v takové bouřce.“

„Pojedu za ní, profesore, a doprovodím ji domů. Svoje auto tam může nechat a já ji dovezu na večeři a pak zase zpátky.“ Nebyl si ale jistý, jestli ten návrh neroztrpčil Gabriellina otce ještě víc. Peter sice možná uznal, že je to rozumný nápad, ale stejně nevypadal nijak nadšeně.

„Už jdi, tatí, ať nepřijdeš pozdě. A neboj se, Josh se o mě postará.“ Políbila otce na rozloučenou a ten obdařil Joshe dlouhým přísným pohledem, jejž měl zřejmě vyhrazený pro chlapíky, kteří se v blízkosti jeho dcery vyskytli od chvíle, kdy si vyšla na první rande.

Aby Josh Gabriellu trochu rozptýlil, vyptával se jí cestou do restaurace na Quinn. A zdálo se, že jí opravdu vyhovuje mluvit o všedních věcech a malých zázracích, které se dějí, když jsou vašemu dítěti necelé tři roky. Jakmile se o dcerce rozpovídala, uvolnila se a všechno napětí jí z hlasu vymizelo.

„Jaké je to bydlet s otcem?“

„Pro něj i pro Quinn je to fajn.“

„A pro vás?“

Neodpověděla přímo: „Pro Quinn je důležité, aby se v její blízkosti vyskytoval nějaký muž. A kdybych neměla otce, těžko bych mohla tak snadno cestovat mezi New Havenem a Římem.“

Josh věděl, že neříká všechno, co má na srdci, ale nenaléhal.

„Říkala jste, že máte chůvu, ne?“

„Mám. Dokonce jsme jich měli několik. Kdyby ale nebyl doma otec, nechtělo by se mi nechávat Quinn jenom s chůvou.“

„Proč hned několik chův? To jste tak náročná?“

Chtěl se jí zeptat na spoustu dalších věcí, ale bylo mu jasné, že ještě nepřišla ta pravá chvíle.

„Velmi náročná,“ odpověděla škádlivě.

Její způsob konverzace se mu líbil a dodával mu odvahy.

„To si nedovedu představit.“

„Raději to ani nezkoušejte,“ zasmála se.

Její smích v něm začal rezonovat a Josh si uvědomil, že se na něj těší od první chvíle, kdy se setkali. Byl rád, že se díky němu trochu uvolnila. Dál v myšlenkách zacházet nechtěl, zvlášť ne do hájemství nebezpečných představ. Tam si zakázal vstup do té doby, než sám najde odpovědi na velmi obtížné otázky.

„Můj otec má pořád dojem, že je mi sedmnáct,“ usmála se.

„Ano. Díval se na mě, jako kdybyste byla nezkušená školačka.“

„Opravdu?“

Přikývl.

„Tak to je mi líto.“

„Ale není vám to líto.“

„Asi máte pravdu. Když mi bylo sedmnáct, bylo všechno mnohem jednodušší a kluci, se kterými jsem tehdy chodila, takové pohledy čekali a nijak se jimi necítili uražení.“

Josh si uvědomil, že ho svým způsobem zařadila do kategorie „kluků, se kterými chodí“, a potěšilo ho to.

Na křižovatce zastavil na červenou. V záři semaforu Gabriellina tvář zněžněla a vlasy získaly ohnivý nádech. Zachytila jeho pohled. Oči měla světle zlaté, svou barvou připomínaly spadané listí. Déšť bubnoval do čelního skla v rovnoměrném, uklidňujícím rytmu. Co kdyby jel pořád dál, až na Manhattan? Co kdyby ji zavezl do svého bytu, nalil oběma sklenku a pustil jí Johna Coltranea? Co kdyby jí řekl, že si přeje spadat do kategorie mužů, které její otec častuje zkoumavými a nepříjemnými pohledy?

Ne, to nejde. Nejsi volný. Ještě ne. Pronásledují tě běsy.

Koutkem oka pozoroval její levou ruku položenou v klíně. Chtěl ji vzít do své, dotknout se její pokožky a zjistit, jestli cítí totéž co on.

Nesmíš se jí dotýkat. Nesmíš se dotýkat nikoho, dokud nezjistíš, proč se ti směšuje minulost s přítomností.

Dojeli do restaurace na Chapel Street. Byla to stará viktoriánská budova, nedávno pečlivě zrekonstruovaná do poslední římsy a dlaždičky na podlaze. Většina lidí zůstala v tom nečase doma, takže měli nejmenší ze čtyř salonků úplně pro sebe. Hodinu do Malachaiova příjezdu strávili probíráním svých životů předtím, než došlo ke střelbě v hrobce. Vypadalo to, že uzavřeli tajnou dohodu, že se budou nepříjemnému tématu vyhýbat a užijí si společně strávený čas.

Josh si objednal sklenku Blue Label a Gabriella vodku s tonikem a limetkou. Pleť jí v měkkém světle jemně zářila a vlasy se leskly. Josh se musel několikrát napomenout, aby se jí nedotkl. Se zalíbením si prohlížel její tvář, a když mluvila, pozoroval, jak si stíny hrají na vysoko posazených lícních kostech, jak se levý koutek úst při úsměvu zdvíhá vždycky o něco výš nežli pravý. Uvědomil si také, jak pozorně si ho prohlíží ona a že z něj vlastně nespouští oči. Bylo mu to velmi příjemné.

Když Malachai dorazil, Joshe to skoro nazlobilo. Snažil se odhadnout Gabriellinu reakci, ale její výraz byl nečitelný. Pozdravili se, Malachai si objednal campari se sodou a začal se Gabrielly vyptávat na vloupání do římského bytu a do kanceláře. Ztratilo se něco? Má policie nějakou stopu?

Josh si všiml, jak se jí změnil výraz obličeje i řeč těla, jako by ji Malachai surově vrátil zpět do nepříjemné přítomnosti. Litoval, že pohodová chvilka zapomnění netrvala o něco déle.

Gabriella jim vylíčila poslední noc, kterou strávila v Římě. Jak profesor zemřel, ona se k ránu vrátila z nemocnice a našla rozbité okno a knihy i papíry rozházené po celém bytě. „Vzali mi jeden poznámkový blok, pár plánků, které jsem načrtla v hrobce, nějaké zápisky ohledně vykopávek a sadu fotografií. Nechápu, k čemu by to někomu mohlo být. Kdyby hrobku nevyloupili a profesora nezastřelili, dávalo by to smysl. Ale za téhle situace, když jsou kameny stejně pryč… to nechápu.“

„V tu chvíli jste se rozhodla odjet?“ zeptal se Josh.

„Ano. Měla jsem hrozný pocit nebezpečí. Moje dcera má jenom mě. Nemohla jsem riskovat, že se mi něco stane. Zavolala jsem na letiště, zabukovala letenku na první možný let, sbalila si tašku a zbytek noci strávila v hotelu. Vykopávky doprovázelo od samého začátku tolik podivných věcí… Víte, mezi archeology se tradují všelijaké pověry… Že některé vykopávky jsou prokleté a tak… Teď jsem to poprvé pocítila na vlastní kůži.“

„Co jste myslela tím ‚od samého začátku‘?“ zeptal se Malachai.

„Dřív jsem si to ani neuvědomila, ale způsob, jakým jsem hrobku objevila, byl velmi zvláštní.“

„Hrobku jste objevila vy? Nevím proč, ale myslel jsem si, že to byl profesor Rudolfo,“ podotkl Malachai.

„Byla jsem to já. A myslím, že její objev souvisí s krádeží kamenů a profesorovou vraždou. I s tím, že se minulý týden někdo vloupal do mého bytu v Římě a v sobotu do kanceláře na univerzitě.“

Zatímco jedli, Gabriella jim vyprávěla celý příběh, počínaje knězem, který ji vyhledal v univerzitní kapli. Pak vzpomínala na první místo, kde v Římě začali kopat. V tu chvíli z ní únava i strach spadly a ona se znovu ponořila do vzrušení těch dnů.

„Našli jste tehdy něco?“ přerušil ji zvědavě Josh.

„Ne. Vůbec nic.“

„Takže jste se přesunuli na další místo?“ tázal se Malachai svým typickým neosobním tónem s očima upřenýma přímo do Gabrielliny tváře.

„Ano…“ hlas se jí vytratil.

„A tam jste našli vestálku a kameny?“ pokračoval Malachai v otázkách.

„Ano.“

„Vrátíte se tam?“

„Do Říma?“

„Ano, abyste dokončila práci v Bellině hrobce.“

Josh potlačil nutkání ho opravit, že je to Sabinina hrobka.

„Ještě nevím. Potřebuji najít nějakého archeologa, který by se mnou pracoval, když teď profesor…“

Do očí se jí vrátil smutek a už zase vyhlížela unaveně. „A jestli se vrátím, chci si tam Quinn vzít s sebou.“

„A je v tom nějaký problém?“ zajímal se Josh.

„Ano. Protože v tom případě nejspíš přijdu o Bettinu.“

„Kdo je Bettina?“ chtěl vědět Malachai.

„Chůva. Pomáhá mi starat se o Quinn.“

„A proč byste o ni měla přijít?“ vyzvídal Josh.

„Má herecké ambice, a až začne Quinn na podzim chodit do školky, chce zkusit sehnat nějaké místo v divadle. Na šest měsíců by se mnou do Itálie určitě nejela. A při archeologické práci na plný úvazek bych s sebou Quinn vzít nemohla, kdybych neměla někoho, koho zná a na koho bych se mohla spolehnout. Dokud tenhle problém nevyřeším, nemůžu se tam vrátit.“

Malachai se naklonil přes stůl. „Vy se tam ale vrátit musíte. Je to nutné. Jste tím povinna Belle i těm kamenům.“

„Kameny…“ potřásla hlavou. „Pochybuji, že je ještě někdy uvidím.“

„Jak daleko jste se vlastně dostala s překladem vyrytých symbolů?“ otázal se Malachai a zdvihl sklenici ke rtům.

Josh si všiml, že dokonce i ve chvíli, kdy pije, nespouští oči z Gabriellina obličeje a napjatě čeká na odpověď.

„Nedostala jsem se skoro nikam. Nebyl čas. Hrobku jsme sotva našli. Luštění a podobné věci se odkládají na později – na dobu po dokončení vykopávek.“

„A můžete na tom rozluštění pracovat bez kamenů, jenom na základě fotografií?“

Proč na ni tak dotírá? Josh ho chtěl zarazit a umlčet, donutit, aby dal Gabrielle chvíli pokoj. Měl chuť ji vzít do náruče a ukonejšit. Současně si uvědomoval, že by toho chtěl příliš a většinu zřejmě dostat nemůže: Gabriellu, kameny, důkazy a vysvětlení toho, co se s ním děje.

„Asi ano… ale v tuhle chvíli mi to přijde nesmyslné.“

„Ale vůbec ne! Nadace je odhodlaná kameny najít.

Záleží nám na nich stejně jako vám, možná dokonce ještě víc. A až je dostaneme, budeme potřebovat vědět, jak je použít.“

Gabriella vypadala překvapeně. „Vy si myslíte, že mají nějakou moc?“

„Když můj praprastrýc zakládal klub Fénix, byl přesvědčený, že to, co se o kamenech říká, není legenda, a že skutečně dokážou vyvolat vzpomínky na minulé životy. Nejsem si jistý, jestli tomu sám věřím, ale jedno vím – dokumenty, které jste dostala od toho kněze, mají něco společného s výzkumem mého praprastrýce a jeho snažením.“

„Jak to?“

Malachai si nalil zbytek vína do sklenice, upil a začal vyprávět o skupině bohatých průmyslníků, umělců a spisovatelů, kteří se podíleli na financování jistého archeologa, který na konci devatenáctého století prováděl vykopávky v Římě, a byl přesvědčen, že ví, kde kameny najít.

„Jak se jmenoval?“

„Wallace Neely.“

Gabriella zuřivě přikyvovala. „Neely vlastnil pozemek, na kterém jsme našli Bellinu hrobku. Rudolfo vyjednával o zahájení vykopávek s jeho potomky. Neelyho kariéra byla velmi slibná. Měl za sebou několik významných úspěchů, ale tragicky zemřel ve věku pouhých třiatřiceti let.“

„Jak zemřel?“ vyhrkl Josh.

„Byl zavražděn v Římě pár dnů poté, co oznámil, že udělal úžasný objev.“ Ve chvíli, kdy větu dokončila, si uvědomila zarážející shodu náhod.

„Zavražděn?“ zopakoval po ní ohromeně Josh.

Teď se zatvářila překvapeně Gabriella. „Vůbec mi nedošlo, že historie se opakuje,“ zašeptala.

„Tys tohle všechno věděl?“ obrátil se Josh na Malachaie.

„Jenom něco, ale dohromady jsem si to dal až teď.“

„Víte, co objevil?“ zeptal se Josh Gabrielly.

„To neví nikdo. Byli jsme s Rudolfem přesvědčeni, že své objevy zkatalogizoval, ale všechny záznamy zmizely.“

„Třeba byl kvůli svému objevu zavražděn i on,“ přemýšlel nahlas Josh. „Když se to stalo teď, mohlo se to stát i tehdy…“

Malachai ho přerušil: „Věci nejsou vždycky takové, jaké se zdají být. Na to nezapomínej.“ Natáhl ruku k Joshovu uchu a vylovil z něho stříbrný dolar.

Gabriella na něj ohromeně zírala.

„Kouzelnický trik,“ usmál se na ni Josh, „je to jeho koníček.“

„Není to jenom koníček,“ opravil Joshe Malachai. „Je to určitý způsob života.“ Zasmál se a zopakoval po Joshovi: „Kouzelnický trik.“

Před restaurací se Malachai rozloučil a Josh odvezl Gabriellu domů. Už přestalo pršet, ale voda stále stékala z listí stromů a silnice se mokře leskla ve světle lamp. Zastavil v tiché ulici lemované stromořadím, před hezkým domem v tudorovském stylu, vystoupil z auta a doprovodil ji k domovním dveřím.

„Nemusíte se mnou –“

„Ale ano, musím,“ přerušil ji. „Chci si být jistý, že se dostanete v pořádku domů.“

„Je hezké, že se o mne tak staráte.“

Její slova znovu zněla, jako kdyby přicházela přes hlubokou vodu. Chvíli trvalo, než je vůbec uslyšel. Zachytil její pohled a snažil se ho rozluštit. Byl si jistý, že v reálném čase uběhlo sotva pár vteřin, ale jemu to tak nepřipadalo. Zdálo se mu, že trvalo nekonečně dlouho, než pochopil, že za smutkem a obavami se v jejím výrazu skrývá i touha.

Soustředil se na její obličej a pomalu ho obestíralo kouzlo jasmínu a santálového dřeva. Neměl čas vzepřít se propadu do minulosti. Vůbec si nevšiml, že se blíží.

Kapitola 45

Julius a Sabina

Řím-léta Páně 391

Ulice lemovaly zástupy lidí, kteří sledovali, jak se procesí pomalu sune k branám města. Pro někoho to bylo tragické drama, pro jiného zábava, pro dalšího velkolepé představení. Poprvé po čtyřiceti letech bude Vestina panna zaživa pohřbena za porušení slibu čistoty.

Sabina seděla na svém pohřebním lůžku spočívajícím na plošině, kterou neslo šest kněží. Každou chvíli zalétla pohledem k ženě, která kráčela vedle vozu s kojencem v náručí.

Prach z cesty se usazoval kněžím v nose, oslepoval je a ulpíval na kůži. Na tak dlouhý pochod s takovým břemenem bylo moc velké horko. Takové horko, že probouzelo v přihlížejících vášně. Odevšad se ozývaly jízlivé posměšky a kletby.

Šlo sice o posvátné procesí, ale Julius se přesto bál, že by mohlo dojít k násilnostem. Minulý měsíc vydal císař prohlášení, ve kterém vyzýval římské občany, aby povzbuzovali zbývající pohany k přijetí křesťanské víry.

Za „povzbuzováním“ se ovšem skrývala řada významů. Důsledkem bylo rabování dalších chrámů, napadání kněží během bohoslužeb, zakládání požárů, při kterých lehla popelem řada budov a po nichž zůstaly jenom kamenné základy. Lidé, kteří se ještě před pár měsíci modlili k pohanským bohům, dnes ohrožovali své kněze zbraněmi, ať už z přesvědčení o správnosti nové víry, nebo aby se zalíbili císařským úřadům. S každým knězem, který byl podroben, vzrůstala moc přemožitelů. Už dávno nešlo o náboženství, nýbrž o moc.

Julius s Lucasem se tajně scházeli každou noc, často i s Juliovým bratrem a spoluknězem Dragem. Toto procesí se stalo součástí jejich plánů.

Před devíti týdny přestala Sabina své těhotenství skrývat. Jak velely tradice a zákon, měla být nyní, týden po porodu, zaživa pohřbena v hrobce, kterou pro ni vyhloubili v kopcích nedaleko posvátného háje.

Nikdo se nedověděl, že otcem dítěte je Julius, takže mu žádný trest zatím nebyl vyměřen a on mohl svobodně pracovat na hrobce. Její stavbu pojali jako velkolepé divadlo pro přihlížející zvědavce i císařské špehy. Pozvali umělce, aby hrobku vyzdobili nástěnnými malbami a na podlahu položili složitou mozaiku.

Během minulého týdne, kdy probíhaly konečné úpravy místa jejího posledního odpočinku, sedávala Sabina opodál, chovala v náručí dítě a těšila se s ním. Nepřihlížela sama. Všude se pohybovala spousta špehů. Julius na ně do jisté míry spoléhal.

Město už dlouho nezažilo rituální pohřeb zaživa a Římané té události připisovali i symbolický význam. Smrt poslední vestálky znamená i konec starých pořádků.

Za denního světla a všem na očích probíhaly oficiální práce, ale když slunce zapadlo a všichni odešli, dal se Julius spolu se svým bratrem do kopání tajného tunelu. Usilovně pracovali pod rouškou hluboké tmy, až jim prsty a dlaně krvácely. To vše v sousedství posvátného háje, kde Julius se Sabinou prožili tolik mileneckých schůzek a kde mu řekla, že nosí pod srdcem jeho dítě, které pro ni znamenalo rozsudek smrti.

Pohané věří, že po smrti se jejich duše znovu zrodí v jiných tělech a dostanou možnost napravit, co v minulém životě pokazily. Ale dokud má Julius sílu hloubit tunel, je velká naděje, že Sabina se znovu narodí ještě v tomto životě.

Z výšky pohřebního vozu přelétla Sabina pohledem od dítěte k Juliovi, který kráčel po druhé straně. Oči se jí třpytily slzami. Brzy se budou muset rozloučit. Společný život, jak ho doposud znali, dospěl ke konci. Už nikdy se nesejdou v posvátném háji, který jim byl tak dlouho útočištěm, už je nečeká žádné noční koupání v jezírku. Julius už nikdy neuvidí stíny, které jí na nahé pletí kreslilo měsíční světlo cezené listím starých dubů.

Zítra udělají oba další krok na nové cestě.

Usmál se na ni. „Odvahu,“ šeptl potichu, i když věděl, že ho v tom hluku nemůže slyšet.

Odvahu, má lásko.

Ruce v klíně měla prázdné. Do hrobky si s sebou nesmí vzít nic. Schránku s kameny, si připevnila k opasku a zakryla šaty; hrany ji tlačily do žeber. Je to její věno do dalšího života. Nejcennější ze všech pokladů bude pohřben spolu s ní. Více než čtyři tisíce let ochraňovaly vestálky posvátný oheň i to, co se ukrývalo pod ohništěm. Bylo správné, aby to Sabina chránila i ve svém dalším životě.

Dorazili k hrobce.

Sabina se podívala na svou sestru a dcerku, kterou jí svěřila. Naklonila se nad děťátkem a políbila je na hladkou tvářičku. „Brzy se uvidíme, má malá.“ Pak se otočila k sestře. „Víš, co máš dělat?“ zeptala se a Claudia němě kývla. Pro slzy ze sebe nedokázala vypravit jediné slovo.

„Dojde-li k nejhoršímu, dostanete za poklad celé jmění. Zabezpečí vás na zbytek života.“

„Nemluv takhle… Nic se nestane. Všechno dopadne dobře.“ Bylo nebezpečné říkat víc.

Sabina objala sestru i dcerku a chvíli je pevně držela. Na prsou cítila malé pěstičky, jako by se dítě dožadovalo mléka.

Konečně se rozloučili.

Julius a Lucas jí pomohli sejít dolů do hrobky. Rychle si ještě jednou zopakovali celý plán. Uvědomovali si, že venku stojí dav a že by bylo podezřelé, kdyby v podzemí strávili moc dlouhou dobu.

Lucas vylezl ven po dřevěném žebříku jako první.

Julius vzal Sabininy ruce do svých.

„Sabino…“ zašeptal.

Zavrtěla hlavou a položila si prst na ústa: „Pssst, nic neříkej. Máme před sebou ještě spoustu společně stráveného času, uvidíš.“

Je si tak jistá, pomyslel si Julius, ale slzy, které se jí hrnuly po tvářích, její optimismus popíraly.

Stoupla si na špičky a políbila ho na ústa, jako by se tím polibkem snažila říct všechno, co nešlo sdělit slovy. Julius cítil na rtech sůl. Zda jsou to její anebo jeho slzy, však nevěděl.

Kapitola 46

New Haven, Connecticut

Pondělí 22.18

„Není vám nic?“

Srdce mu krvácelo. Přemáhal ho zármutek. Chtěl se vrátit zpátky k Sabině a k jejich dítěti. „Joshi?“

Gabriellin hlas přicházel z dálky. Věděl, že se ho musí držet.

V zoufalství natáhl ruku k Sabinině obličeji, ale ten se rozplynul ve vysoké zelenomodré vlně. „Joshi!“

Trvalo dlouho, než se dokázal vrátit do současnosti. Věděl, že by měl něco říct, ale zatím nedokázal najít správná slova. Zavrtěl hlavou a zhluboka se nadechl. „Nic mi není.“ Zděšeně si uvědomil, že drží Gabriellu za ruce. Vztáhl je místo k Sabině k ní? Uvědomil si, že je rád, že se to stalo, jeho zmatek se ještě prohloubil. Toužil se Gabrielly dotýkat. Připadalo mu to správné. „Opravdu jste si jistý, že jste v pořádku?“

„Špatně jsem si to načasoval.“

„Co tím myslíte?“

„Že… že jste prožila pár příšerných dnů, ve kterých se toho přihodilo strašně moc. A už je dost pozdě.“

„Já jsem v pohodě, Joshi,“ odpověděla a podle toho, jak se tvářila, bylo jasné, že si vůbec nemyslí, že by bylo kdovíjak pozdě.

Stáli ve stínu, kde na ně nebylo vidět ani z ulice, ani přes skleněné dveře, jimiž by je mohla zahlédnout chůva nebo Gabriellin otec. Přitáhl si ji blíž a sklonil se k jejím rtům. Byl to vášnivý polibek. Až moc vášnivý. Pustil ji.

„Taky jsi čekal hodně dlouho, že?“ zašeptala.

Kývl a tentokrát políbila ona jeho.

Čas se zastavil, svět zmizel, Josh přestal přemýšlet a na chvíli se vzdal svého snu o Sabině. Nervová vlákna ožila, krev v něm začínala vřít. Bylo úžasné cítít Gabriellino tělo na svém a vědět, že chce přesně to co on.

Znovu se spustil déšť.

Odtáhli se od sebe. Gabrielliny oči zářily štěstím, ale současně dávaly znát, že chce víc. Uvědomil si, že její polibky rozhodně nikdy předtím nezažil. Nebylo na nich nic známého ani povědomého. Ani vůně, ani chuť. Její vlasy ho měkce šimraly na tváři. Věděl, že ani ty nikdy na kůži necítil. Políbil ji znovu a padal do temnoty, která byla hlubší než noční obloha. Její prsty mu obemkly paže. Přitiskla se k němu ještě úžeji. Uprostřed rozkoše, kterou cítil, se zvolna rodil i smutek a začínaly v něm zápasit dva city. Jestliže se podvolí jedné, bude se muset vzdát druhé.

Zoufale si přál, aby mu byl její dotek známý. Tolik nocí a dnů, týdnů a měsíců ho pronásledovala minulost a žena, která do ní patřila. Teď se objevila Gabriella, on je jí posedlý, ale zároveň si ji zakazuje. Ale co kdyby si povolil? Jenom na chvíli, na jednu noc. Cítil by její kůži na své, naslouchal by jejím bezdechým vzlykům, až by ji přemohla rozkoš. Nikomu přece neublíží, když se na pár okamžiků ztratí v jejím polibku, nebo snad ano?

Déšť bubnoval na střechy, vítr skučel a točil se kolem nich, objímal jejich objetí, opřádal je a zavíjel do kokonu chladného vzduchu a izoloval od okolního světa.

Nakonec však smutek zvítězil nad rozkoší a Josh se odtáhl. Nemůže zůstat. Nemůže to udělat ani jí, ani sobě.

Kapitola 47

New York 22.30

Toho večera dorazila Rachel do Harrisonova bytu v půl jedenácté. Nejprve čtvrt hodiny nervózně chodila kolem jeho domu a bojovala sama se sebou, jestli se má, nebo nemá na plánovanou schůzku dostavit. Když jí předchozího dne zatelefonoval, aby ji pozval k sobě, působil na ni jeho hlas jako magnet. Z racionálního pohledu se to zdálo nesmyslné, ale nezbývalo jí než připustit si fakt, že ještě nikdy ji žádný muž tolik nepřitahoval. Strýc si ji kvůli Harrisonovi dobíral, a ona teď litovala, že se mu vůbec svěřila. Možná by si měla přestat dělat starosti a strach připsat na vrub své naivitě (nikoli naivitě ohledně mužů a vztahu k nim, nýbrž ve věci lásky), vzdát se pouta, které ho k ní táhne, a nechat se překvapit, kam ji zavede.

V duchu probírala všechny logické důvody, proč je přirozené, že ji přitahuje. Je odborníkem na obrazy, sochy, starožitnosti a šperky. Bohatí sběratelé ho považují za skvělého experta. Má úžasný vkus. Vyzná se v kultuře. Je to hezký chlap. A hlavně – i když to nedává žádný smysl – působí neuchopitelným dojmem, jehož podstatu ona neumí zachytit, pochopit a rozkódovat. Nejde jenom o tajemství, kterých má Harrison bezpochyby celou řadu a která leží ukryta velmi hluboko. Je to právě ta jeho neuchopitelnost a nepostižitelnost, která Rachel přitahuje mnohem víc, než by kdy čekala.

Harrison ji přivítal u dveří bytu polibkem na tvář, který by se dal označit za cudný, kdyby se do něj nepromítl erotický náboj z pevného stisku, kterým jí sevřel ruku a který naznačoval, že se stěží ovládá.

„Zrovna končím jeden hovor. Pojď dál, nebude to trvat dlouho.“

Rachel si myslela, že ji nechá samotnou v obývacím pokoji, ale odvedl si ji s sebou do pracovny.

Apartmá v horním patře domu mu sloužilo jako byt a kancelář současně. Pokoje byly vkusně zařízené v tónech šedé a stříbrné, okna v ateliéru sahala od podlahy ke stropu a poskytovala úchvatný výhled na noční město, které se před nimi třpytilo jako tisíce diamantů.

Harrison jí nalil skotskou, přesně tak, jak to měla ráda – štědrou dávku té nejlepší kvality. Rukou pokynul ke křeslu nalevo od svého pracovního stolu a vrátil se k telefonu.

Rachel upíjela skotskou, zlehka hladila měkkou kůži křesla a snažila se na Harrisona nedívat. Jenže se jí to moc nedařilo, a když se jednou jejich pohledy střetly, usmál se na ni.

Po několika větách týkajících se jakéhosi drahého obrazu, otevřel Harrison horní zásuvku stolu a vytáhl odtud nějaké dokumenty. Rachel si přitom všimla, že uvnitř leží malá černá pistole.

V tu chvíli ji zaplavil zvláštní pocit. Opět se ozvalo podivné hučení a hudba, která ji táhla pryč od zvuků a obrazů v pracovně. Místo pracovny vyvedené ve skle a kovu, z níž se dala přehlédnout půlka města, se ocitla v knihovně obložené dřevem a s okny vedoucími do jakési stráně. Na stěně visely renesanční obrazy velmi dobré kvality a muž za stolem, na místě, kde před okamžikem seděl Harrison, byl někdo úplně jiný.

Byl velmi atraktivní, ale táhlo mu už jistě na padesátku. Neměl na sobě džínsy ani sako od Armaniho, ale nějaký staromódní společenský oblek. V pracovně nebyli sami. U druhé strany stolu stál ošuměle oblečený mladý muž se zlýma očima a mastnými vlasy.

Šarmantní pán, který vystřídal Harrisona, ji obšťastnil svůdným pohledem. Na desce stolu před ním ležel diář vázaný v kůži a vedle se ve světle lampy blyštěla malá černá pistole. Na zbraň se během konverzace s tím pobudou ani jednou nepodíval, ale její přítomnost hrála velmi významnou roli.

„My přece nejsme za tu krádež odpovědni, ne? Vlastně bychom měli nabídnout pořádnou odměnu za jakoukoli informaci, která by vedla k dopadení zloděje nebo zlodějů,“ pokývl znalecky.

Potřebovala se dostat pryč. Od obou těch mužů i od zbraně. Ale cítila se lapená – jako kdyby se čas proměnil v kovové řetězy a spoutal ji. Pokusila se promluvit, ale nešlo to. Podařilo se jí jen jedno: vykřiknout. V tom okamžiku podivná scéna zmizela a skutečnost se vrátila na své místo. Jediné, co připomínalo zvláštní prožitek, byl přetrvávající pocit paniky.

Harrison si počínal velmi pozorně a soucitně se ptal, jak jí může pomoci. Rachel chtěla vědět, proč má zbraň, a on jí přesvědčivě vyložil, že proto, aby v případě potřeby ochránil obrazy a šperky, které mu procházejí rukama a určitou dobu se zdrží v jeho pracovně a v celém bytě. Znělo to rozumně. Ale Rachel přesto cítila, že je v nebezpečí a že by s ním neměla sedět o samotě, popíjet a rozprávět.

Když se jí znovu dotkl a políbil ji, samotnou ji překvapilo, jak spontánně se k němu přivinula, sice s obavou, ale zároveň se zvědavostí a silou, jimž nedokázala porozumět. Jak to, že zlověstný opar, který ho obklopuje, na ni působí jako afrodisiakum, místo aby ji odpuzoval?

Sváděl ji s šarmem profesionála. Nezastavila ho. A když jí s hlavou přivinutou k ňadrům šeptal něžnosti a dotýkal se jí tak lehce, že jeho prsty připomínaly spíš peříčka, přesvědčovala sama sebe, že si o něm vymýšlí nesmysly a že není možné, aby s mužem, se kterým se takhle cítí, bylo něco v nepořádku. A pak se to stalo znovu.

Byl to jen letmý záblesk.

Na Harrisonově místě se zničehonic objevil ten druhý muž a začal se s ní milovat. Nebyl však ani trochu něžný či pozorný. Počínal si chtivě a hladově. Někde v pozadí viděla barvy, které odváděly její pozornost. Ale jaké barvy to jsou, říct nedokázala. Byla tam temná smaragdová zeleň, modř noční oblohy a zářivá červeň – vše tak krásné, že od toho nedokázala odtrhnout oči ani ve chvíli, kdy cítila mužské tělo, které ji vzrušovalo. Proč tam ty barvy jsou? Snažila se zaostřit na ně, zjistit, co to je…

V tu chvíli se znovu octila v Harrisonově náručí, v objetí muže, který ji právě vedl k vyvrcholení. Její tělo se znovu ponořilo do záplavy barev a dočista se v ní rozplynulo.

Kapitola 48

Byly dvě hodiny v noci. Okno bylo otevřené a chladný vzduch s sebou přinášel konejšivé objetí. Místnost tonula ve tmě, jenom pracovní stůl ozařovala osamělá lampa. Chtěl se odstřihnout od reality a vytvořit pro svůj experiment zvláštní fyzickou existenci.

Na tmavomodrém sametu rozprostřeném na podložce zářilo šest kamenů: smaragdy, safíry a rubín.

Podle dochovaných písemných zpráv by tyhle drahé kameny měly otevírat dveře ze současnosti do minulosti. Ale o magickém postupu, který by měl celý proces spustit, se všechny starověké texty zmiňovaly jen v náznacích. Připadal si, jako by se plavil po moři a nevěděl, kterým směrem se dát.

Náboženské obřady se vždycky odehrávají v posloupnosti přesně stanovených kroků. Stejně jako křesťanská mše není jenom náhodným výběrem úkonů a modliteb, i k těmto kamenům se váže určitý rituální postup. Ale jaký?

Dokumenty profesorky Chaseové mu nepomohly. Nenašel nic ani v poznámkách z jejího římského bytu, ani v těch, které ukradl v univerzitní kanceláři v New Havenu. Nikde žádný náznak, co by mohly znamenat symboly vyryté na povrchu drahokamů. Potřebuje je rozluštit.

Kdyby to tak dokázal!

Chaseová by to snad uměla. Je skvělou znalkyní starověkých jazyků. Buď by se to podařilo jí samé, nebo by mohla vědět, na koho se obrátit. Ona je jeho klíčem k těm omamně hrůzyplným kamenům.

Neznepokojovala snad jejich magická moc nejvyšší katolický klér? Měli k tomu dobrý důvod – pokud by člověk zjistil, že ráje, nirvány, dokáže dosáhnout vlastní silou, nikoli Boží rukou, jakou moc by nad ním pak církev měla?

Čekal dlouho, ale nakonec se dočkal. Čekal trpělivě od chvíle, kdy před lety dal Gabrielle Chaseové a Aidu Rudofovi k dispozici listy z deníku. Zasetá semena vyklíčila, zmohutněla do podoby vzrostlých stromů a on brzy sklidí ovoce.

Teď je třeba udělat během krátké doby mnoho věcí. Povzdechl si. V jeho povzdechu zazněla hluboká touha, strach i rozechvění. Nerad zatahoval do svých záležitostí jiné lidi. Riskovat bezpečí nevinných se příčilo jeho morálnímu přesvědčení, ale neměl na vybranou.

Už zemřeli tři lidé, a on bude žít s vědomím, že je za jejich smrt odpovědný. Jeho duše se poskvrnila krví a to zřejmě ještě není konec. Ale nevyžadují snad všechny velké činy velké oběti?

Než přejde k dalšímu kroku, ohavnému, ale nevyhnutelnému, dá bohům ještě poslední šanci, aby se mu odměnili.

Rozdělil šest kamenů do dvou skupin – smaragdy položil na levou stranu a safíry spolu s rubínem na pravou. Zavřel oči a soustředil se na ně. Cítil drahokamy ve svém nitru. Kolik historiků, sběratelů a duchovních nejrůznějších církví by mu za ně dalo celé své jmění!

Ale nic, ani všechny poklady světa, by ho nepřiměly se jich vzdát.

Soustřeď se, přikazoval si.

Soustřeď se na ty kameny.

Věděl, jak se modlit. Věděl, jak meditovat. Dovedl vyprázdnit mysl a věděl, jakou má sílu, je-li oproštěna od nepodstatných věcí. Uměl dovolit nicotě, aby mu zaplavila mysl. Meditace není žádný zázrak. Rozhodně nejde o nic božského nebo zázračného, ale přesto na něj vždy měla mystické a magické účinky. Odvedla ho pryč a utišila jeho duchy.

Otce, syna i ducha svatého.

Téměř se zasmál, jak věta působí v daném kontextu, a vzápětí začal se soustředěním na vyprázdnění mysli. Celý proces probíhal, jako když mokrou houbou utíráte tabuli popsanou dlouhými rovnicemi.

Nejprve úklid v myšlenkách.

Potom prázdnota.

Setrvat v nicotě.

Prožívat prázdnotu.

Nechat začít kroužit barvy.

Krvavě červená vtéká do rubínové, mění se v šarlatovou, vstřebává temnotu a rozvíjí se do královského purpuru. Pak nechat proběhnout celý postup obráceně. Sledovat purpurovou, vpouštět do ní světlo, až se promění v levandulovou a světle fialkovou. Pak barvu zesvětlit až do nádechu růžové, přidat víc světla, až se stane narůžovělou chvějivou bělobou. A potom znovu postupovat opačně – přidávat barvu, nechat přecházet růžový tón do rumělkové, tu rozpustit v temně červené barvě vína, karmín rozpálit do pekelně rudé, upustit do ní pár žhavých uhlíků sluneční záře a pak žhnoucí oranžovou planoucí pochodeň.

Ponořil se hluboko do meditace.

Podívej se na sebe. Podívej se, kým jsi byl. Poznej, kým jsi byl.

Znovu to zopakoval.

Podívej se na sebe. Podívej se, kým jsi byl. Poznej, kým jsi byl.

Teď viděl modrou čerň chladné temné oblohy. Prosmýkl se skrze ni. Byla to věčná obloha rozprostírající se nade všemi zeměmi v průběhu věků. Věděl, že odpovědi leží hluboko ve vesmíru. Jen je najít.

Jaké tajemství se skrývá v kamenech návratů?

Žádná odpověď nepřichází. Žádná slova, žádný pocit, nic.

Jaké tajemství se skrývá v kamenech návratů?

Zase nic.

Otevřel oči a pak dlaně. Kameny se vykulily na sametovou podložku. Jejich barvy zářily, sváděly ho, slibovaly víc, než by kdy mohl znát.

Zkusil všechno, co mohl. Nemá na vybranou.

Stočil pohled k monitoru počítače a unavenými prsty vyťukal na klávesnici jméno. Byl si jistý, že kdesi v kyberprostoru byla někdy v minulosti připojena mladá žena a že po sobě zanechala stopy. Trvalo jenom pár vteřin, než se dostal do neviditelných sklepení plných informací a našel, po čem pátral.

Ano, skvělé. Má klíč, který potřebuje. Zavede ho do míst, kde najde úplně jiný poklad. A s ním bude moci obchodovat: život výměnou za informace, za pouhých pár slov, za zvuky, které bez znalosti souvislostí neznamenají vůbec nic.

Pro matku to nebude těžké rozhodnutí.

Určitě ne.

Kapitola 49

„Existuji-li v tomto světě teď, věřím, že budu v nějaké formě existovat navždy.“

Benjamin Franklin

New York

Úterý 14.00

Nazítří ráno zněl hlas Rachel Palmerové v telefonu tak rozrušeně, že Josh souhlasil se schůzkou. Rachel navrhla, aby se sešli v Americkém oddělení Metropolitního muzea. Vždycky se tam cítila příjemně. Joshovi její výběr vyhovoval – byl typickým městským dítětem a s otcem strávil v muzeu mnoho odpolední.

Rachelin strach byl nakažlivý a ovlivnil i atmosféru jejich schůzky.

„Jestli mě někdo sleduje,“ začala, když procházeli galerií zalitou sluncem, „nebude mu muzeum připadat nijak podezřelé.“

„Kdo by vás sledoval?“

„Bude se vám to zdát paranoidní.“

„Nebojte, nebudu si to brát osobně.“ Usmála se. „Myslím, že můj strýc Alex.“

„Opravdu si myslíte, že vás nechává sledovat?“

„Ano.“

„A proč?“

„Protože je přesvědčený, že mi hrozí nebezpečí.“

„A vy si to myslíte také?“

„Ano. Ale on si to myslí z jiného důvodu než já. Zajímal se o Harrisonovy obchody a zjistil, že koupi a prodej několika obrazů a šperků, které Harrison v posledních letech zprostředkoval, doprovázely skandály. To ho znepokojuje, i když v téhle branži nejde o nic neobvyklého. Myslím si, že mi neřekl všechno, co o Harrisonovi ví.“

Zastavila se před velkým mramorovým sousoším, Soubojem dvou přirozeností člověka.

„Strýc se od tetiččiny smrti hrozně změnil. Vím, že se to stává, ale tady nejde jenom o obyčejné truchlení.“

„A o co jiného?“

„Alex je posedlý reinkarnací. Vždycky byl. Víte, že se před lety pokusil koupit nadaci Fénix? Co teta zemřela, jeho zájem o posmrtné životy se ještě znásobil. A já jsem udělala tu chybu, že jsem mu řekla, co se mi stalo, když jsem se s Harrisonem setkala. Teď si Alex myslí, že prožívám vzpomínky na minulý život a že by mi Harrison mohl být nebezpečný… A to jsem mu ani neřekla, že má nejspíš pravdu.“

„Zažila jste to znovu?“

Povzdechla si, kývla a popsala mu, co se jí přihodilo předchozího večera v Harrisonově bytě – jak zahlédla zbraň a sklouzla do minulosti. „Ale vlastně vám nemůžu říct nic konkrétního. Nevím, kdo byli ti muži, které jsem viděla. Ani nevím, kde se nacházeli. Nic. Viděla jsem jenom několik obrazů a slyšela pár vět.“

Vyšli z Amerického oddělení a procházeli galeriemi plnými náboženských artefaktů. Josh si všiml velikého kříže ze slonoviny, triptychu Zvěstování a zrození Krista a skleněné vitríny s relikviemi. Z předchozích návštěv to všechno znal dopodrobna.

„Problém je, že ať dělám, co dělám, pořád mě to k němu táhne. Přestože si říkám, že bych se od něj měla držet dál. Nedokážu to ovlivnit, je to silnější než já. Ztrácím nad sebou vládu, a to se mi ani trochu nelíbí.“

„To chápu,“ kývl Josh. Právě přešli do oddělení zbraní, kde je uvítali zářivě stříbrní rytíři sedící na nehybných koních se vztyčenými kopími a korouhvemi nad hlavou.

„Otec mě sem bral, když jsem byl malý… Nebyl jsem tady už léta,“ vzpomínal Josh na návštěvy muzea po Benově boku. Muzejní prostředí na něho tenkrát působilo magicky, stejně jako teď. Jeho život se během let od základu změnil, stejně jako svět kolem, ale nehybní a mlčenliví rytíři tady stáli stále v téže pozici připravení, až polnice zatroubí do boje.

Představovali pro něj mnohem bezpečnější a příjemnější kontakt s historií nežli nezvané zážitky z minulých životů. Napůl čekal, že uslyší otcův hlas, a překvapilo ho, když místo něj promluvila Rachel.

„Podívejte, Joshi, promluvme si otevřeně. Kolik by to stálo, kdybyste mě zhypnotizoval a absolvoval se mnou několik regresních sezení, abych konečně zjistila, o co vlastně jde?“

„To není otázka peněz. Nadace pracuje jenom s –“

„Nechte toho! Je snad utrpení dětí důležitější než moje?“

„To jistě ne, ale –“

„Dneska ráno mě Harrison vezl do práce,“ přerušila ho Rachel znovu. „Když jsem vystupovala z auta, podívala jsem se na boty. Místo lodiček jsem měla na nohou starodávné botky se spoustou malých knoflíčků. Nic takového jsem v životě snad ani neviděla, natož abych to nosila. Auto se proměnilo v bryčku taženou koňmi a Harrison měl na sobě žaket.“

„A co se stalo potom?“

„Někdo mě zavolal jménem a celá vize byla ta tam.“

„Jakým jménem?“

„Jak to myslíte?“

„Jaké jméno jste slyšela?“

„Přece Rachel. Jaké jsem podle vás měla slyšet?“

„Své jméno z minulosti.“

„Takže vy mi věříte?“

„Věřím, že vídáte přesně to, co popisujete.“

„A pomůžete mi?“

Zavrtěl hlavou. „Už jsem vám řekl, že nadace –“

„Nežádám o pomoc nadaci, ale vás.“

V tu chvíli s sebou oba trhli a otočili se. Kolem nich proběhli dva chlapci, nemohlo jim být víc než nějakých osm nebo deset let. Hnali se do galerie, pokřikovali na sebe a ukazovali na meče, štíty a přilby.

„Já chci být tenhle!“ křičel ten menší.

„A já tamhleten!“

„Jsou z nás rytíři!“

„Za co budeme bojovat?“

„Za spravedlnost! Proti lumpům!“

Děti, které Malachaiovi a Beryl popisovaly zážitky z minulých životů, nikdy nedokázaly vysvětlit, jak poznají, že potkaly někoho ze své minulosti. Ale o svých pocitech nepochybovaly. Děti není nutno přesvědčovat. Není třeba učit je principům reinkarnace, aby uvěřily, že jsou jejich prožitky skutečné. Filosofický podtext nočních můr je vůbec nezajímá. Ony prostě jenom noční můry prožívají.

Rachel se otočila od chlapců zpátky k Joshovi.

Něco mezi nimi bylo. Josh to cítil jako velmi slabé, ale hmatatelné pulsování, docela jiné, než by čekal. Od svého úrazu se setkal s řadou žen, v jejichž očích se snažil najít záblesk něčeho povědomého, a Rachel byla první, u které jej skutečně našel. Věděl sice, že není Sabina, ale rozhodně se s ní kdysi znal.

Uvědomil si, že s ní chce pracovat z ryze sobeckých důvodů – aby zjistil, kdy a kde se jejich životy protnuly, čím mu byla, co pro něj znamenala a jak by mu to mohlo pomoct.

„Co se děje?“ zeptala se Rachel tiše.

„Co myslíte?“

„Zase cítím hučení v těle. A slyším vzdálenou hudbu. Ale tóny tam nejsou. Jen čistě rytmus.“

„Kde jste?“

„S vámi v muzeu, samozřejmě.“

Josh si však nebyl jistý, jestli je Rachel v tu chvíli v minulosti, nebo v přítomnosti. Ale než to mohl zjistit, zeptala se ho: „Nepůjdeme už? Je čas na čaj.“

„Na čaj?“

Rázem pochopil, co se děje.

„Jistě. A kam půjdeme?“

„Domů,“ řekla překvapeně, jako by čekala, že to Joshovi přece musí být jasné. „Kam jinam bychom měli jít?“ Zřejmě se velmi dobře znají. Ale koho to v něm teď proboha vidí?

„Mohli bychom zajít do cukrárny nebo do hotelu.“

„Ano, do Delmonika.“

„Nevím, kde to je.“

„Ale víš. Jen mě schválně zlobíš.“

„Ne. Nikdy jsem o tom neslyšel. Je to někde blízko?“

Zamrkala a potřásla hlavou, jako kdyby se snažila najít nějaký pevný bod. „O čem jste nikdy neslyšel?“

„O Delmoniku.“

„A co to má být?“

Joshovi bylo jasné, že ať mu společný šálek čaje navrhoval kdokoli, rozhodně to nebyla Rachel Palmerová.

Kapitola 50

New Haven, Connecticut

15.06

Carl seděl na sedadle spolujezdce v autě z půjčovny a pozoroval dům z druhé strany ulice. Náhodnému chodci by se mohlo zdát, že telefonuje, ale ve skutečnosti neměl mobil ani zapnutý, jenom chtěl vzbudit dojem, že má důvod parkovat právě na tomhle místě.

Sjel pohledem k hodinkám, které koupil v laciném stánku. Kovový náramek mu dráždil kůži na zápěstí. Chůva by se měla vrátit každou chvíli. Sledoval ji do parku, pozoroval, jak se baví s jinými chůvami, zatímco si děti hrály, a když se zvedla, vyrazil, aby si na ni počíhal tady. Carl byl pečlivý, a než se pustil do nějaké práce, vždycky se snažil pořádně zmapoval situaci. Tentokrát mu to ale čas nedovolil. Telefonát přišel ve tři v noci.

Byl by tu zakázku odmítl, ale odměna byla velmi vysoká. Copak by ji mohl jen tak zahodit?

„Tenhle měsíc určitě ne,“ pronesl nahlas do hluchého telefonu. „A ani tenhle rok!“

Má-li jeho předstíraný hovor vypadat věrohodně, musí do toho vložit srdce.

Přimhouřil oči a pozorně sledoval ulici po celé délce. Nikde ani živáčka. Kolem žádného z domů nebylo vidět nejmenší známku pohybu. Carl zaklapl mobil a zavrtěl hlavou, jako kdyby zrovna dokončil nepříjemný hovor. Předstírat něco takového mu nedělalo žádné potíže – stačilo si představit, že telefonuje s manželkou. Začínal být neklidný.

Tuhle součást své profese neměl rád – čekání, než dojde k prvnímu kontaktu.

Byl ve střehu od chvíle, kdy v šest ráno odešel z domova a nasedl na vlak, který ho dovezl z Grand Central do Pannu a odtud do Hobokenu v New Jersey, kde si najal auto. Když vyplňoval potřebné formuláře, žena za přepážkou se na něj skoro nepodívala. Zajímat ji začal, až když se jí zeptal, z jaké části státu Maine pochází. Překvapeně řekla, že z Manchesteru, a divila se, jak na to přišel. Usmál se a řekl, že má ucho vycvičené na hlasy, dialekty a přízvuky. Stačí, aby s někým mluvil jednou, a od té chvíle už ho po hlase poznal vždycky a téměř bezchybně dokázal odhadnout i odkud pochází.

O tom se samozřejmě nezmínil, protože by si ho mohla zbytečně dobře zapamatovat. Místo toho se usmál se slovy, že tam má kořeny jeho rodina.

Jinak byl sám se sebou naprosto spokojený. Vypadal a choval se tak normálně, že ho to dělalo téměř neviditelným. Pro tuhle zakázku se z něho stal muž středního věku, středí výšky, s trochu hrbolatým nosem, brýlemi, slámově světlými vlasy a knírem. Oblékl se do kvalitních plátěných kalhot a sportovního saka, které už mělo své nejlepší časy za sebou, ale pořád nevypadalo nijak ošuměle. Převleky ho úžasně bavily. Líbilo se mu, jak on sám díky parukám, barevným kontaktním čočkám a líčidlu mizí a mění se v úplně jiného člověka. Když byl hotov, většinou ani sám sebe v zrcadle nepoznával.

Znovu otevřel telefon, aby předvedl další hereckou etudu, a přitom v duchu znovu prošel svůj plán. Vždycky všechno promýšlel velmi pečlivě a jeho zásadou bylo nikdy si nemyslet, že je připravený na všechno. Počítal s tím, že mohou nastat okolnosti, které ani v nejmenším nečeká. V tu chvíli zaznamenal na vzdálenějším konci bloku nějaký pohyb. No konečně! Chůva se vynořila zpoza rohu. Před sebou tlačila kočárek a pomalu se blížila k jeho autu. Cestou dvakrát zmizela ve stínech velkých jilmů.

Čekal, až přijde blíž, pak zaklapl telefon, poklepal si na kapsu, ve které měl peněženku a odznak policejního vyšetřovatele, vystoupil z auta a přešel ulici.

„Promiňte, vy jste slečna Winstonová, že? A pracujete pro profesorku Chaseovou?“

Dívce bylo něco přes dvacet, byla malá a měla sladkou tvářičkou s kulatýma bystrýma očima, ve kterých se rázem objevila ostražitost. Carl střelil pohledem do sportovního kočárku. Dítě spalo. Skvělé.

„Ano, děje se něco?“

Vytáhl odznak, aby se identifikoval.

„Jsem detektiv Hudson. Potřebuji, abyste šla se mnou.“

„Proč?“

„Všechno vám vysvětlím v autě.“

„Stalo se něco mým rodičům?“

„Ne. Není žádný důvod propadat panice.“

„Nic jsem neudělala,“ zakňourala Bettina a dítě ve sporťáku se pohnulo. To není dobré. Teď se nesmí vzbudit.

„Samozřejmě že ne, slečno Winstonová.“ Velmi jemněji položil konečky prstů na loket a směroval ji k okraji chodníku. „Ale potřebuji, abyste se mnou přešla ulici. Můj vůz je tamhle,“ ukázal na něj.

„Teď? Nemohla bych jít napřed domů a –“

Naklonil se k ní přesně tak blízko, aby to ještě nebyla přílišná důvěrnost, a vážným hlasem ji přerušil: „Slečna Chaseová dostala dopis, ve kterém někdo vyhrožuje její dcerce. Po tom vloupání do univerzitní kanceláře nechceme nic riskovat. Rádi bychom, abyste se s Quinn přesunula na nějaké bezpečné místo.“

„To je ale hrozné!“ Bettina sevřela prsty kolem držadla kočárku, až jí zbělely klouby. „Proč by chtěl někdo ublížit Quinn? Co to má společného s –“

„Všechno vám vysvětlím, ale teď potřebuji, abyste šla se mnou.“

Vedl ji přes ulici k autu a cítil, že se Bettina trochu chvěje. Prima. Bude-li nervózní, půjde všechno snáz. Otevřel dveře od auta. Podívala se dovnitř.

„Nemůžu s váma jet… Nemáte dětskou sedačku.“

Kruci! Na tohle zapomněl. Jak jde v nějaké zakázce o děcka, jsou z toho vždycky potíže. Za normálních okolností se jim snažil vyhýbat, protože člověk narazí na spoustu nečekaných problémů.

„Můžete mi ten sporťák na chvilku pohlídat?“ zeptala se. Než se zmohl na odpověď, rozběhla se přes ulici k autu zaparkovanému na příjezdové cestě k domu. Když otevírala zadní dveře, Carl zkontroloval oba konce ulice. Nikde nikdo, ale přece jen jí to trvá zbytečně dlouho. Dítě se začínalo vrtět. Pak vyjel zpoza rohu stříbrný sedan.

Z dálky vypadal jako auto profesora Chase.

Bettina se konečně vracela. Carl se k ní rozběhl, vzal jí sedačku z ruky a začal ji připevňovat do auta.

Koutkem oka pozoroval blížící se vůz. Sedan zahnul k domku v polovině ulice. Oddechl si.

Bettina posadila Quinn do sedačky a chtěla si sednout k ní.

„Raději bych, kdybyste seděla vedle mě,“ požádal ji. „Snáz vám tak všechno vysvětlím a nebudu se pořád muset otáčet dozadu.“

Oba se usadili. Když Carl nastartoval a začal se rozjíždět, uviděl, jak se na konci bloku objevilo další auto, tentokrát SUV. Ve stínu vysokých jilmů nešlo rozeznat, jestli je černé nebo tmavomodré. Věděl, že profesorka Chaseová má tmavě modrý džíp. Kudy má jet? Má se s tím vozem minout a riskovat, že se celá akce zhatí, nebo se má otočit do protisměru a risknout pro změnu, že přijde o řidičák? Nakonec se rozhodl pro otáčku do zakázaného směru. Ve zpětném zrcátku sledoval, jak daleko od něj auto je. Stále nevěděl, jestli patří Chaseové. Pokud ano, přijela o několik hodin dřív, než měla. Dokázala by na tu vzdálenost přečíst značku? Pravděpodobně ne a kromě toho, proč by ji mělo nějaké cizí auto zajímat? I kdyby zjistila, že chůva s dítětem nejsou doma, určitě by ji to nezarazilo. Začala by se o ně zajímat až za pár hodin.

„Máte mobilní telefon?“ zeptal se Carl Bettiny.

„Ano.“

Odbočil doprava. Nikdo je nesledoval. „Můžete mi ho dát?“

„Proč?“

„Je to běžný postup.“

Vyndala mobil z kabelky a podala mu ho. Otevřel ho, vypnul a zastrčil si ho do kapsy.

„Nerozumím tomu. K čemu potřebujete můj mobil?“

Neodpověděl. Upřeně pozorovala jeho profil. Pak se rozhlédla po interiéru auta a uvědomila si, že je naprosto prázdné. To jí připadalo divné. Měla za to, že detektivové ve svých vozech prakticky bydlí. Takovému uvažování se naučila v divadelní škole. Věděla, že charakter postavy oživují detaily.

„K čemu potřebujete můj mobil?“ zopakovala znovu.

Mlčel.

Jeho mlčení také nedává smysl. Proč neodpovídá? Je tady přece od toho, aby pomáhal slečně Chaseové a Quinn.

V tu chvíli jí všechno došlo. „Proboha,“ vydechla tiše a hlas se jí třásl strachem. „Vy nejste od policie, že ne?“

Kapitola 51

New York

Úterý 16.30

Josh by nedokázal rozumně vysvětlit, proč se hnal jako o život do nadace, půjčil si Malachaiovo auto a vyrazil s ním do New Havenu, aniž se přesvědčil, jestli je vůz v pořádku, a aniž předtím zatelefonoval Gabrielle.

Beryl Talmageová by mu nabídla dvě možná vysvětlení. Jedno racionální, že se v poslední době cítí ohrožený a chová se přehnaně ochranitelsky ke každému, na kom mu záleží. Intuitivně by se však klonila ke druhému, že totiž mezi Joshem a Gabriellou existuje silné karmické pouto.

Jakmile Josh spatřil dokořán otevřené dveře Gabriellina domu, tep mu vyletěl do závratných výšek. Vběhl dovnitř se strachem, co tam asi najde.

Gabriella se v mokrém kabátě opírala o zábradlí schodiště. U nohou jí ležely deštník a kabelka. V třesoucí se ruce držela nějaký papír.

„Gabriello, stalo se něco?“

Vzhlédla k němu. Zlatavé oči měly skelný nádech, všechna barva z obličeje zmizela, rty měla sinalé s výjimkou kapky krve v místě, kde si je prokousla. „Co se děje?“

„Moje holčička…“

„Co je s ní?“

„Moje holčička…“ vypravila ze sebe podruhé. Víc říct nedokázala. Josh jí vzal papír z ruky.

Quinn je v pořádku. Pokud nezavoláte policii a neohlásíte její zmizení, neublížíme jí. Přeložte text na kamenech minulých životů a zjistěte, jak se používají. Potom vám Quinn vrátíme. Mobil mějte pořád zapnutý. V tuto chvíli jde jenom o malou noční můru. Záleží na vás, jestli se stane skutečností.

„Kdes to vzala?“

„Teď jsem přišla domů. Zrovna teď. Bylo to ve schránce.“

„Volalas na policii?“

Zavrtěla hlavou: „To neudělám. Nebudu riskovat Quinnin život. Copak jsi to nečetl?“

„Musíš přece –“

Gabriella ho přerušila tichým hlasem, který trochu připomínal syčení divoké kočky. „Ne. Udělám všechno, co ti lidi chtějí. Quinn je můj život. Copak to nechápeš?“ Na krku jí vystoupily žíly a v každém slově bylo slyšet napětí. „Určitě jsou to ti samí, co zabili Rudolfa. Nesmím nic riskovat. Jsou to zabijáci, Joshi!“

Třásla se po celém těle. Josh ji objal a přitáhl k sobě. Tělo měla ztuhlé strachem. Mluvila dál, jako by vůbec nevnímala, že ji drží v náručí.

„Najdu někoho, kdo ty znaky přeloží. Nemůžu na nic čekat. Znám všechny odborníky v oboru. Snad mi někdo dokáže pomoct. Rozluštím ty nápisy hned teď. Dnes v noci. A zítra bude Quinn zpátky. Že ano?“

Hlas jí zněl horečně a Josh se bál, že se pomalu propadá do hysterie.

„Musíme zavolat policii, Gabriello.“

Vytrhla se mu s obličejem zrůzněným vztekem. „Ne! Jestli mi nechceš pomoct, tak jdi odtud. Musím Quinn zachránit. Copak tomu nerozumíš?“ křičela.

Josh si však uvědomoval, že čím později policii zavolají, tím těžší bude únosce vystopovat. „Gabriello, poslouchej mě. Sama jsi řekla, že jsou to zabijáci –“

Jenže ho vůbec neposlouchala a vedla si dál svou, v závratném hlasitém staccatu: „Ne. To nejde. Udělám přesně to, co po mně chtějí. Jestli mi nechceš pomoct, tak běž! Vypadni!“

„Já ti přece chci pomoct,“ odpověděl jí Josh mírně ve snaze trochu ji upokojit. Ale byla hluchá. „Chci ti pomoct,“ opakoval. Tentokrát už ho uslyšela. Zhluboka se nadechla. Konečně s ním snad bude mluvit rozumně.

„Kde ses tady vůbec vzal? Jak jsi věděl, že se něco stalo? Kdo ti co řekl?“ vyhrkla.

„Nikdo mi nic neřekl. Nic jsem nevěděl. Prostě jsem měl takový zvláštní pocit… Na tom teď nezáleží. Pojď se posadit. Přinesu ti sklenici vody a promluvíme si, co podnikneme dál.“

Nechala se dovést k pohovce, poslušně usedla, ale hned zase vyskočila a rozběhla se ke schodišti. „Musím se podívat, jestli má s sebou medvídka…“ Brala schody po dvou. „Dal mi ho její otec, když jsem otěhotněla. Ví, že je od něho. Neudělá bez něj ani krok. Nikdy…“

Josh ji následoval do dětského pokoje. Gabriella zuřivě prohledávala postýlku a krabici s hračkami. Měla své důvody, proč ji medvídek tolik zajímal. Pokud má Quinn medvídka s sebou, znamená to, že byla naživu, když opouštěla dům.

„Není tady,“ usmála se nakonec na Joshe závojem slz.

Kapitola 52

New York

Úterý 17.50

Alex pečlivě odstřihl větvičku fíkusové bonsaje. Bonsaje byly další vášní, kterou sdílel se svou zesnulou ženou. Teď, když zůstala péče pouze na něm, věnoval se desítce drahocenných stromků rozmístěných po apartmá s posvátností, s jakou navštěvoval manželčin hrob.

Rachel stála ve dveřích obývacího pokoje. Nechtěla strýce rušit, ale potřebovala mu připomenout, že chtěl odejít v šest. Sledovala, jak ošetřuje stodvacetiletý stromek vysoký pouhých pětačtyřicet centimetrů, a projel jí záchvěv soucitu. Kéž by mu tak dokázala v zármutku nad manželčinou ztrátou ulehčit.

Alex odložil nůžky a ustoupil, aby si stromek prohlédl. Spokojeně začal sbírat drobné větvičky, které právě odstřihl.

„Strýčku?“ zavolala na něj Rachel tiše.

Otočil se. Než ale nasadil obvyklou masku vyrovnanosti, ve tváři mu ještě na okamžik utkvěl hluboký smutek. Teta kdysi Rachel prozradila, že její manžel se stal tak úspěšným obchodníkem, protože je mistrem přetvářky. „Dokáže skrýt veškeré svoje myšlenky. Nikdo na něm nic nepozná. Ani já ne. Musím říct, že mě to občas pěkně znervózňuje.“

„Neměli bychom už jít? Moc se těším.“

Když kráčeli galerií Alberta Randa, Rachel si v duchu gratulovala, že to pozvání přijala. Byla by obrovská škoda, kdyby se nechala připravit o příležitost podívat se na soukromou sbírku starých mistrů včetně Tintorretta a Rafaela či skvostné Michelangelovy skicy.

I největší znalci umění, kteří většinou téměř nevěnovali pozornost tomu, co visí na stěnách v předsálí, se rozplývali nadšením nad těmito fantastickými díly ze soukromé sbírky, jimiž se veřejnost mohla pokochat po více než sto letech.

Stála před Michelangelovou skicou a studovala kresbu shrbeného nahého muže, který byl k umělci obrácen zády. Podle pozice se dalo soudit, že jde o náčrt k jedné ze soch otroků.

„Je to úžasné, vid?“ pronesl za ní Harrsion. Položil jí ruku kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. Nevěděla, že tady bude, a tělem jí proběhlo smyslné rozechvění. Přivinula se k němu a znovu ucítila, jak se v ní vzrušení, jež v ní Harrison vzbuzoval, sváří se strachem.

„Takovéhle poklady, které ležely schované desítky let, mají kolem sebe vždycky zvláštní auru. Pokaždé mám pocit, že ožijí a září, jako by měly radost, že se na ně konečně zase někdo dívá. S tebou je to stejné. Jsem moc rád, že jsi tady, Rachel. Příjemně mě to překvapilo.“

Otočila se k němu s úsměvem: „Já jsem tě tady taky nečekala.“

„Jsi tady sama?“

„Ne, se strýčkem.“

Nebyla si jistá, jestli Harrison při té informaci lehce nepřivřel oči. Nepřekvapilo by ji to. Bez ohledu na to, jak zdvořile a přátelsky se k sobě ti dva chovali při prvním setkání v Metropolitním muzeu, jeden jako druhý jí v soukromí vysvětlili, že se navzájem nesnášejí a nedůvěřují si. Byla to další nepříjemná komplikace, která Rachel dělala starosti.

Harrison se znovu zadíval na kresbu, a jejího rozpoložení si vůbec nepovšiml. Jeho cit pro umění ji okouzloval.

„Jenom si přestav, že tahle skica byla schovaná víc než sto let a skoro nikdo nevěděl, že vůbec existuje.“

Rachel ucítila známé napětí. Tělem se začínalo šířit hučení, terakotová barva umělcova uhlu se rozpíjela do oranžových, žlutých, červených a krvavě rudých klikatin, které se vzájemně prolínaly, stáčely se do duhového oblouku a vtahovaly ji do sebe. Hluk v místnosti ztichl a ona sama se zmenšovala, zmenšovala, až téměř zmizela. Místo toho, co se odehrávalo tady a teď, nastoupil svět tehdy a tam. Všechno současné se vytratilo, zůstala jen paže ovinutá kolem jejího pasu.

Kapitola 53

Řím –1884

Stáli v zahradě a dívali se na město. Opírala se o něj a cítila jeho ruku kolem svého pasu. Byla šťastná, že závoj depresí, které ho sužovaly víc než dva týdny, se konečně zdvihl. Blackie se v poslední době hodně změnil. Ten tam byl gentleman, který ji řadu měsíců, od prvního setkání na večírku jejích rodičů v New Yorku, zahrnoval pozornostmi. Byl tak náladový a odtažitý, až si říkala, že jestli se rychle nezmění, sama jejich vztah ukončí. Jeho momentální skvělá nálada jí přinášela větší úlevu než chladný větřík, který zmírňoval italské parno.

Teta Iris, která na ni měla dávat pozor, šla jako obvykle brzy spát, a ona si tak bude moci užít svého milence o samotě. Svého milence! To pomyšlení ji rozechvívalo. Kolik dívek ze společenského okruhu takzvaných slušných slečen, které jí matka doporučovala za přítelkyně, by si dovolilo žít s nějakým mužem? Asi žádná. Zato ve společnosti, kam patřili milovníci umění, studenti malířství a kreslení, prostě avantgarda, a k níž se počítala i ona sama, se porušování pravidel a konvencí považovalo za chvályhodné.

„Jenom si pomysli, že ten poklad byl víc než tisíc let tajemstvím a nikdo nevěděl, že vůbec existuje.“

Blackie, zralý a velmi úspěšný železniční magnát, byl o dvacet let starší než ona. Ale v tuhle chvíli se choval jako dítě, smál se, líbal ji a znovu a znovu se jí ptal, jestli to není ta nejkrásnější zpráva, kterou kdy slyšela.

Posledních několik týdnů si trpce stěžoval, že byl oklamán nejen on, ale i všichni ostatní členové klubu, a že Wallace Neely je sprostě okrádá.

Jak se ale člověk změní, když dokončí, co si předsevzal!

„Tak už mi řekni, co to našel!“ naléhala, když odešli z terasy a usadili se v salonu k šálkům hořkého, ale skvělého espresa, které si v Itálii zamilovala.

„Hrobka je velmi malá a nic nenaznačovalo, že by v ní mohl být pohřben někdo důležitý. A přesto v ní našel jeden z nejdůležitějších pokladů tohoto století.“

„Už jsi ho viděl?“ vyzvídala.

„Ne, ale profesor Neely ho dnes večer přinese. Nechtěl. Vzpouzel se, že má ty svoje postupy a protokoly, ale pozval jsem ho na slavnostní večeři a tu přece není možné uspořádat, když nebude na místě předmět, na jehož počest se koná.“

„Rozeslal jsi telegramy členům klubu?“

„To počká. Nejdřív chci ten poklad vidět sám. Dotknout se ho,“ odpověděl zasněně s pohledem upřeným na ruce. „V tom pokladu se prý ukrývá tajemství minulých životů.“

Nechápala, proč je Blackie stejně jako další členové klubu tak posedlý stěhováním duší. Všichni bez výjimky vedou mimořádné a úspěšné životy, tak proč jim tolik záleží na tom, co se odehrávalo před nimi? Nestačí snad, že mají všechno, co chtějí, a patří mezi nejmocnější muže v New Yorku, možná dokonce v celé Americe?

Římské vykopávky vzrušují dokonce i jejího bratra, ale z jiného důvodu než ty ostatní. Percy se děsí tahanic, které by mohly nastat, kdyby Neely objevil, co hledá a co si všichni přejí, aby našel. Během léta dostala od Percyho několik vzrušených dopisů. Roztřeseným písmem plnil stránku za stránkou jednak podezřeními ohledně strýce, který se stal jejich nevlastním otcem, jednak obavami o její blaho. Psal, že je často nemocný. Trápí ho úporné žaludeční potíže a domácímu lékaři se nedaří zjistit příčinu. Jeho dopisy přicházely pravidelně, ale před třemi týdny se Percy najednou odmlčel. Možná si myslí, že cestuji, utěšovala se. Nebo je dokonce sám na cestě do Říma, aby se tady uzdravil.

„Ty bys nechtěla vědět, co se odehrávalo v tvé minulosti?“ zeptal se jí Blackie.

„Ježíš byl vzkříšen. A matka říká, že nic víc nepotřebuji o probouzení mrtvých vědět.“

„Ale trochu zvědavá přece musíš být, ne?“

„Trochu snad ano.“

Zasmál se, přivinul ji k sobě a v podvečerním slunci, které do pokoje propouštěl závěs, ji políbil na ústa. Už dlouho se spolu nemilovali. Napětí a strach z toho, že se ve vykopávkách nic nenajde, pohltily Blackieho tak, že toho vůbec nebyl schopen.

Drobnými polibky sjížděl od rtů na krk. Pak jí drsně strhl levandulový živůtek a obnažil ňadra. Zachvěla se. Jazykem dráždil okolí bradavek. V chladném vánku, který sem proudil otevřenými okny, cítila na kůži chlad. Vzal oba její prsy do dlaní a držel je jako nejcennější drahokamy. „Jsi tak nádherná,“ zašeptal, naklonil se k ní a znovu ji políbil na ústa.

Blackie byl ženatý muž a měl tři děti, ale tvrdil, že dokud nepotkal ji, žádné náhodné milenky neměl, a na rozdíl od mnoha jiných mužů s obdobným vlivem a mocí vyznával přísné mravní zásady. Uvěřila mu, přestože jeho značná obratnost v milostném umění to přece jen trochu zpochybňovala. Smála se mu a překřtila ho na mravného zlosyna.

Takhle ho měla nejraději – když bojoval se svými zásadami a prohrával. Ráda sledovala, jak jeho bezmoc v její blízkosti roste a on se stává jejím otrokem. Muži se prostě neumějí ovládat, i když si myslí pravý opak.

„Udělala jsi ze mne neznaboha,“ zašeptal hlasem ztěžklým vášní. „Pohana!“ vykřikl a ukázal na okno. „Dole v Římě je ještě dnes řada starověkých chrámů, kde pohani kdysi uctívali svá božstva.“ Šeptem dodal: „Ale já uctívám tebe.“

Povznesená nálada, za níž archeolog dorazil do vily, byla naprosto pochopitelná. Profesor Neely byl malý opálený mužík s kůží ošlehanou větrem a deštěm a s rozcuchanými hnědými vlasy. Jeho špatně padnoucí oblek zoufale volal po žehličce a boty by si zasloužily důkladné vyčištění. Výběr oblečení a péči o ně zřejmě chápal jako něco, co ho jenom zbytečně odvádí od milovaného povolání. Z předchozích setkání věděla, že Neely není schopen vést žádnou konverzaci, pokud se netýká starověkého Egypta nebo Říma, případně jeho momentálních archeologických prací. Dnes večer to ale nevadí, protože se stejně o ničem jiném mluvit nebude. Blackie předvedl hotové divadlo – přivítal Neelyho hlubokou poklonou, častoval ho nejlepším vínem a skvělým jídlem, které jim naservírovalo služebnictvo. Choval se k hostu tak, jako když se miloval s ní – oddaloval vrchol až do posledního možného okamžiku.

A když se Neely patřičně uvolnil, požádal ji Blackie, aby je na chvíli omluvila, a než stihla zaprotestovat, odvedl si malého archeologa do knihovny.

Sledovala, jak jí prakticky před nosem zabouchl dvoukřídlé dveře, a vztekle dupla. Přece si nemůže myslet, že se o ten takzvaný poklad nechá připravit! To tedy rozhodně ne! Zvlášť když musela několik měsíců poslouchat neustálý vodopád obav a strachů.

Teta Iris by jí dala co proto, kdyby viděla, že jde z domu s holými rameny. Jenže teta Iris už je ve svém pokoji a spí.

Z terasy viděla do knihovny škvírou mezi závěsy. Sledovala, jak Blackie zapaluje svíčky na dalším velkém svícnu a nese ho na stůl. V šerosvitu plamínků se archeolog předklonil a začal opatrně otevírat kožený váček. Když byl jeho obsah téměř venku, popošel Blackie blíž ke stolu a zastínil jí výhled.

„To jsme celou dobu čekali na takovouhle špínu?“ zeptal se posměšně. Hrábl po tom, co leželo na stole, a poléval tu věc – ať už to bylo cokoli – vínem ze sklenice, kterou držel v druhé ruce. Vůbec nepostřehl, že stéká na desku stolu pokrytou drahou jemnou kůží.

„Ne! Tohle nesmíte! To je proti protokolu!“ vykřikl Neely a snažil se Blackieho zadržet. Ale ten ho se zuřivostí, jakou u něj vůbec neznala, odstrčil. Konečně uviděla, co to vlastně Neely přinesl: hrst drahokamů, které se teď po vinné sprše třpytily jako kousky barevného skla.

Neely se trochu vzpamatoval a znovu přikročil ke stolu. „Pane Blackwelle, trvám na tom, abyste mi kameny vrátil. Svým chováním jste můj nález znevážil.“

Blackie však mužíka neposlouchal a dál si prohlížel smaragdy, safíry a jediný rubín. Každý kámen byl velký asi jako vlašský ořech. Musí stát celé jmění, pomyslela si Esme.

„Pane Blackwelle, vraťte mi ty kameny. Trvám na tom!“

Blackie se narovnal, usmál se, jako kdyby se nic nestalo, a podal kameny zpátky Neelymu.

Esme se rychle vrátila do salonu, kde měla čekat. Za pár okamžiků přišli i oba muži, Blackie s ledově klidnou tváří, Neely se rty staženými do úzké čárky.

„Milý Wallacei, než nás opustíte, rád bych připil sklenkou portského na vás a na váš nález. Nemůžete mi to odmítnout. Dnešek je dnem oslav!“ Otočil se k Esme: „Má drahá, máme ještě nějaké to skvělé portské?“

Došla pro láhev a vzpomínala přitom na svého bratra. Portské miloval. Moc by si přála, aby tady byl s ní a aby mu mohla říct o všem, co právě viděla, i o tom, jak se Blackie choval. Ráda by si vyslechla jeho názor a radu.

Další hodina proběhla ve znamení Neelyho přednášky o pohanských vírách, pohřebních zvyklostech, o křesťanství ve čtvrtém století po Kristu, hrobce, kterou našel, o metodách, které použije k datování kamenů a překladu znaků, jež se po vinné lázni na povrchu kamenů objevily. Neely do sebe lil jednu sklenku za druhou a Blackie mu neustále doléval. Svého vína se téměř nedotkl.

Zdálo se, že Blackie dychtivě naslouchá každému Neelyho slovu, a to i ve chvíli, kdy se proud jeho řeči změnil v neartikulované mumlání. V tu chvíli už bylo dlouho po půlnoci a věhlasný archeolog byl namol opilý.

„Tak pojďte, starý brachu, pomůžu vám. Je načase, abyste se vydal domů,“ rozhodl nakonec Blackie za Neelyho.

Neely, který neustále pevně svíral svůj váček, se klátivě zdvihl na nohy a pokusil se upravit si sako. Výsledek byl žalostný. Když klopýtal ze dveří, vypadal směšně.

„Dostane se v pořádku domů?“ zeptala se Esme šeptem. „Neměl bys ho raději odvézt k sobě? Je pozdě a ulice jsou nebezpečné. Myslím, že…“

Blackie ji umlčel ledovým pohledem. Světlé šedomodré oči byly ledově chladné. Ještě nikdy se k ní takhle nechoval. Nepoznávala ho. Napřed ten surový výpad vůči Neelymu v knihovně, a teď tohle. Dnes v noci zahlédla poprvé novou část jeho duše, která se jí vůbec nelíbila. Přes všechna jeho ujištění o nehynoucí lásce v tom okamžiku pochopila, jak nedůležitá pro něj ve skutečnosti je a jak snadno by ji obětoval. Vlastně to bylo ještě horší – každý pro něj byl nedůležitý a obětoval by každého. To poznání bylo tak hluboké a zřejmé, až ji zachvátila vlna nevolnosti. Měla pocit, že se na místě pozvrací. Jak to, že se v něm tolik mýlila? Jak mohla milovat někoho, kdo si to vůbec nezaslouží? To není možné! Určitě si jeho pohled vyložila špatně.

Zatímco Blackie pomáhal archeologovi z domu, vyšla po schodech do své ložnice. Sedla si za stůl, vyndala pero ponořené v kalamáři a začala psát dopis bratrovi. Chtěla mu vylíčit všechno, co se dnes přihodilo. Ale udělalo se jí špatně. Odložila dopis s tím, že se k němu vrátí později, a vyšla na balkon. Doufala, že jí svěží vánek udělá dobře.

O dvě nebo tři minuty později uslyšela hlasy a podívala se dolů. Byl to Blackie podpírající Neelyho.

„Dobrou noc, profesore. Bylo mi ctí.“

Neely se trochu uklonil a klopýtal k drožce, která na něj čekala na příjezdové cestě k domu.

Blackie se otočil a zamířil zpátky do vily. Cožpak on nepojede domů? Zapomněl si snad něco v knihovně? Nebo jí chce popřát dobrou noc? Nechtěla sejít ze schodů. Bála se, co by zase mohla spatřit v jeho očích.

Opilý archeolog se zatím kymácel na cestě a čekal, až mu kočí přijde na pomoc.

„Ale já vás neznám!“ zahučel dutým hlasem, ale dost silným na to, aby ho slyšela.

Kočí ho beze slova popadl za paži a táhl ho ke kočáru. Předváděli spolu zvláštní tanec. Profesor se snažil o drožkáře opřít, ale ve chvíli, kdy ten člověk chtěl vykročit kupředu, se Neely zarazil jako jankovitý kůň a odmítal se hnout z místa. Záblesk měsíčního světla ozářil stříbrný knoflík na kabátu kočího. Ne, to není knoflík, ale něco, co drží v ruce! Přitáhl si Neelyho blíž.

Dvojice na okamžik strnula. Stáli bez pohnutí. Někde daleko zahoukala sova, jinak bylo všude naprosté ticho. A pak se Neely pomalu, pomaloučku sesul k zemi.

Bylo to zvláštní, ale zase ne tak moc divné. Je přece opilý.

Kočí se sehnul. Výborně, chce mu pomoct. Ale proč s ním jedná tak hrubě? Proč jím cloumá? Neely se nepohnul. Kočí ho pustil a nechal ležet. Co se to děje? Pak do něj kopl. Proč? Kopl ho ještě jednou, a když se Neely stále nehýbal, sklonil se se, vytrhl mu ze sevřených prstů váček, rozběhl se ke kočáru, vyskočil na kozlík a ujížděl od krvácejícího těla, které zůstalo ležet na trávníku před vilou.

„Pomozte mu přece!“ křičela Esme.

Kočí ale jen práskl bičem.

„Pomozte mu někdo, prosím vás!“ Její hlas zanikl v klapotu kopyt, který se rozléhal nočním tichem.

Kapitola 54

New Haven, Connecticut

Úterý 21.55

Gabriella strávila další půlhodinu tím, že se snažila dovolat Alici Gallerové, odbornici na starověké jazyky, která vyučovala na Princetonské univerzitě a snad by dokázala rozluštit znaky na kamenech. Volala jí každých deset minut, a jak plynul čas, zmocňovala se jí čím dál větší nervozita. Narůstala v ní panika.

„Až se Alice vrátí domů a najde tvé vzkazy, určitě ti hned zavolá zpátky,“ uklidňoval ji Josh.

„Nemůžu čekat. Nebudu čekat. Pojedu za ní a ty fotky jí prostě dovezu.“

„Nebylo by rychlejší, kdybys jí je poslala mailem?“

„Ona ale nemá doma počítač a já nemůžu čekat, až přijde zítra do práce.“

„Tak dobrá. Ale pojedu s tebou.“

O tři hodiny později dojeli do Princetonu. Josh trval na tom, že bude řídit, a doufal, že se mu podaří přesvědčit Gabriellu, aby zavolali policii. Ale Gabriella byla neklidná a neoblomná. Neustále opakovala, že svoji dceru nehodlá vystavovat zbytečnému nebezpečí, a vymámila z Joshe slib, že ani on nikomu nic neřekne.

„Tak aspoň zavolej otci a požádej ho, aby se vrátil.“

Profesor Chase odletěl ráno do Španělska, kde měl přednášet na univerzitě. „Ne, otec má problémy se srdcem a na Quinn hrozně visí. Takováhle zpráva by ho zabila, zvlášť když je tisíce kilometrů od domova a nemůže nic dělat.“ Chvíli se mlčky dívala z okna. „Kromě toho mi nemůže nijak pomoct. Nikdo mi nedokáže pomoct, leda by uměl rozluštit ty znaky.“

Alice otevřela dveře a okamžitě se vrhla ke Gabrielle, aby ji utopila v medvědím objetí. Josh se skoro bál, aby jí neublížila.

„Kde se tu bereš takhle v noci?“ žasla a zvala je dál. „Od té doby, co jsem se dověděla, co se stalo v Římě, mám o tebe hrozný strach. Musíš být se silami na dně.“

Gabrielliny oči se zalily slzami, ale dokázala je zahnat zpět. „Nedovedeš si představit, jak hrozné to bylo.“

Josh jí naprosto rozuměl. Vzal ji kolem ramen a společně vešli za Alicí do obývacího pokoje.

Alice byla vysoká a kostnatá. Na sobě měla několik různorodých vrstev oblečení. Spodní vrstva vždy pod tou další vykukovala, jako by naznačovala existenci skrytých tajemství. V bytě měla všehochuť nejrůznějších starověkých artefaktů, které během své dlouhé vědecké kariéry nasbírala.

Zatímco Alice připravovala pro všechny čaj, Gabriella jí vysvětlovala, že potřebuje, aby jí pomohla s překladem nápisů, což je pro další práce na vykopávkách naprosto nezbytné. Na Alici bylo znát, že jí to tak docela nevěří a že profesní zájem nepokládá za jediný důvod, proč se u ní objevila v tak pozdní hodinu. Neříkala však nic. Bylo zřejmé, že jí na mladší kolegyni velmi záleží, a nechce na ni zbytečně tlačit.

K čaji se usadili u kuchyňského stolu. Gabriella rozprostřela na desce fotografie, které Josh viděl už v jejím bytě v Římě. Alice si je pozorně prohlížela a Josh si v duchu nadával, že ho všechny souvislosti měly napadnout už dřív. Byl by mohl Gabriellu varovat a její dcera by teď byla v bezpečí. Sám přece nejlíp ví, jak velice někteří lidé touží po tajemství kamenů. Vždyť i on sám by dal nevímco, kdyby jejich prostřednictvím mohl dokázat zdánlivě neprokazatelné. Co potom ti, kteří je chtějí prodat za ohromné peníze, nebo využít jejich moci?

„Hm, konce nápisů jsou špatně viditelné. Nemáš ještě nějaké další snímky pořízené při jiném osvětlení?“

„Ne.“ Gabrielliným zdánlivým klidem začínala prorážet panika.

„Nu, snad to půjde i tak,“ broukla Alice. Vyšla z místnosti a za malou chvilku se vrátila s lupou.

Uplynulo pár minut a pak několik dalších. Zatímco Alice pomalu a metodicky zkoumala každou fotografii, na okenní tabulky bubnoval ve stejnoměrném rytmu déšť. Nikdo nemluvil.

„Kdybych se tak mohla podívat pod jeden z nich…“

„Je to moje chyba. Měla jsem je vyfotit z větší blízkosti. A s lepším světlem.“

Alice položila ruku na Gabriellinu paži: „Zpětné sebeobviňování nic nevyřeší,“ zabručela konejšivě a vrátila se zpátky k fotografiím.

Čekání bylo nekonečné. Josh si uvědomoval, že pro Gabriellu to musejí být hotová muka. Vzal její dlaň do svých.

„Nic takového jsem ještě neviděla. Může jít o nějakou formu sanskrtu, ale jistá si nejsem. Klidně by to mohl být i jazyk z povodí Indu. Pokud to tak bude, moc ti nepomůžu, protože s tím jsem nikdy nepracovala. Vlastně s ním nepracoval skoro nikdo.“

„Nikdo?“ pípla Gabriella roztřeseně.

„Víš co, zkusím obtelefonovat pár lidí.“

„Hned? Zavoláš jim prosím hned? Moc bych to potřebovala.“

„No, je dost pozdě a nevím, jestli –“

„Alice, prosím tě… Je to hrozně důležité.“ Tón Gabriellina hlasu prozrazoval zoufalství a bezmoc. Joshovi přejel mráz po páteři.

Sledoval, jak na to bude Alice reagovat. Nevěděl, jestli to bylo vědomé nebo podvědomé gesto, ale na okamžik sklonila hlavu, jako kdyby jedinou možnou odpovědí na Gabriellin zoufalý tón byla tichá modlitba. Josh litoval, že si v tu chvíli nemůže vyfotografovat její obličej – ve chvíli, kdy pochopila, že rozluštění těch nápisů je otázkou života a smrti.

Kapitola 55

Denver, Colorado

Středa 8.24

Zazvonění se ozvalo pár minut poté, co přistáli na letišti v Denveru a letuška oznámila, že si mohou zapnout mobilní telefony. Letadlo ještě rolovalo po přistávací ploše, když se Gabriella nervózně ohlásila a pak soustředěně, bez pohybu poslouchala s očima upřenýma na sedadlo před sebou.

Několik vteřin mlčela a pak řekla: „Povězte mi, prosím vás, jak se má Quinn. Mohu s ní mluvit? Kde je? Ano, jistě, snažím se… Jsem ještě v letadle…“

Ať jí volající odpověděl cokoli, vyděsil ji. Ustrašeně se rozhlédla kolem sebe, aby se ujistila, že ji nikdo nepozoruje. „Ne, nebudu. Ne. Rozumím.“ Hlas měla tichý a bolestný.

„Ale proč nemohu mluvit s Quinn?“ zašeptala.

Následovala pauza.

„A co když to nedokážu? Pátek je už pozítří… Co když to bude trvat déle?“ Hlas se jí třásl hrůzou, oči měla zavřené a prsty semknuté kolem telefonu tak pevně, že se zdálo, že ho každou chvíli rozmačká.

„Počkejte… Haló! Haló! Prosím vás…“

Druhá strana zřejmě hovor ukončila.

V panice telefon zaklapla, pak ho znovu otevřela a vytočila číslo, ze kterého hovor před okamžikem přišel. Napjatě čekala. Josh pochyboval, že v tu chvíli vůbec dýchá. Na čele jí vyrazily kapky potu, oči se třpytily slzami, ale výraz tváře mluvil o vzteku a odhodlání.

„Nezvedá to.“

„Gabriello, buď konečně rozumná a zavolej policii.“

„Ne, to ne!“ Znovu zvolila totéž číslo.

„Ještě není pozdě,“ naléhal Josh. „Oni vědí, jak –“

„Copak to nechápeš?“ skočila mu rozčileně do řeči. „Nemůžu nic riskovat. Víš, co jsou ti lidi zač. Profesor je mrtvý. Hlídač Tony je mrtvý. Tebe málem zabili! Ježíši Kriste, přece si nemůžu vzít na svědomí, že…“ Hlas se jí zlomil a pár minut jenom zírala ven z okénka a tiše vzlykala.

„Mluvila jsi s Quinn?“ zeptal se, když se trochu uklidnila.

„Ne, ale přehrál mi nahrávku, na které mluvila ona i Bettina. Prý jsou obě v pořádku. Živé a zdravé, tak to řekl. Ale dal mi termín jenom do pátku. Mám pouhé tři dny, abych rozluštila záhadu starou víc než tři tisíce let.“

Jako na staré rytině se Joshovi před očima mihl obraz Sabiny podávající své dítě sestře, ale hned zase zmizel, jako plamínek svíčky zhasnutý průvanem. Podíval se na Gabriellu a zaplavila ho vlna soucitu. Věděl, že jí nemůže nijak pomoct. Chtěl by ji aspoň utěšit, ale dveře letadla už se otevřely, a oni se musejí zvednout ze sedadel, aby stihli další spoj.

Měli namířeno do Colorada za archeologem Larrym Rollinsem, kterého znala jak Gabriella, tak Alice a který nedávno zásadním způsobem pokročil v luštění jazyka z povodí Indu. Pokoušeli se ho kontaktovat telefonem, ale záznamník jim oznámil, že Larry se momentálně nachází v lokalitě, která je mimo dosah mobilní sítě a dalších bezdrátových technologií, a pokud s ním chce někdo mluvit, musí se za ním vypravit osobně.

„Co když mi Rollins nedokáže pomoct? Co budu dělat? Asi se zblázním, Joshi. Nevím, jak dál.“

Kolikrát za posledních dvanáct hodin se Josh marně snažil najít způsob, jak jí alespoň trochu ulevit. Ve věcech víry nebyl nijak kovaný a nevěděl, co jiného by jí mohl nabídnout. Uprostřed nelítostného světa se naučil chápat jako požehnání i maličkou tečku na obloze – blížící se letadlo, které přiváží zásoby do vybombardované vesnice. Podobný záblesk naděje vídal v očích vojáků, kteří se po ukončení mise vracejí do tábora, a rozuměl soucitu v očích zdravotní sestřičky, která se sklání nad zraněným, jehož na chvíli dokáže zbavit bolesti. Ale víra a modlitby? Ve světě, v němž prožil posledních dvanáct let, byl dostatek obojího, ale Josh si přesto nebyl jistý, jestli víra něco zmůže. Tak třeba Gabriella – navštěvuje kostely a chrámy, zapaluje svíčky, pokleká v kostelních lavicích, modlí se k Bohu, ale přesto trpí. Jak ji může utěšit? Máji snad říct: Ty umíš věřit, ty se umíš modlit, tak věř a modli se, aby ti Rollins dokázal pomoci?

Kapitola 56

Scranton, Pensylvánie

12.15

„No tak, Quinn, vezmi si trochu toho smaženého sýra,“ přesvědčovala Bettina holčičku. „Je dobrý, podívej.“ Uždíbla si trochu a žvýkala. Byla moc vyděšená, aby měla hlad, ale věděla, že musí jíst a že něco musí sníst i Quinn.

„Studenej,“ protestovalo dítě. „Nemůžeš ho oteplit?“

„Ne, tohle je nový způsob, jak se jí. No tak, vezmi si.“ Prosila dítě, jako kdyby snědený ždibíček jídla znamenal, že se z téhle šlamastyky dostanou živé. „Prosím.“

„Tak jo,“ kývla Quinn a kousíček si vzala. Žvýkala s nespokojeně nakrčeným nosíkem, ale jedla.

Bettina střelila pohledem ke Carlovi, který seděl v křesle přede dveřmi a četl si nějakou knihu. Závěsy na oknech byly zatažené, ale zvenčí se jimi dokázal prodrat proužek světla. Byli v nepříliš čistém motelovém pokoji. Únosce zatím závěsy ani jednou neroztáhl a ona už se přestala snažit zjistit, kam přesně je zavezl. Přesto pořád pozorně naslouchala zvukům zvenčí. Jenže Carl nechával celý den a celou noc nepřetržitě zapnutou televizi, takže k ní neproniklo prakticky nic.

„Tak, a teď vypijeme trochu mlíčka, ano?“

„Pálí.“

Bettina se přinutila k úsměvu. „Tak sýr se ti zdá málo teplý a mléko zas málo studené?“

Quinn se zasmála. Na tomhle děsném místě zněl její bezstarostný trylek skoro jako zázrak.

Alespoň že je den. Bettina se děsila další noci. Při pomyšlení na hrubý šátek, kterým jí zase zaváže oči, a na pouta, která jí zaklapne kolem zápěstí, se začala potit hrůzou. Nejhorší byl roubík, který jí nacpal do úst. Tvrdil, že je to nutné, aby se alespoň trochu vyspal. Ona jistě chápe, že on potřebuje spánek, ne?

Včerejší noc proležela vyděšená v nepohodlné pozici a beze spánku. Stěží dokázala polknout a bylo jí na zvracení. Pokoušela se v duchu recitovat své role, ale na jazyku cítila roubík, který ji dusil, a na očích drsnou látku. Byla strašlivě unavená – za posledních třicet šest hodin si zdřímla jenom jednou, když Quinn odpoledne usnula.

Znovu se rozhlédla po místnosti. Doufala, že si všimne něčeho důležitého. Ale byla tady jenom velká postel s prošívanou dekou, která páchla plísní, komoda s jednou chybějící zásuvkou, laciné zrcadlo, imitace dřevěného stolku, dvě křesla, z nichž jedno okupoval únosce, a maličká koupelna se sprchovým koutem, dvěma kousky mýdla a froté ručníky. Telefon tady nebyl. Zbyla po něm jenom zástrčka. Věděla, že tady někde musí být a že ho Carl nejspíš vypojil a schoval. Určitě by stačilo pět minut, aby ho našla, jenomže on ji nikdy tak dlouho o samotě nenechal.

„Napij se ještě trochu, holčičko.“

„A pak dáš sůšu?“

„Ano, pak dostaneš dvě sušenky.“

Alespoň že pro ně obstaral správné jídlo. Řekl jí, ať mu napíše seznam, a šel věci sehnat, zatímco Bettina předstírala, že hluboce spí. Jakmile za ním zapadly dveře, začala zuřivě dřít čelem o zmuchlaný polštář, aby se zbavila pásky na očích. Nepodařilo se, jenom si sedřela kůži.

Když jí později odemykal pouta, všiml si červené skvrny a zeptal se, co se jí stalo. Nevěděla, co říct. Jakmile se k ní přiblížil, přestávala dýchat – jednak strachem, ale i proto, aby necítila jeho pach. Zároveň se pokoušela sebrat odvahu, aby ho pokousala, vrhla se na něj, prostě jakkoli na chvíli odvedla jeho pozornost a zmocnila se zbraně, která mu visí u opasku. Ale co potom? A co když to nevyjde a ona ho jenom rozzuří? Co s ní udělá pak?

V televizi začaly zprávy. Bettina napínala uši. Doufala, že se doví něco o svém a Quinnině únosu. Ve zprávách se o takových věcech vždycky mluví v pátrací relaci.

„Myslíš, že se uvidíš v televizi?“ ušklíbl se Carl a zavrtěl hlavou. „To by pro tebe bylo moc špatný. Jediná šance pro vás dvě je, že Chaseová nezavolá poldy. Mám svý pokyny. Jestli se na veřejnost dostane jedno jediný slovo…“ Nedořekl. Věděl, že to, co nevyslovil, ji děsí ještě víc než to, co řekne.

Moderátor mluvil o novém zákoně, který senát právě schválil. Proč neukazují Quinninu fotografii? A její?

Carlovi zazvonil telefon. Bettina sebou polekaně trhla. Jako zvonění měl nastavené první takty písničky, která byla velmi populární v sedmdesátých nebo osmdesátých letech. Takové věci občas poslouchají její rodiče. Věděla, že jestli se odsud dostane, bude ji ta melodie mučit, kdekoli se ozve.

„Všechno v pořádku,“ říkal Carl. Pak se odmlčel a poslouchal. Bettina se snažila zaslechnout alespoň tón hlasu na druhé straně, cokoli, co by později mohlo pomoci policii, ale jediné, co věděla jistě, bylo, že Carlovi volá muž.

„V kolik hodin?“ Carl opisoval prstem kruh na nohavici kalhot a soustředěně poslouchal. „Je mi to jasný. Ale poslyšte –“ Volající ho zřejmě přerušil. „Zmást je? Ale jak?“ Následovala chvíle ticha. „Ne, to se mi nelíbí. Nejsem žádnej přiblblej herec v policajtský show. V žádným případě. Nebudu tam stát celou věčnost, abyste si vy moh hrát na hrdinu. Ani mě nehne. Plán je jasnej. Vemu balíček a odevzdám děcko. S váma se setkám pozdějc, jak jsme se domlouvali už dřív, a předám vám ho…“ Další pauza, tentokrát delší. „No jo, no jo, jen abyste se nepo…“ Pauza. „Jasně, ale napřed mi řekněte, kde jsou mý prachy! Dohodli jsme se, že mi je převedete předem. Mně kulový sejde na tom, jak tohle celý dopadne, rozumíte? Já si svoji část práce udělám po svým. Děcko je vždycky otravný jako osina v zadku a…“ Znovu se odmlčel a pak, aniž řekl jediné další slovo, telefon zaklapl.

„Tak, a teď se koukneme na počasí,“ přepnul rychle na jiný kanál. „Nemůžu ti přece napovídat, kde jsme.“

Proč ne? I kdyby věděla, v jakém státě je drží, jak by jí to asi mohlo pomoct?

„Etě sůšu,“ ozvala se Quinn, kterou celá záležitost zatím nijak nevzrušovala.

„Už jsi měla dvě.“ Bylo absurdní držet se Gabrielliných pravidel i tady. Co záleží na tom, jestli dostane další sušenku nebo ne? „Tady ji máš, holčičko.“

Quinn si ukousla a pak sušenku odložila.

„Copak je?“

„Ci domů,“ zatvářila se polekaně.

Musela cítit napětí, které se kolem ní ovíjelo jako trychtýř tornáda. „Já vím, Quinn. Půjdeme za chvíli.“

„Quinn se tu nelíbí. Oškivý, fuj. Jak noční můla vod mámy.“

„Kolik je jí let?“ zeptal se Carl.

„Budou jí tři. Už jsem vám to říkala.“

„Jak může znát takový věci? Jako noční můra od mámy?“

Poprvé od chvíle, kdy naložil Bettinu s dítětem do auta, projevil nějakou zvědavost. Doteď to bylo jenom samé mlč, nebo řekni mi, co jí, nebo koukej dát ruce za záda. Možná se začíná nudit. Možná že by ho mohla rozptýlit trochou konverzace a pokusit se z něj něco vytáhnout. Ale co potom?

Čekal na odpověď.

„Jedináčkové bývají občas vyspělejší než ostatní dětí. Přebírají hodně z hovorů dospělých. Často si zapamatujou věci, o kterých ani nevíte, že jste je kdy řekl.“

Zamračil se.

Proboha, snad si nemyslí, že tím chce říct, že by Quinn mohla být schopná ho popsat, až bude po všem. Srdce jí začalo bušit jako o závod.

Quinn poslouchala. Chápala řadu slov, která používali dospělí. Podívala se na Carla: „Ty pamatuješ moc?“

„Až dost.“

„So je to az dost?“

„Pamatuju si dost věcí.“

„Z teď nebo z psedtím?“

Zdálo se, že se nad otázkou zamyslel, ale pak se místo odpovědi otočil k Bettíně: „Zařiď nějak, ať drží pusu. Neměla by třeba občas spát?“

Bettina si vzala Quinn na klín, podala děvčátku medvídka a to ho sevřelo do náruče.

„Pohádku?“ zaškemrala Quinn. Tak to chodilo doma – dostala medvídka, poslechla si pohádku a pak usnula.

„Jistě, holčičko, řeknu ti pohádku.“ Jenže Bettina byla moc vyděšená na to, aby si vymyslela sebejednodušší příběh. Napadaly ji jenom šílené varianty jediného tématu – z jakého důvodu na ně ten chlap začne střílet. A také se neustále sama sebe ptala, proč vypadají jeho oči jako mrtvé; to ona pozná, protože za sebou má studium obličejů, které bylo součástí lekcí herectví.

Rozcvakaly se jí zuby. Od té doby, co je sem přivezl, se jí to stalo několikrát. Nebylo to z chladu, ale z čiré hrůzy.

„Přestaň to dělat!“ houkl na ni Carl.

„N-n-n-nemůžu.“

„Ale můžeš.“ Nijak nezvýšil hlas, jenom pohnul rukou pár centimetrů k opasku, kde mu visela zbraň. Zkoušel to na ni od včerejška. Připomínalo to výcvik psa, který se má naučit správně zareagovat na pohyb a poslechnout.

Aby zastavila neovladatelný pohyb čelistí, vstrčila si do pusy prst.

Quinn na ni udiveně zírala: „Tebe bolí bžíško, Tino?“

„Trochu, holčičko.“

Quinn natáhla ruku a položila Bettině drobnou dlaň na čelo. „Holečku nemáš,“ konstatovala dospěle.

Bettina vzala její ručku do své, políbila ji a přivinula si děvčátko blíž. „Všechno bude v pořádku, Quinn. Brzy půjdeme domů.“

„Jo?“ ujišťovala se dívenka.

Bettina přikývla.

„Sem smutná po mámě.“

„Já vím, maličká.“

Bettina se v tu chvíli nenáviděla. Za to, že je tak vyděšená. A tak hloupá. Za to, že nasedla tomu chlapovi do auta, i za to, že nedokáže vymyslet jediný způsob, jak je odsud dostat. Je to její chyba. Všechno je to jenom její chyba.

Znovu jí začaly cvakat zuby.

„Už jsem ti řek, že toho máš nechat,“ štěkl Carl.

„Ona še bojí,“ oznámila mu neohroženě Quinn dětským hláskem.

„Mám po krk toho jejího zatracenýho brebentění,“ obořil se Carl na Bettinu. „Koukej ji uspat. A jestli se ti to nepovede, udělám to já po svým.“

Kapitola 57

„Hrobka není slepou uličkou, ale hlavní ulicí. Zavírá se za soumraku a otevírá za úsvitu.“

Victor Hugo

San Rafael, Utah

Středa 13.10

Do úseku kaňonu, kam se potřebovali dostat, se dalo vejít jenom jediným vstupem, jemuž se říkalo Dolní sfinga. Byla to úzká štěrbina mezi skalami, po níž následovala cesta soutěskou mezi stěnami vypínajícími se k nebi. Některá místa byla tak úzká, že se museli protahovat bokem. Gabriella si vedla dobře, zato Josh se svou klaustrofobií musel neustále překonávat záchvaty úzkosti, třásl se, potil a točila se mu hlava. Přestával dýchat a každý krok pro něj znamenal utrpení.

Průvodce jim dělal student, který pro Larryho Rollinse pracoval. Neustále štěbetal o tom, kde se právě nacházejí a co jsou jednotlivé skalní formace zač. Gabriella šla za ním a Josh malou skupinku uzavíral. Sledoval, jak Gabriella kráčí obtížnou cestou s rozhodností a zdánlivě beze strachu. Chápal, že ji pohání snaha zachránit svoje dítě, ale nedokázal se zbavit údivu, že jí strach nijak neubírá na kráse. Sledoval, jak s pružností a půvabem kočky slézá ze žebříku, který vedl do spodního patra hluboko v kaňonu. Otočila se na něj, na okamžik se mu zadívala do očí a pak následovala průvodce do tmy.

„Počkej!“ křikl, ale už bylo pozdě – neslyšela ho.

Když mu zmizela v průrvě, Joshův panický strach ještě vzrostl. Nevěděl, proč ji chtěl zastavit. Zdálo se mu, že má tuhle jedinou šanci, jak ji zadržet na místě, a když ji propásne, znovu Gabriellu ztratí. Potřásl hlavou. Teď na jeho pocitech nezáleží. Teď není čas zabývat se podobnými myšlenkami.

Sestupoval za ní, ale zdaleka ne s takovým klidem a jistotou jako ona. Byl v dobré formě, to ano, ale tohle nebyla žádná rovná cesta kolem přehrady. Pěšina byla místy kamenitá, místy blátivá a občas se objevovaly louže se zrádnými skalnatými výběžky, o které mohl při rychlejší chůzi snadno zakopnout.

Nebezpečná cesta pro něj nebyla jenom děsivá. Do jisté míry znamenala i profesní frustraci. Výprava do takového kaňonu je snem každého fotografa, a tak, ačkoli Josh věděl, že se potřebují co nejrychleji dostat k Rollinsovi a musel neustále bojovat s ochromující fobií, toužil se zastavit a udělat pár snímků podzemní krajiny.

Jako by vstoupili do jiného světa. Scenerie kolem nepřipomínala nic, co běžně vídal a znal. Tekoucí voda, která se prodírala skalami dlouhá tisíciletí, zformovala pískovcové skály do zvlněných ploch v barvě příjemné oranžové a červené. Při pohledu na zvláštní tvary si člověk snadno dokázal představit, jak proud znovu a znovu doráží na skálu, rok za rokem ji obrušuje a ohlazuje, dokud definitivně nezmění její tvar. Kaňony jsou naprosto unikátní přírodní útvary, které nemají na celé planetě obdoby Do chvíle, kdy Rollins objevil několik prastarých kreseb a znaků v jedné z roklí, nikdo netušil, že tato místa obývali pravěcí lidé.

Průvodce jim vysvětloval, že pro turisty je otevřená jenom první čtvrtina kaňonu, zatímco oni míří do oblastí nepřístupné veřejnosti, kde hrozí řada nebezpečí. Například hadi číhající v mělkých kalužích nebo ostré hrany skal, které nepozornému chodci rozříznou při pádu kůži jako nůž. A kdykoli se někde v okolí spustí déšť, kaňon se zaplaví.

V nedaleko ležícím Antilopím kaňonu uvízla v roce 1997 skupina turistů; všichni se utopili. A o rok později utonuli další tři přímo v Kaňonu sfingy.

Rollins sem jezdil už dva roky a studoval v několika jeskyních stěny pokryté obrazy zvířat a znaky, pravděpodobně písmem v neznámém jazyce, na který ještě nikdo nikde nenarazil. Před půl rokem se mu konečně podařilo přijít na to, jak záznam číst, a od té doby práce pokračovaly mnohem rychleji.

Teď mu Josh s Gabriellou nesou novou hádanku, ale na její rozluštění bohužel nebude mít osmnáct měsíců.

Ani osmnáct dní.

Gabriella postupovala pomalu dopředu natočená k Joshovi bokem. Kolem ní se vypínaly skály a obkličovaly ji. Z výšky dopadalo jantarově žluté světlo a tříštilo se do nezemských barev. Byl to svět sám pro sebe, tak cizí a fantastický, jako kdyby vyrazili v raketě do vesmíru a přistáli na jiné planetě.

Pohlcený atmosférou okamžiku sáhl Josh automaticky po fotoaparátu, ale na focení prostě nebyl čas. Museli pokračovat dál.

Bude Rollins schopen rozluštit znaky na fotografiích, které mu Gabriella veze? Podle Alice je jejich jedinou nadějí. Proto letěli nejprve z New Yorku do Denveru a pak do Utahu, kde si půjčili auto, ujeli víc než sto padesát mil a teď se k němu konečně blíží po svých.

Dostali se do dalšího patra a sestupovali po spirále hlouběji a hlouběji. Temnotu prorážely jenom světelné kužely ze svítilen na helmách. Přestože byli na cestě už půl hodiny, Gabriella se stále pohybovala se stejnou mrštností a jistotou. Josh jí téměř nestačil.

Téměř po dvou hodinách cesty je průvodce konečně předal Rollinsovi, který právě klečel v malé jeskyni a lupou zkoumal nástěnnou malbu. Podobných tam byla víc než stovka.

Přivítali se. Gabriella mu představila Joshe a pak se – přes všechno, co jí leželo na srdci – zeptala, jak pokračuje výzkum. Když jí Rollins začal vysvětlovat, na co se právě dívají, nehnula ani brvou, ale Josh dobře věděl, že uvnitř vře netrpělivostí, výklad poslouchá, aniž by ho vnímala, počítá vteřiny a toužebně čeká, až kolega skončí, aby ho mohla požádat o pomoc a vysvětlit mu, proč se za ním vydala tak daleko.

Konečně se dostali ke Gabrielliným fotografiím. Gabriella otevřela batoh a podala mu je. Namířil na ně baterkou a pozorně si prohlížel lesklý povrch. Čas pomalu ubíhal. Uplynulo nejméně pět minut. Josh mezitím zdvihl k očím fotoaparát a udělal několik snímků skalních stěn. Přecházel po jeskyni, prohlížel si ji hledáčkem a fotografoval všechno kolem sebe. Právě se soustředil na kresby a po řadě pořizoval jejich snímky, když se mu před objektiv dostala Gabriella.

Přes čočku fotoaparátu se na ni nedíval od toho dne, kdy spolu jezdili po Římě, a ani tohle nebyl vědomý záměr, o tom byl přesvědčený. Možná si nechtěl připomínat, že kolem sebe nemá žádnou auru. Teď na ni znovu zaostřil a pozorně se díval.

To, co hledal a v co doufal, tam ale nebylo.

Opřel se o stěnu kaňonu. Proč vlastně tolik chce, aby Gabriella byla ženou z jeho minulosti? Proč si pořád myslí, že by mohla být klíčem k rozluštění záhady? Ať se dívá, jak dívá, po auře není nikde ani památky. Nic, ani letmý náznak chvějivého světla okolo hlavy nebo ramen. Auru, která obklopovala tolik dětí, s nimiž Beryl s Malachaiem pracovali, a která před dvaceti lety zářila jako svatozář okolo jeho otce, u Gabrielly prostě nevidí.

Berryl se domnívala, že u Joshova otce mohlo jít o stín duše, která se připravovala opustit tělo. U dětí považovala auru za stín jiných duší, reziduí z předchozího života, které se snaží prorazit bariéru zapomnění a vydobýt si prostor v novém lidském těle, aby byly napraveny křivdy z minulosti a duše strávila nový život v klidu a míru.

Pozměnil úhel záběru a zabral Gabriellinu tvář v detailu. Ne, kolem ní ani v její blízkosti žádná záře rozhodně není, žádné světelné chvění, které se v uplynulých dvanácti měsících pokoušel zachytit na fotografiích.

V knihovně nadace se dočetl, že snahy zobrazit auru na fotografii se datují už od roku 1898, kdy byla objevena elektrografie. Viděl první snímky Jakova Narkeviče-Todka i fotografie dalších a věděl, že zajímavé obrazy na řadě snímků vznikly jenom díky zásahům v temné komoře. Ve čtyřicátých letech dvacátého století přišel Semjon Kirlian s postupem, při němž fotografoval předměty a figuranty ve vysokofrekvenčním poli s vysokým napětím a nízkou intenzitou proudu, a dostal výsledky v podobě mnohobarevné aury. Ale Josh nestál o fotografii biologické energie. Věřil, že to, co vídá, jsou důkazy existence duší mužů, žen a dětí, kteří zemřeli tragickou nebo násilnou smrtí, a jejichž životy skončily jako neuzavřené a nedořešené. Tohle chtěl zachytit na film.

„Přineslas mi pěknou záhadu,“ pronesl nakonec Rollins. Gabriella se otočila a Josh odtáhl fotoaparát od oka. „Ale myslím, že jsem k ní našel klíč.“

„Ty znaky, to jsou čísla z harappštiny,“ ukazoval na obrázcích. „A tohle je písmo z povodí Indu. Alice měla pravdu.“

Svaly v Gabriellině obličeji se napjaly.

„Je snad na Indu něco špatného?“ zeptal se udiveně Josh.

Podívala se na něj, jako kdyby se chtěla rozplakat, a pak mu vysvětlila, jak se věci mají. Připadal si, jako kdyby seděl na přednášce: „Kultura povodí Indu je první známou městkou kulturou v jižní Asii. Pokrývala oblast, kde dnes leží část Afghánistánu, velké oblasti Indie a většina Pákistánu. Z vrcholného období, to jest z doby mezi rokem 2600 a 1900 před naším letopočtem, se dochovaly četné nálezy písma, ale vědci s jeho rozluštěním za posledních sedmdesát let moc nepokročili, takže –“

„To je pravda, ale to platilo jen do loňska,“ skočil jí do řeči Rollins a znovu se sklonil nad fotografie. „Pracuji na výzkumu s kolegou Parvou z Indie a leccos už se nám podařilo rozluštit.“

V téhle jeskyni je stejné ticho jako kdysi v Sabinině hrobce, pomyslel si Josh a při té myšlence mu přeběhl mráz po zádech.

Rollins vzhlédl: „Jsem si jistý, že jeden ze symbolů na každém kameni je číslo. V harappštině se čísla psala svislými lineárními značkami. Podívejte se na tohle,“ ukázal prstem na fotografii. „A na tohle.“ Nejprve se nad ní schýlila Gabriella a pak Josh.

„Víš, co je to za čísla?“ zeptala se Gabriella.

„Zatím jsme s Parvou neobjevili znak pro osmičku, ale známe čísla od jedné do sedmi. Pro vyšší čísla existují dodatečné značky, ale ty tady nevidím. Podívejte se sem. Řekl bych, že kameny jsou očíslované jako 4, 1, 5, 7, 3. Na posledním to nedokážu přečíst, fotografie není dost ostrá.“

„Měla jsem ho zabrat z větší blízkosti,“ vzdychla zoufale Gabriella.

„To je jedno. Tady překlad stejně neudělám. S Parvou si myslíme, že harappština je akrofonický jazyk.“ Otočil se k Joshovi, aby mu odborný výraz vysvědil. „To znamená, že v písmu existují znaky pro zvukovou podobu hlásek i znaky, které znamenají určitou věc. Zatím jsme identifikovali víc než čtyři sta symbolů. Neumím je všechny zpaměti. Musel bych si sednout k počítači ve své pracovně.“

„A myslíš, že mi dokážeš říct, co znamenají?“ otázala se Gabriella napjatým hlasem.

Rollins odšrouboval víčko láhve s vodou a napil se. „Ano. Za týden budu doma, takže hned potom –“

„Jenže já to musím mít do pátku!“

„Gabriello, o co jde?“ zvážněl najednou Rollins. „Má to něco společného s Rudolfovou vraždou a s tím, co jste našli v Římě? Jsou to kameny z vestálčiny hrobky?“

Podívala se na Joshe, jako kdyby u něj hledala radu, co říct. Bolest v jejích očích byla přímo hmatatelná.

„Larry, kdybychom ti teď všechno řekli, bylo by to pro tebe nebezpečné. Ale věř mi, že je to opravdu nutné.“ Josh ještě nikdy neslyšel, že by někdo někoho přemlouval s takovou naléhavostí.

„Tak dobrá. Odjedeme hned teď. Začnu s tím, jakmile se dostanu domů.“

„Můžeme jet s tebou do San José. Ubytujeme se v hotelu,“ navrhovala Gabriella.

„To není třeba. Nebyli byste mi nic platní. Potřebuju si sednout k počítači a sedět tam tak dva měsíce. Já vím, já vím, že dva měsíce nemáme. Neboj se. Vrať se domů, Gabi. Tam budeš alespoň s otcem a s Quinn. Zavolám ti, jakmile na něco přijdu.“

Gabriella se při vyslovení dcerčina jména roztřásla.

Poryv větru zdvihl okolo nich oblak žlutého prachu, který připomněl Joshovi Řím. Cítil první náznak, že se blíží nový záchvat, slyšel křik nějaké ženy a v nose ho zalechtala slabá vůně jasmínu.

Sabina ve vysokém stupni těhotenství seděla na podlaze chrámu. Byla hluboká noc, všichni spali a ticho rušila jenom serenáda cvrčků. Uhasili posvátný oheň, což se samo o sobě považovalo za rouhačský a trestuhodný čin, ale na tom už nezáleželo. Čeká je mnohem tvrdší trest.

Když ohniště vychladlo, začali pod ním kopat, aby vyzvedli poklad, který se tam měl skrývat celá staletí. Sabina přitom vyprávěla Juliovi, jak hlavní vestálka vždycky předává tajemství kamenů své následovnici. Mluvila o rituálech, které zůstaly utajené i jemu coby jednomu z nejvyšších kněží.

„Možná bychom mohli ty kameny zkusit použít, než je uschováme. Mohli bychom zjistit, jestli jsme spolu žili už dřív.“

„Copak ty to nevíš sám?“

Uprostřed strachu a úzkosti se na něj usmála. Naklonil se k ní a přitiskl svoje rty na její.

„Víš, jak se s nimi pracuje?“

„Existuje jistá mantra.“

„Mantra?“

„Zvuky, které musíš v určitém pořadí opakovat. Ty navodí mystický stav a v něm se objeví vzpomínky na minulé životy.“

„Cos to povídal o nějaké mantře?“ vytrhl Joshe z minulosti Gabriellin hlas. Jenomže měla Sabininu tvář. Minulost a současnost se promísily. Byl lapen mezi nimi a věděl, že nemůže v jedné chvíli zůstat v obou dimenzích. Otočil se od Sabiny, soustředil se na zvuk Gabriellina hlasu a nakonec si uvědomil sám sebe, jak stojí na dně kaňonu.

„Joshi! Říkal jsi něco o mantře!“ Gabriella čekala na nějaké vysvětlení.

„Ty znaky by mohly být nějaká mantra… Řada slov… nebo zvuků,“ vypravil ze sebe konečně.

„Dokážeš přiřadit k některému symbolu zvukovou podobu?“ zeptala se Gabriella Rollinse.

Pokusil se o to, ale neuspěl. Zkusil to tedy znovu. „Ne, tohle není dobře.“ Ještě jeden pokus. Slovu se to nepodobalo, znělo to spíš jako disharmonický tón jakési starověké skladby, kterou se brzy ráno svolávají věřící k modlitbě. Zvuk zněl měkce, zrál a visel ve vzduchu, odrážel se od stěn a chvěl se ozvěnou v malém prostoru, kde seděli obklopeni pískovcem a topasovým světlem.

Možná že takový zvuk nevydaly ničí hlasivky už víc než tři tisíce let, ale nikdo z nich neměl čas ani chuť zabývat se historickým a duchovním významem toho okamžiku.

Kdesi čeká malá holčička, až ji její maminka zachrání.

„Stihnout to přeložit do pátku nebude jenom tak,“ povzdechl si Rollins.

„Ale zkusíš to, vid?“ ptala se prosebně.

„Samozřejmě.“

„Až to budete mít vyluštěné a budete nám volat, nevyslovujte ty zvuky ve správném pořadí,“ upozornil Josh Rollinse.

„Proč?“ otočila se k němu Gabriella nechápavě.

„Pro případ…“ Odmlčel se, podíval se jí přímo do očí a začal znovu: „Pro případ, že by to opravdu fungovalo, Gabriello. Pokud ty kameny skutečně mají zvláštní moc a my bychom vyslovili zvuky tak, jak mají jít za sebou, mohli bychom se ocitnout bůhvíkde. V těch zvucích se může ukrývat něco, čemu nikdo z nás nerozumí. Nesmíme zbytečně riskovat.“

Kapitola 58

Zpáteční cesta do New Yorku byla dlouhá a vyčerpávající. Začala náročným návratem podzemní cestou z kaňonu, pak následovala jízda autem a potom let malým letadlem do Denveru. Zrovna šli k odbavení na poslední let, když Gabrielle zazvonil telefon. Rychle ho otevřela, představila se a čekala. Josh slyšel na druhém konci mužský hlas, ale slovům nerozuměl.

„Ano, ano… ale napřed mi řekněte, jestli je Quinn v pořádku. Řekněte mi o ní něco, prosím.“

Gabriella na chvíli zavřela oči, pak je s výrazem úlevy otevřela, podívala se na Joshe a kývla. Vzal ji za loket a vymanévroval z davu k oknu, kde bylo klidněji. Sledoval, jak si kouše spodní ret. Bylo to stejné jako při minulém hovoru. Poslouchala nahrávku – pár slov od Bettiny a jednu nebo dvě rychlé věty Quinniným hláskem. Poté následovaly instrukce od bezejmenného únosce.

Josh se podíval na hodinky. Mají jenom deset minut, aby nastoupili do letadla. Jestli ho zmeškají, zůstanou tady trčet přes noc. Ale Gabriella měla telefon stále na uchu. Najednou se zasmála. Byl to tak spontánní a šťastný zvuk, že zněl téměř neslušně. Vzápětí následovaly slzy. Byla na pokraji zhroucení.

„Ne. Ještě to nevím.“ Pauza. „Ano, do pátku. Kam mám jít?“ Poslouchala a přikyvovala. „Ne, jistěže ne. Policie se nic nedoví.“ Pauza. „Může mě tam někdo dovézt?“ Pauza. „Jak máte vědět, že to není policajt? To nevím. A jak mám já vědět, že je Quinn naživu?“ Pauza. „Ano. Mám telefon pořád u sebe. Ale prosím vás, ne –“ Gabriella zavřela oči a těžce se opřela o stěnu. Ruka s telefonem jí klesla dolů. „Zavěsil,“ vydechla hluše.

„Co říkal?“

„Říkal, že… že zavolá někdy během pátku a řekne mi, kde se sejdeme.“ Kousala si ret. Oči měla vlhké, ale neplakala. „Až v pátek mi řekne, kam máme přijet. Jenže, Joshi…“ nadechla se a polkla, jako kdyby chtěla spolknout svou hysterii: „On ví, kde jsme. Že jsem byla za Rollinsem. Já jsem mu to neřekla. Vůbec jsem před ním Rollinsovo jméno nevyslovila. Nezmínila jsem se, kam pojedeme a s kým se tam máme setkat.“

„Jseš si jistá?“

„Jsem. Jsem si úplně jistá. Těsně předtím, než zavěsil, mi řekl, že doufá, že pan Rollins dostojí své skvělé vědecké reputaci. Musíme Larrymu zavolat a varovat ho.“ Gabriella při řeči otevírala telefon, našla správné číslo, vytočila ho a čekala: „Nic. Nebere to. Ale to může znamenat, že prostě nemá telefon u sebe, že? Nestalo se mu nic, vid že ne?“

„Jistěže ne.“

„Gabriella se nedokázala oprostit od černých myšlenek. Jestli je zraněný…“

„Není zraněný, Gabriello. Poslouchej mě. Jestli od tebe ten šílenec čeká, že mu přineseš odpověď, znamená to, že si ji sám nedokáže opatřit. Také to znamená, že nechá Rollinse na pokoji.“

Zdálo se, že ji logika jeho tvrzení přece jen trochu uklidnila.

Josh se podíval na hodinky. „Musíme si pospíšit. Už bychom měli nastupovat.“ Naštěstí mělo letadlo čtyřicet minut zpoždění. „Pojďme, dáme si kávu,“ pobídl Gabriellu. Nechtěl, aby jen tak seděla a neustále sledovala hodinky. I vlažná slabá káva bude lepší než nekonečná úzkost.

„Myslíš, že mi odposlouchávají telefon?“

„Pochybuji. Něco takového je dost komplikované.“

„A myslíš, že nás sledují, aby si byli jistí, že nezavoláme policii?“

Josh se bezděčně rozhlédl kolem sebe. Po zkušenostech z Říma, kde je sledovala nejen policie, ale i úkladný vrah a lupič, který byl nakonec sám zavražděn, věděl, že pokud se k nim někdo opravdu bude chtít dostat, téměř jistě se mu to povede. Quinnin únosce může mít komplice, který je jim v patách.

Josh dovedl Gabriellu ke stolku, postavil se do fronty, koupil dvě kávy, dvě koblihy a dvě jablka a poskládal všechno na umakartovou desku.

„Musíš něco sníst,“ pobídl ji.

Sáhla jenom po kávě. Upila a pak se zeptala: „A co ty? Vykládal jsi někomu, kam jedeme?“

„Jenom Malachaiovi. A ten to možná řekl Beryl. Ale stačilo, aby ten cvok prohledal internet a zjistil si, kteří archeologové se specializují na starověké jazyky. Moc jich asi nebude, ne? V prvních odkazech by ses určitě objevila ty, pak Rollins a Gellerová.“

Gabriella jeho vysvětlení zvažovala. Zdálo se, že je s ním spokojená, a chvíli vypadala dokonce klidněji. Ale najednou byl její klid zase ten tam. „Byly to jenom vykopávky… obyčejné vykopávky… Kolik lidí je teď kvůli mně v nebezpečí! Kvůli mně a těm kamenům! Rudolfo je po smrti. Hlídač taky. Moji holčičku unesli. Bettině jde o život. A Alici možná taky. A teďještě Rollins… Má manželku a tři děti. Každému, s kým přijdu do styku, jde o krk! Měl bys varovat Malachaie a jeho tetu. A ty, ty Joshi, jsi přece také v ohrožení!“

„Hned toho nech!“ Setřel jí slzy a z čela shrnul neposlušný pramen vlasů. „Dobře to dopadne. Vyvázneme všichni. Ty, já, a především Quinn. Ať má kameny kdokoli, potřebuje Quinn k tomu, aby z tebe dostal potřebné informace. Nechce jí ublížit. Ani Bettině. Ani Rollinsovi. Myslím, že nechtěl zabít ani Rudolfa. Viděl jsem, jak se to stalo. Ten lupič byl už na cestě ven a snažil se utéct. Byl by profesora nezastřelil, kdyby se ho nesnažil zastavit.“

Viděl jí na očích, že mu nevěří, a ani se jí nedivil.

Dalších třicet minut proběhlo ve znamení odevzdaného čekání. Gabriella se snad stokrát zhluboka nadechla a stokrát zkontrolovala čas na hodinkách. Josh využil příležitosti a prošel zprávy v hlasové schránce. Byly tři: dvě od Malachaie, který se ptal, jak se to vyvíjí s Rollinsem, co zjistili a kdy se vrátí do New Yorku, a třetí od Rachel. Když ji začal poslouchat, ozvalo se hlášení, že mohou nastupovat do letadla, a část Racheliny zprávy v něm zanikla. Slyšel jenom útržky.

„Další záchvat… Blackie a jistý muž… V Římě… Zavraždili… Alespoň zvažte, oč vás žádám.“ Její úzkost a naléhavost mu byly velmi povědomé, i to, že se Rachel chová, jako kdyby za ni měl odpovědnost. Jak je to možné? Vždyť ji poznal teprve před třemi dny.

Let do New Yorku proběhl bez jakýchkoli neobvyklých událostí a Gabriella konečně dokázala na chvíli usnout. Josh byl rád. Toho dne jí v očích viděl příliš mnoho bolesti.

„Když v očích někoho, koho fotografuješ, zahlédneš záblesk velkého utrpení, neodvracej se,“ řekl mu jednou otec. „Smět nahlédnout do hlubin žalu je dar. Teprve v okamžiku, kdy si uvědomíš, že někdo může snést obrovskou bolest, a přece žít dál, mluvit s ostatními, potřásat si s nimi rukou a zdravit je, pochopíš, proč se nesmíš nikdy vzdát. Vždycky je naděje, že existuje nějaká další možnost a že přijde další den. Je to zázrak lidského ducha. Přijmi bolest, Joshi, se vším, co přináší. To je jediný způsob, jak se s ní vyrovnat.“

Ve chvílích, kdy otec krátce před smrtí usnul, byla jeho tvář stejně vyrovnaná jako teď Gabriellina.

Josh si také opřel hlavu o sedadlo, ale nemohl se zbavit dojmu, že mu něco uniká. Něco mu vrtalo hlavou, ale nemohl přijít na to, co to je. Vytáhl z batohu notes a propisku a zapsal si čísla, která Rollins přeložil: 1, 3, 4, 5, 7 a X místo toho, které zatím nedokázal rozluštit. I kdyby chybějícím číslem byla dvojka nebo šestka, do číselné řady by stejně nezapadala.

Proč bylo šest kamenů očíslováno tímhle způsobem?

V hlavě mu začínalo tepat. Cítil první příznaky migrény. Sáhl do kapsy pro léky a nahmátl telefon. Nestihl Rachel zavolat. Rád by jí pomohl usmířit Harrisona s tím mužem v Římě…

Díval se z okna na oblohu. Byla tak černočerná, že v ní chyběl jakýkoli náznak jiné barvy. Jakže se to jmenoval ten člověk, o němž se Rachel zmiňuje? Black? Ne. Blackie. To jméno mu bylo povědomé, ale nedokázal si uvědomit proč. Zavřel oči, opřel se čelem o okénko a pustil to všechno z hlavy. Něco se mu samo vnucovalo, ale bylo to nezřetelné a vzdálené jako šepot. Nedokázal to uchopit.

Blackie?

To jméno určitě slyšel už dřív, než ho vyslovila Rachel. Black? Blackie? Blacnkess? Blackwell? Blackwell! Ano, to je ono.

A náhle věděl, že ho neznal jako Josh, nýbrž jako Percy Talmage. Titus Blackwell alias Blackie patřil k členům klubu Fénix a byl tím mužem, který jel do Říma, aby tam dohlížel na nějakého archeologa, a měl… V tu chvíli se mu vybavilo všechno.

Esme, Percyho sestra, byla také v Římě. Stala se Blackieho milenkou. Je možné, že by Rachel prožívala obrazy z Esmina života? Že by v minulém životě byla Percyho sestrou? Najednou se všechno smísilo do barevného víru a chvíli trvalo, než se obrazy zase ustálily a získaly obvyklé tvary.

„Co se děje?“ zeptala se ho Gabriella.

„Myslel jsem si, že spíš.“

„Před chvilkou jsem se vzbudila. Vypadal jsi, jako kdybys viděl ducha.“

„Je možné, že v té hrobce byl někdo už před sto lety?“

„Ne.“

„Ani kdyby použil ten tunel, který jsem našel?“

„Ne. Ten byl také nedotčený. Objevili bychom nějaké stopy po vniknutí. Proč se ptáš?“

„A co kazeta s kameny? Mohla být otevřena už dřív?“

„Jak? Když do hrobky nikdo nevstoupil? Ne, tu kazetu nikdo neotevřel. Nejméně tisíc let.“

Pak tady žádná další možnost nebyla, zvlášť pokud má Rollins pravdu s čísly na kamenech.

„Těch kamenů není šest.“

„Cože?“ vyhrkla Gabriella. „Nerozumím, co –“

Nenechal ji domluvit. „Poslouchej. Ty a Rudolfo jste je nenašli všechny. Nemůžu uvěřit, že mě to nenapadalo dřív. Někde je ještě další sada kamenů… dalších šest jich musí být pohřbených v nějaké jiné hrobce. V té, kterou našel Neely. Celkem jich musí být dvanáct. Proč by jinak ta čísla šla na přeskáčku?“

V očích jí probleskly zájem a zvědavost, ale vzápětí to všechno zase pohaslo.

„Ne, tak to být nemůže! Uvědomuješ si, co by to znamenalo? Že až dáme tomu šílenci Larryho překlad, pochopí, že místo šesti kamenů jich má být dvojnásobek. Bude si myslet, že jsme je s Rudolfem někde ukryli, a tenhle příšerný horor nikdy neskončí. Jestli mu dáme fonetickou podobu těch slov a nebude to fungovat…“

„Gabriello, ten chlap musí pochopit, že má co do činění s pouhou legendou a že –“

„Co když se pleteš?“ nenechala ho domluvit Gabriella. „Ta čísla mohou znamenat něco jiného. Proč by na jednom místě byly jenom některé kameny, a ne všechny?“

Položil jí ruku kolem ramen, jako by chtěl obejmout celý její zármutek a zoufalství. Přál si, aby mohl její bolest zmenšit a vstřebat do vlastního těla.

Ten okamžik mu byl povědomý, ale Gabriellina svěží citronová vůně nikoli. Pod náporem vzpomínek zavřel oči. Podobný žal ho spojoval se ženou, kterou ztratil, a to sdílení bylo jedním z hedvábných vláken, které se k němu táhlo dlouhými staletími z minulosti. Julius a Sabina spolu sdíleli osud svého nenarozeného dítěte a trápili se nad ním jeden druhému v náručí.

„Co mám dělat?“ vydechla dutě Gabriella.

„Dáš mu dvanáct kamenů a k nim úplný překlad.“

„A jak asi?!“

„Tak, že je pro tebe najdu.“

Kapitola 59

New York

Středa 2.00

„Připadám si úplně bezmocná,“ vzdychla Gabriella, když vycházeli z terminálu. „Všechno se mi vymklo z rukou. Ani ti nedokážu pomoct s hledáním dalších kamenů.“

Taxi z New Havenu, které si objednala, už na ni čekalo. Řidič od ní vzal batoh, uložil ho do kufru a otevřel jí dveře. S obrovskou únavou se o ně opřela. Josh si říkal, že kdyby žádnou oporu neměla, nejspíš by se zhroutila.

„Zavoláš mi? Zavoláš mi hned, jak něco zjistíš?“ prosila se strachem v hlase.

„Rád bych zůstal s tebou. Příčí se mi pomyšlení, že se vracíš do prázdného domu. Neměla bys přece jen požádat otce, aby se vrátil?“

„Proč? Co by zmohl? Nic. Jenom bychom se báli dva.“

Otálela s nastupováním, jako by na něco čekala.

Josh vzal její ruku do dlaní. Sebevědomí a odvážný lesk v očích, které ho na ní zaujaly při prvním setkání v Římě, byly pryč.

Jak mu může žena, kterou zná jenom ze vzpomínek, připadat stejně důležitá jako tahle? Je to souboj masa a krve proti řízení osudu? Připadal si jako hlupák.

„Přijedu za tebou hned, jak to půjde.“

„Budu v pořádku. Nemusíš…“

„Ne. Musím. My dva už spolu přece o takových věcech mluvit nemusíme, Gabriello.“

Zamrkala, aby zahnala slzy, které se jí draly do očí, vydolovala někde zbytky sil a postavila se rovně.

Joshovi se ulevilo. Potřeboval se ujistit, že bude v pořádku a že se o sebe dokáže postarat, než se k ní zase dostane. Teď se musí spojit s Rachel a pro změnu podniknout cestu s ní – cestu, na níž nepojedou autem ani nepoletí letadlem, a která ho snad dovede mnohem dál než jakýkoli dopravní prostředek.

V deset hodin následujícího dopoledne vyšel Josh hlavním schodištěm do Metropolitního muzea. Rachel už na něj čekala v kanceláři svého strýce. Vypadala vyděšeně, kouřila a měla černé kruhy pod očima.

Netrpělivě ho pozdravila.

„Co se děje?“ zeptal se, když viděl, jak je neklidná.

„Nechtěla jsem vám to říkat do telefonu,“ lokla si kouřící kávy. „Určitě mě někdo sleduje a…“

Josh přestal poslouchat. Přemítal, jestli ten, kdo špehuje Rachel, sleduje i jeho a Gabriellu, případně jestli mezi nimi existuje nějaká další spojitost, která mu zatím unikla.

„Vás ale určitě nikdo nesledoval,“ řekla Rachel, jako by jeho nevyslovené pochyby slyšela. „Jak by asi mohli vědět, že z desítek tisíc lidí, kteří denně přijdou do muzea, sem za mnou jdete právě vy?“

Jak může vědět, na co právě myslím? proletělo mu hlavou.

Vždycky to věděla. Vy dva jste byli odjakživa prostě takoví. Odpověď přišla od Percyho a překlenula několik generací. Josh potřásl hlavou, jako kdyby chtěl ten hlas zapudit.

„Co se děje?“ chtěla vědět Rachel.

„Ale nic,“ zavrtěl hlavou.

„Jsem si jistá, že mě nechává sledovat strýc, ale nevím, proč to dělá. Je posedlý mými zážitky z minulostí. Místo aby se o mne bál, mě nutí, abych se do nich snažila ponořit co nejvíce. Abych šla za hypnotizérem, regresním terapeutem… Už mi dokonce nějakého našel… Pokud mi nepomůžete vy, tak tam půjdu. Ale raději bych to absolvovala s vámi. Věřím vám… A to je další nepochopitelná věc – že vám tak důvěřuju. Vždyť vás vůbec neznám. Ale jestli mi nepomůžete, budu muset něco udělat. Zvlášť teď, když…“

„Když co? Stalo se něco?“

„Ano, ale je to hrozně zvláštní… Zatím to nedokážu rozluštit, ale je to důležité… Někdo zemřel, Joshi.“

„A kdo?“

Mlčela a Josh čekal. Zabodla se mu do očí světle modrým pohledem.

„Já. Myslím si, že jsem zemřela já.“

Kapitola 60

Řím –1884

Po vraždě Wallace Neelyho se všechno změnilo.

Zmizel pozorný milenec, se kterým plavala o půlnoci v bazénu u vily, který jí zasypával postel růžovými lístky a posílal jí pod okno pěvce z La Scaly. Nahradil jej nervózní muž posedlý nakupováním uměleckých děl. Během posledního týdne v Římě se setkali s půltuctem nejlepších zprostředkovatelů a Titus koupil po jednom plátně od Boticelliho, Rembrandta, Tintoretta a Velasquèze.

Esme si říkala, že se Blackie snaží nasbírat co nejvíc jiných pokladů, aby si vynahradil ten, o který přišel. Ale kdykoli spolu obědvali, nechtěl o obrazech ani slyšet. Dokonce ho nezajímala ani historie skvostů, které teď vlastnil. Když se ho zeptala, proč tedy utratil celé jmění za něco, co pro něj není důležité, opáčil, že obrazy považuje za dobrou investici. Věděla, že se kvůli té vraždě a loupeži propadl do deprese a že má oprávněné obavy, jak budou na situaci reagovat členové klubu Fénix. Klub ho koneckonců pověřil jediným úkolem – dohlížet v Římě na vykopávky. A on zklamal.

Když Esme konečně oznámil, že si koupí lodní lístek na plavbu domů, a požádal ji, aby jela s ním, ulevilo se jí. Byla ráda, že se z Říma vrátí dřív. Její velká cesta za dobrodružstvím ztratila hodně ze své počáteční zábavnosti. Bála se o bratra, stýskalo se jí po matce a od Neelyho vraždy ji pronásledovaly těžké sny. Ani hodiny kreslení nesplnily její očekávání – ukázalo se, že učitel není zdaleka tak kvalifikovaný, jak by měl být, a těšila se zpátky do New Yorku na studia na umělecké škole. Nejhorší ze všeho ale bylo, že kdykoli se jí teď Blackie dotkl, chovala se odtažitě a dokonce se ho trochu bála.

Na cestu přes oceán vyrazili následující týden. Na moři se jí nálada trochu zlepšila. Co nevidět bude zase doma.

Když se druhý večer plavby vraceli od večeře do kajut, Blackie ji překvapil: „V Římě jsem ti koupil dárek. Chceš se na něj podívat?“

„Samozřejmě,“ vyhrkla nadšeně navzdory předchozím obavám.

Ve své kajutě vytáhl Blackie malý zlatý klíček a otevřel jeden ze tří velkých kufrů. Chvíli se přehraboval uvnitř a pak vytáhl pečlivě zabalenou věc obdélníkového tvaru, přibližně sedmdesát na sto dvacet centimetrů.

Perleťovým kapesním nožíkem přeřezal motouz a odstranil hrubý balicí papír. Pod ním se objevil ještě hedvábný. V tu chvíli předal dárek Esme, aby rozbalování dokončila sama.

Esme se od dvanácti let nadšeně věnovala studiu umění. Věděla, že na světě by našla stovky tisíc nejrůznějších obrazů. Její učitel jí kdysi řekl, že z téhle spousty je asi tak deset tisíc úžasných, z nich se asi tisíc dá označit za mistrovské kusy a z těch pak asi dvě stě za veledíla ojedinělých umělců, kteří pomocí barev a jednoduchých tahů štětce dokázali vdechnout obrazu život, zvěčnit okamžik lidského utrpení, šílenství nebo extáze a nastavit nám své dílo jako zrcadlo. Ukazují, jak zvířecky se člověk dokáže chovat, jak vznešený, vášnivý a hlubokomyslný umí být. Jenom několik malířů v celé historii dokázalo zapůsobit na diváka tak, aby zapomněl, že se nedívá na postavy z masa a krve, že černé panenky očí vzápětí nezamrkají a rudé rty se nepohnou. Caravaggio k nim patřil. Obraz, který právě držela v rukou, musel být od něho.

Znázorňoval mladého smyslného boha, kterého znala z jiných Caravaggiových obrazů. Byl to Bakchus, bůh zmatku, hýření, rozmařilosti, rozkoše a klamu. Sledoval ji se smyslným úsměvem a Esme jenom čekala, kdy na ni prostopášnicky mrkne. Hrozny, které mu visely přes rameno, vypadaly tak skutečně, až měla pocit, že si může několik kuliček vína utrhnout a ochutnat je.

Všechny barvy v místnosti jako by se vlily do víru energie, kterou ten obraz kolem sebe šířil. Nikdy nic tak úchvatného neviděla. Zalapala po dechu a Blackie se na ni poprvé od noci, kdy zemřel Neely, doopravdy usmál.

„To je neskutečný poklad,“ zašeptala.

„Nemáš tušení, nejdražší Esme, jaký poklad to je,“ pravil Blackie tiše se třpytem v očích a s uličnickým pohledem, který dobře znala a který ohlašoval další překvapení – jeho milostné vzrušení.

Natáhl se k ní a vzal ji za ruku. Ne však něžně na znamení omluvy. Strhl ji k sobě, jako kdyby se spolu měli zúčastnit hříšných nočních hrátek, ke kterým jim bůh na obraze dává své požehnání.

Esme by v tu chvíli nedokázala říct, co cítí. Neustále se jí vtíral ten hrozny okamžik z Říma, kdy zahlédla pravou tvář Titovy duše. Ale což se teď, když se vracejí domů, nechová mnohem lépe?

Před přihlížejícím Bakchem si ji přitáhl těsněji a šeptal, že ji chce nahou. Že chce vidět, jak jí napřed z chladu naskočí husí kůže a jak potom zvláční, až ji rozpálí milostným žárem.

Cítila jeho ztopořený úd na stehně a říkala si, že se s ní nejspíš pomiluje hned, bez velkého otálení, ale když se svlékla a položila, jak si přál – na bok, na čalouněnou pohovku a se stehny mírně od sebe, vrátil se k obrazu. To, co následovalo, nedávalo žádný smysl.

Vyňal plátno z přepychového rámu a položil ho na podlahu, jako kdyby ho Caravaggio ani v nejmenším nezajímal. Je vůbec možné, že by na světě byl člověk, kterému je geniální mistr lhostejný? Pak vyndal kapesní nožík a zanořil čepel do spoje rámu. Nejprve povolil jeden spoj a pak následovaly další.

„Co to děláš?“

„Nestarej se. Jenom se dívej.“

Když měl rám rozebraný na kusy, začal podrobně prohlížet každý díl – dloubal do něj, tlačil na různá místa, až našel, co hledal – malou prohlubeň, ze které nožem vyšrouboval maličký dřevěný šroubek.

V tu chvíli cvaklo péro a otevřela se tajná skrýš.

Dvěma prsty sáhl dovnitř, vyndal balíček zabalený v bílém hedvábném papíru, papír sundal a podržel obsah ve výšce.

Smaragd se třpytil a jiskřil mnohem výrazněji než zlatý rám i krásná olejomalba. Blackie sáhl znovu dovnitř. Vytáhl další balíček a z něho vybalil safír. Pak následoval ještě jeden a po něm dva smaragdy. Jako poslední vyndal rubín.

Byly to kameny z hrobky, které zahlédla oknem té noci, kdy byl zavražděn a oloupen Neely.

Esme se neodvažovala ani dýchat.

Blackie nechal rám rozebraný na kusy. Kameny držel v hrsti tak, jak by malý kluk svíral poklad barevných skleněnek. Podíval se na ni. Naprosté ticho rušilo jenom chřestění kamenů, které narážely jeden o druhý.

„Lež klidně.“

S pobrukováním natáhl ruku a prstem nakreslil na Esminu kůži šest neviditelných křížků v podobě písmene X a na ně kladl kameny. První dal do jamky mezi klíčními kostmi, druhý do prohlubně mezi prsy, další na břicho a tři položil v linii boků.

„Nehýbej se,“ šeptal. Z prádelníku sundal oválné zrcadlo ve stříbrném rámu a natočil ho tak, aby Esme viděla své tělo ozdobené drahokamy.

Esme nic nechápala. Jak se k nim dostal? A proč byly schované v tom rámu?

„Podívej se na sebe,“ přikázal jí.

Drahokamy v zrcadle se jí třpytily na těle. Blackie zdvihl rubín a podržel ho proti světlu. „Položím ti ho na ústa. A pak se budeme milovat. Když dokážeš nepohnout rty a udržíš kámen na místě, ať ti budu dělat cokoli, dám ti ho. Musíš mlčet, i když se ti to bude zdát jakkoli krásné. Rozumíš, Esme?“ Položil jí rubín na rty.

Kámen byl chladný a na svou velikost překvapivě lehký. Esme nechala hlavu položenou bez hnutí. Nemohla mluvit, na nic se zeptat, mohla se jen dohadovat, co se stalo, a jak její milenec k těm drahokamům přišel.

Našel snad lupiče – a vraha – a koupil je od něho? Pokud ano, proč jí o tom nic neřekl? Informoval vůbec členy klubu? Ví o nejnovějších událostech její bratr?

Cítila Blackieho dech mezi nohama a tlak prstů, které si razily cestu do jejího lůna.

Samozřejmě že dokáže zůstat zticha, říkala si, když ji na kůži lechtaly jeho vlasy. Už ji stejně nijak zvlášť nevzrušuje. Prostě nebude na jeho laskání nijak reagovat.

Cítila, jak jí jemně dýchá do chloupků v ohanbí.

Teplo, horký vzduch.

Nic. Necítila nic.

Udělal to znovu.

Snažila se soustředit na něco jiného.

Dýchal na ni znovu a znovu.

Prohnula se jako luk.

„Nehýbej se,“ zašeptal.

Cítila jeho slova uprostřed těla. Byl to neuvěřitelně vzrušující pocit. Mluvil, jeho slova do ní klouzala a mizela v temnotě.

„Jestli ten rubín spadne, prohrála jsi,“ zažertoval a hned se vrátil zpátky ke své práci. Dráždil a pokoušel ji s takovým zaujetím, že si nebyla jistá, oč mu vlastně jde – o to, aby rubín zůstal jemu, nebo aby ho dostala ona?

Kapitola 61

Esme se vzbudila v Blackieho posteli. Přes sebe měla přehozenou přikrývku a po Blackiem nebylo nikde ani stopy. Vyšla ze salonu a objevila ho, jak dává obraz znovu dohromady. Právě připevňoval poslední část rámu. Všechny kameny byly znovu uloženy ve svých skrýších.

„Kde jsi k tomu přišel, Tite?“

Překvapeně se na ni podíval.

V té jediné vteřině, ve chvíli, kdy nečekal, že se Esme objeví, a neměl pro ni připravený obvyklý laskavý výraz, spatřila v jeho tváři totéž, co oné noci ve vile, když opíjel Neelyho.

V očích měl chlad, vztek, nechuť a nečitelnost. Nebylo tam nic, co by připomínalo nedávnou vášeň. Může vůbec být lidská bytost tak prázdná a vzdálená?

„Kde jsem přišel k čemu? K tomu obrazu? Koupil jsem ho v Římě. Myslím, žes byla zrovna na zkoušce u švadleny.“

„Ne, myslím ty kameny.“

„Ty máme taky od překupníka.“

Moře bylo té noci klidné a tiché šplouchání vln nedokázalo zastřít faleš v jeho hlase.

Uvědomila si, že pravdu zná už od chvíle, kdy kameny uviděla poprvé.

„Ty… To tys to celé zosnoval!… Opil jsi ho! To ty máš Neelyho vraždu na svědomí. Že je to tak?! Udělal jsi to, abys získal ty drahokamy. Aby se nikdo z klubu nedověděl, že je máš zrovna ty… Co s nimi budeš dělat? Necháš si je?“

„Zdá se, že jsem tě podcenil. Vím, že jsi chytrá, ale nenapadlo mě, že si poskládáš všechno dohromady. Vlastně ne, nejsi dost chytrá – zároveň jsem tě i přecenil. Nikdy by mě nenapadlo, že budeš tak hloupá, aby ses pletla do mých věcí.“

„Ale vždyť jsi ho nechal zabít!“

„Ne. Byla to náhoda. Nechal jsem ho jen oloupit.“

„Ale on přitom zemřel!“

„Přestaň se chovat, jako kdyby tě to bůhvíjak šokovalo. Co jsem asi měl podle tebe dělat? Potřeboval jsem ty kameny. Měl jsem se modlit k Prozřetelnosti, aby mi poslala nějaké řešení?“ Blackie se vrátil k rámu. „Oblékni se, miláčku. Na horní palubě se podává půlnoční večeře. Máš jistě hlad. Vezmi si ty modré šaty a safíry, které jsem ti koupil.“ Věděla, že je to rozkaz, a bála se neposlechnout. Blackie pokračoval dál: „Nesmíš brát všechno tak vážně. Nikoho jsem nenařídil zabít. Neelyho smrt byla nešťastná náhoda.“

U baru jim Blackie objednal šampaňské a kaviár servírovaný na blinách s jemně nasekanou cibulkou a hustou kyselou smetanou.

Esme nedokázala polknout jediné sousto, zato Blackie se cpal jako nezavřený. Se šampaňským to bylo jiné. Chtěla se opít, aby zapomněla na mrtvého Neelyho, na strýce a na svůj strach o bratra.

Blackie jí ochotně doléval sklenku za sklenkou, stejně jako před časem malému archeologovi.

Když byla láhev prázdná a bliny snědené, vzal ji za paži a vyvedl na palubu. Noc pokročila a kolem nebylo ani živáčka. Obloha se třpytila zářícími hvězdami, které jim kroužily nad hlavou. Esme se zdálo, že na chvilku zahlédla útroby vesmíru.

Hladina se vzdouvala mnohem víc než před několika hodinami a vysoké vlny narážely do boků lodi. Slyšeli, jak se zvedá vítr.

„Byl bych raději, kdybys na to nepřišla.“ Vzal ji kolem pasu.

Esme v měsíčním světle pozorovala husté mraky, které se honily oblohou. Bylo jí líto, že zakryly hvězdy. Do lodi udeřila další vlna. Loď je ale veliká a takovým vlnám jistě odolá.

Blackie ji strhl do náruče. Jeho vášeň ji překvapila. Na stehně ucítila povědomou tvrdost a zároveň si uvědomila, že se jí něco tiskne i k žebrům. Něco kovového.

I přes množství vypitého šampaňského jí bylo okamžitě jasné, co to je. Věděla, že Blackie má zbraň, a její velikost a tvar si pamatovala velmi dobře.

Tohle není její Blackie, její milý. Tohle je zloděj… a zlodějem vždycky byl.

Objala ho kolem krku a pevně se k němu přitiskla, jako kdyby nevěděla, co přijde. A když ucítila, jak se prst na spoušti hýbe, rychle mu strhla ruku a pokusila se zkroutit ji tak, aby střela nezasáhla ji, nýbrž jeho.

Výstřel neslyšela. Přehlušil ho hukot vln a kvílející vítr, ale cítila, jak jí kulka vnikla do těla. Instinktivně se přitiskla k Titovi, opřela se o něj a zadívala se mu do očí. Viděla, že to pro něho nebylo snadné.

Aspoň že tak.

Vysoké vlny donekonečna bičovaly loď a rozstřikovaly do vzduchu pěnu a vodní tříšť. Z nebe se na ni upíraly oči Caravaggiova boha. Usmíval se a pomrkával. Nebo to byla jenom hvězda, která vykoukla za bouřkovým mrakem?

Všechny pocity přehlušila bolest v boku.

Říkal, že je mu to líto. Že to byla nehoda. Vezme ji do kabiny, zavolá lodního lékaře a ten ji zachrání. Jeho hlas přicházel z veliké dálky.

V tom okamžiku se loď naklonila prudce doleva, Blackie uklouzl a zastavil se až o zábradlí. Celá paluba byla kluzká. Čím? Její krví? Nebo mořskou vodou? Nedařilo se mu podpírat Esme a zároveň udržovat rovnováhu. Další vlna. Blackie sklouzl zpátky a narovnal se. Esme mu spočívala v náručí celou vahou. To je skvělé, myslela si. Nechtěla mu to nijak ulehčovat.

Oblohu prořízl blesk a ozářil mu obličej.

Viděla zlomyslné, škodolibé oči. Tohle nebyly oči jejího milence. Četla v nich, že se s ní do kabiny nevrátí. Pro její záchranu nemá v úmyslu hnout ani prstem. Zase jí lhal. Byla to jeho poslední lež.

Opřel se o zábradlí.

Loď se naklonila na pravobok.

A pak na levobok.

Napřímil se a nadzvedl ji. Věděla, co má v plánu. Voda bude studená. Nevadí, aspoň to bude mít rychle za sebou a bolest ustane. Stále ho jednou rukou svírala kolem krku. Teď k němu vztáhla i druhou a přitáhla si k sobě jeho hlavu silou, kterou ji samu překvapila.

„Ještě poslední polibek,“ zašeptala.

Políbil ji. Těžko říct, jestli z lítosti, z pocitu viny nebo z opravdového citu. Potřebovala těch pár okamžiků, aby ho mohla chytit pevněji.

S vypětím všech sil ji zdvihl proti větru a naklonil se přes zábradlí.

Do lodi udeřila vysoká vlna. Vítr zavyl a postříkal je sprškou chladné slané vody. Držela se ho pevně. Ztratil rovnováhu.

Letěli oba vzduchem a svírali jeden druhého v objetí. Žádný z nich toho druhého nepustil – ani při pádu, ani ve chvíli smrti. Zmizeli z lodní paluby za noci, na jejímž počátku bylo moře tak klidné.

Kapitola 62

New York

Čtvrtek 10.50

„Teď usnete, Esme, a až se vzbudíte, bude z vás zase Rachel. Budete si pamatovat, co se stalo, ale už se nebudete bát. Část vaší mysli vždycky znala příběh, který jste právě prožila, jenom k němu neměla vědomý přístup. Až se probudíte, budete vědět, že pořád potřebujete zpracovat určité věci, ale už budete mít dostatečné sebevědomí, abyste udělala, co je třeba. Své vzpomínky dokážete zužitkovat i v budoucnosti. Až se vzbudíte, budete si pamatovat, co jste viděla, ale už nebudete mít strach. Nejste Esme a Harrison Shoals není Blackie.“

V průběhu hypnotické regrese sledoval Josh její obličej. Dlouhé tmavé řasy jí ležely na tvářích, a když pronesla poslední slovo, rty nalíčené rudou rtěnkou se pevně sevřely. Víčka se ani nezachvěla, jenom hrudník se pomalu zdvíhal a klesal v rytmu dechu.

„Rachel…“

Nepohnula se.

„Rachel… až napočítám do tří, probudíte se a budete se cítit svěží a odpočatá.“

Nervózně čekal. Před tímhle ho Beryl Talmageová varovala. Ukázal Rachel nový rozměr její duše v jiném těle a jiném čase. Bude těžké smířit spolu dvě různá já.

„Jedna… dvě… tři…“

Rachel otevřela oči a podívala se přímo na něho. V hezkém obličeji, který rámovaly kaštanové lokny, se zračil klid. Nic nenaznačovalo, že by prožívala nějaký stres.

„Nespěchejte na sebe… Vzpomněla jste si na spoustu věcí.“

Tvář jí potemněla smutkem, jako kdyby najednou slunce na nebi zakryl veliký mrak. Oči se zakalily, ústa sevřela do úzké linky. Začala se kousat do rtů. Ruce v klíně se zachvěly. Během dvaceti nebo třiceti vteřin si vzpomněla téměř na všechno, co v hypnóze prožila.

„On mě zabil, že?“ zeptala se.

„Vás ne. Zabil ženu, která se jmenovala Esme.“

„Zastřelil mě a já jsem umřela.“

„Zastřelil Esme. Stalo se to před dlouhou dobou.“

„Ale on zemřel také, viďte? Pevně jsem se ho držela, když mě shazoval přes zábradlí. Loď se naklonila na bok. Popadla jsem ho kolem krku a on spadl se mnou.“

„To jste nebyla vy, Rachel. Byla to Esme.“

„Byl to ten muž, kterého dnes znám jako Harrisona?“

„Ne tak docela. Je to s ním jako s Esme. Vy a ona také nejste úplně totéž. Předvedu vám to.“ Josh vzal ze stolu šálek a naplnil ho vodou z láhve, kterou vytáhl z batohu. Stoupl si, natáhl ruku, otevřel prsty a nechal šálek spadnout na podlahu, kde se rozlétl na desítky střepů. Voda se rozlila kolem.

Dívala se na něj, jako kdyby se zbláznil: „Co to děláte?“

„Ten rozbitý šálek si můžete představit jako tělo a vodu jako duši. Když se šálek roztříští, voda se rozlije. Změní sice tvar, ale vlastností zůstávají stejné. Je to pořád tatáž voda, i když byla nejprve v láhvi, potom v hrnku a teď je na podlaze. Mohu ji vytřít hadrem, ale i v něm půjde pořád o tutéž vodu. Jenomže v láhvi přijala určitý tvar, v šálku jiný a na podlaze zase jiný. S reinkarnací je to podobné. Naše duše si hledají nová těla a v průběhu času se mění stejně jako voda, která pohltí prach a různé částice a přijme tvar nádoby, do níž ji nalijeme.“

„Ale co mám teď dělat, když vím, že Titus Blackwell Esme zabil?“

„Využijte tu informaci k tomu, aby vám pomohla pochopit úzkost, kterou cítíte v Harrisonově společnosti. Zamyslete se nad svým strachem z toho, kým je Harrison dnes v porovnání s tím, kým byl tehdy jako Blackwell, a zjistěte, jestli vaše emoce vyvěrají z minulosti nebo z přítomnosti.“

„A proč?“

„Abyste se tentokrát, v tomhle životě, zachovala správně a přeťala cyklus. Aby se minulost neopakovala.“

„Myslíte to doslova?“ Z obličeje jí zmizela všechna barva. „Myslíte, že by mě mohl zabít kvůli tomu, že třeba zjistím něco o jeho obchodních praktikách?“

„Nejsem ani kouzelník, ani jasnovidec. Na tyhle věci neexistuje žádná příručka ani zaručený návod. Učíme se v průběhu životů. Celé hodiny bych vám mohl vyprávět o filosofii a teorii reinkarnace, ale pořád by to byla jenom teorie a nemyslím, že by vám to v tuhle chvíli k něčemu bylo.“

Zamračila se. „Vím, že mi to asi nedokážete říct, Joshi, ale přece jen… Viděl jste spoustu lidí, kteří prošli regresí. Jaká je asi pravděpodobnost, že se historie bude opakovat?“

„Pravděpodobnost, že vás zabije někdo, kdo vás zabil už jednou, je minimální. Nepatrná. Podstatné jsou emoce, které se za takovým činem skrývají. Jestliže Blackieho dovedla jeho hamižnost a nenasytnost až k vraždě, je klidně možné, že Harrison se potýká s týmiž emocemi a ty ovlivní váš vztah.“

„Nemohu tady dýchat, musím ven,“ vyskočila z křesla a vyběhla z místnosti.

Josh šel za ní do haly a k výtahům. Stiskla knoflík jednou, dvakrát, a když se výtah neobjevoval, rozběhla se po schodech. Běžel za ní přes čtyři podlaží, pak chodbou, kde se hrozivě tyčila primitivní socha, až do vestibulu.

Nemohl ji nechat o samotě tak brzy poté, co se probrala z regrese. Lidé, které míjeli, se za nimi otáčeli, jako kdyby ji pronásledoval z bůhvíjakých nekalých důvodů. Jen aby se ho někdo nesnažil zastavit, dokud ji nedohoní.

„Rachel!“ volal na ni.

Neotočila se a běžela dál k východu a pak po žulových schodech na chodník. Tam zabočila doprava, přeběhla půl bloku, znovu se otočila doprava a zamířila do parku.

Nakonec ji dohonil až na hřišti u vstupu do Central Parku z Osmdesáté ulice. Stála opřená o tři bronzové medvědy a snažila se chytit dech. Když na ni zavolal jménem, podívala se na něho. Po tvářích jí tekly slzy. Za ní šplhalo pár dětí po prolézačkách, smály se, povykovaly a závodily, kdo se dostane výš.

„Promiňte, najednou jsem dostala strach,“ omlouvala se, když k ní konečně doběhl.

„Já vím a chápu to.“

„Co kdybychom se prošli?“ Hlas jí zněl dětsky a zranitelně.

Přikývl. Vydali se pěšinou, která vedla kolem hřiště, a pak k velkému trávníku, kde si pod dohledem svých pánů hráli psi. Na křižovatce zamířila bez zaváhání doleva. Několik okamžiků strávili v zeleném příšeří pod mostem. Na druhé straně se napřed chtěla dát doprava, ale pak se rozmyslela a vykročila doleva.

Trasa, kterou zvolila, mu byla povědomá.

„Spoustě věcí nerozumím. Proč se na všechno rozpomínám právě teď? Proč ne třeba před rokem? Nebo přede dvěma lety?“

„Myslím, že to odstartoval nějaký spouštěcí moment, nějaká událost, která vaši paměť probudila.“

„Co například?“

„Říkala jste, že první vzpomínka se objevila, když jste si něco četla… Vzpomínáte si, co to bylo?“

„Zpráva o vykopávkách hrobky hlavní vestálky v Římě.“ Odmlčela se a ohromeně se k němu otočila. „Ano, to byl ten spouštěcí moment. Podruhé se mi to stalo, když jsem byla v muzeu, a kurátoři, kteří stáli kousek ode mne, se bavili o loupeži a vraždě profesora, který ty vykopávky vedl… Joshi, to je ta hrobka, kterou objevil Neely???“

„Nemohu to tvrdit s jistotou, ale myslím, že ano.“

„Co se tam našlo?“

„Kameny minulých životů.“

„Ty kameny, na které si vzpomínám?“

„Nevím to jistě.“

Procházeli stínem hustých dubů a lip. Josh jí vyprávěl své zážitky z Říma s mnohem většími podrobnostmi, než jak to uvedly noviny.

„Proto jste se mi věnoval, když jsme se poprvé potkali?“ zeptala se, když domluvil. „Abyste pomohl té archeoložce… Jak se jmenuje?“

„Je to profesorka Chaseová a odpověď zní: Ne, protože o těch kamenech jsem se od vás dověděl až dneska.“

„Ale kvůli ní jste nakonec souhlasil, že mě zavedete do regrese, že ano?“

„Rachel, pochopte, že jsou v nebezpečí lidské životy. Je nutné, abych ty kameny, které Blackie ukradl, našel.“

„Ale já nevím, kde jsou.“

„V regresi jste mluvila o obraze, který Titus koupil pro Esme. Vzpomínáte si na to?“

Zamyslela se. „Ano, samozřejmě, ten obraz…“ Pátrala v paměti. „Ten mladý Bakchus.“ Pak se jí ve tváři objevil výraz čiré hrůzy.

Něco bylo špatně a ona to zatím nedokázala pochopit.

„Co se děje?“ Doufal, že se ve svém odhadu nemýlí.

„Ten olej, který Harrison koupil na aukci… To je ten obraz, který Esme dostala od Blackieho! Víte, ten, o který strýc tolik stál, a zlobil se, že jsem ho pro něj nedokázala získat.“

V tu chvíli došli do přerostlé části parku, kde je tak snadné zapomenout, že stojíte na Manhattanu v jedenadvacátém století. Místo obvyklého výhledu na mrakodrapy se jim v zorném poli tyčily obrovské kameny vysoké jako stromy, místo hluku ulice tady bylo slyšet jenom hlasy ptáků a zurčení tekoucí vody.

„Pomozte mi, Joshi. Je toho hrozně moc, co musím pochopit, a všechno to přišlo moc rychle…“

„Bohužel nemáme mnoho času.“

„Je možné, že by ty kameny byly pořád v rámu toho obrazu?“

„Jestliže o nich věděla jenom Esme a Blackie, a ti zahynuli na lodi, pak by to tak být mohlo.“

„A myslíte si, že Harrison o nich ví?“

„Neřekl bych.“

„A co můj strýc? Koupil několik děl z Blackwellovy pozůstalosti, vlastně každé plátno, které byli jeho příbuzní ochotní prodat. Joshi!“ Oči měla vyděšené a bylo vidět, jak ji leká příval informací, které se na ni hrnou.

„Co když vám pomohu a oni to zjistí? Myslím tím strýce nebo Harrisona. I oni si přece mohou začít vzpomínat na minulost. Jestli vaše teorie o reinkarnaci platí a platí i to, že se vracíme do dalších životů, dokud problém nevyřešíme správně, tak co když Harrison ještě není připravený zachovat se tím správným způsobem? Co když od něj mám utéct a už se s ním nikdy nesetkat? Co když se před ním mám chránit?“

„Třeba to opravdu máte udělat.“

„Ale můžu to udělat? Můžu od něho prostě odejít s tím, že už ho nikdy neuvidím? Dokážu se vyhnout tomu, k čemu to celé směřuje? Co se stane, když uteču od Harrisona, od svého strýce a od vás?“

„Nejsem psycholog. Nevím. Hledám odpovědi na stejné otázky jako vy. Mohu vám nabídnout pouze teorii.“

„I to je lepší než nic. Povídejte.“

„Pokud uvěříte v reinkarnaci, uvěříte i v osud. To znamená, že budete-li se snažit před svým osudem utéct, jako to udělal například Oidipus, možná se vyhnete tomu, co sama považujete za hrozbu, ale skutečné nebezpečí si na vás na konci cesty stejně počká.“

Podívala se pod nohy na velký padlý kmen porostlý mechem, který právě překračovala. „Je mi líto, ale nedokážu vědomě vkročit přímo na minové pole.“

„To je vaše věc. Každý to řešíme po svém.“

Dalších několik metrů šli v zamyšleném tichu. Kráčeli vedle sebe směrem k východu ze severní části parku. Cesta se točila ve smyčce a svažovala se dolů. Když sešli k nejnižšímu místu, uvědomil si Josh, že to tady zná. Ocitli se přímo pod jezdeckou stezkou. Schválně zůstal několik kroků za Rachel. Nechtěl, aby směr určoval on, ale aby vedla ona. Byla tak rozrušená, že cestu bezpochyby volila podvědomě. Ale určitá část její osobnosti musela vědět, kam míří, protože nakonec došli až ke kamennému mostnímu oblouku.

„A co vy? Vy věříte na osud?“ otočila se k Joshovi.

Zadíval se na most, v jehož stínu stáli. „Nevím, čemu věřím.“

Sledovala, jak Josh pohledem přejíždí hrubě tesanou kamennou stavbu. Jako v transu přešla k mostu, natáhla ruku, dotkla se kvádrů a přejížděla po nich konečky prstů.

Pak se k němu otočila: „Joshi, vy taky míváte takové záchvaty?“

„Ano. Poslední rok a půl.“

„A co bylo spouštěcím momentem u vás?“

„Nehoda.“

„Byl jste při ní zraněn?“

„Ano, málem jsem zemřel.“

„Kde se to odehrává?“

„V Římě. Ve starověkém Římě.“

„Ale nejenom tam, že?“ zeptala se téměř škádlivě.

„Ne.“

Zadumaně se na něj dívala, jako kdyby chtěla zjistit, co je uvnitř: „To hučení…“ Pak se zamračila, zavřela oči a zase je otevřela. „Esme měla bratra. Víte to?“ Zakolísala, jako kdyby se jí zatočila hlava, a opřela se o jeden z kamenů. „Myslím, že si spolu hrávali zrovna na tomhle místě. Když byla Esme v Římě, bála se o něj. Měla strach, že je nemocný, protože jí přestal psát… Říkala jsem vám to, když jsem byla v transu? Zmínila jsem se o bratrovi?“

„Ne. Víte, jak se jmenoval?“ Napjatě zadržel dech.

„Percy.“

Zdálo se mu, že Rachel vyslovila to jméno velmi hlasitě, že rezonuje kolem nich a odráží se od kamenů. Ucítil závan jasmínu a santálového dřeva. Sebral všechny síly. Tohle není vhodná chvíle na výlet do minulosti, přestože po něm touží. Připadal si jako narkoman dychtící po droze. Vzduch kolem něj se vlnil, nohama i rukama mu projíždělo vzrušené chvění a ovíjelo se okolo těla. Stál bez pohnutí, ale přesto měl pocit, že ho jakýsi vír táhne dolů, do míst s těžkou atmosférou. Otočil se a uviděl svou sestru Esme. Stála na nejvyšší skále, smála se a volala, ať se jde podívat, co objevila. „Našla jsem zlaté pánské hodinky. Někdo je tady musel ztratit. Koukni se, Percy, jak září!“

Ale on není Percy. Je Josh.

„Vzpomínáš?“ vyhrkl. Vůbec si neuvědomoval, že mluví nahlas. „Tady jsi našla ty zlaté hodinky.“

Racheliny zorničky se rozšířily údivem: „Ano,“ řekla a vzápětí dodala: „Myslíte si, že jste můj bratr.“

„Dost možná.“

„To by bylo úžasné. Že jsem vás… že jsem tě znovu našla.“

Přikývl.

„Co se s ním stalo? Myslím s Percym,“ chtěla vědět.

„Strýc ho otrávil.“

„Strýc…“ Odmlčela se, vzpomínala a přemýšlela. „Strýc Davenport,“ řekla nakonec. V hlase jí zněly údiv a bázeň z toho, co všechno si vybavuje. Ale už byla klidnější, než když se vydali sem. Viděl jí to na tváři a cítil z jejího chování.

„Joshi, já ale nechci aby se můj život řídil nějakou legendou, která může, ale taky nemusí být pravdivá, a nemá se mnou nic společného. Jenže mám šílený pocit, že bych to udělat měla. Nedává to smysl, že? Co když to, že jsem se zapletla s Harrisonem… Kriste Ježíši, co když jsou všechny ty řeči o reinkarnaci pravda… Napřed jsme spolu prožili románek… A my dva víme, co dalšího mě teď čeká. Zabije mě.“

„Nebo jste se setkali proto, aby ti vynahradil, co v minulosti pokazil.“

„A co když ne?“

Najednou za ni cítil zodpovědnost. Snad to byla vzpomínka na pouto, které kdysi existovalo mezi jakýmsi Percym a jeho sestrou Esme.

„Musíš mi pomoct. Já nevím, co mám dělat?“ rozplakala se.

„To nemůžu.“

„Musíš.“

Jenže co když má pravdu? Co když to tak má být a on jí má všechno říct? Co když to bylo myšleno právě takhle – že má hledat nejen Sabinu, ale i Esme? V minulosti ji ochránit nedokázal, třeba to dokáže teď.

„Ty Harrisona miluješ, že?“

„Záleží na tom?“

„To tedy ano! Věci se nedějí náhodou. Budeme-li se řídit teorií, tak pokud ho miluješ, měla bys mu dát šanci, aby se tentokrát zachoval správně.“

„Vrhnout se do toho vztahu po hlavě? A kdo mě zachrání, jestli se všechno zvrtne i teď?“

Neexistují žádná pravidla chování, pomyslel si Josh. Žádný návod, jak zacházet se zkušenostmi z minulého života a jak je naroubovat na současnou existenci. Ti, kdo v reinkarnaci věří, si nemyslí, že scénáře se budou opakovat v nezměněné podobě. Ale mohly by. Jsme ovládáni instinkty. Něco nás může táhnout od situace, která se zdá nebezpečná, abychom se k ní obratem vrátili v okamžiku, kdy jsme volní. Možná že si to Rachel musí prožít. Ale co když jí má spíš dodat odvahu, aby co nejrychleji zmizela z vlivu všech lidí, kteří se kolem ní pohybují?

„Dám na tebe pozor… Tentokrát se ti nic nestane.“

Když se na něj s důvěřivým úsměvem podívala, uvědomil si, jak silné pouto kdysi spojovalo Esme a Percyho, sourozence, kteří ztratili otce a žili pod jednou střechou s ničemou Davenportem a matkou, která neměla dost síly, aby se mu postavila.

„Ale i kdybych ti pomohla to udělat, aby ses mohl přesvědčit, jestli jsou kameny i po tolika letech na svém místě, nejsem kouzelnice. Nedokážu mu ten obraz ukrást pod nosem,“ usmála se smutně Rachel.

Josh si vzpomněl na Malachaie, který kouzelníkem je a triky svému obecenstvu přímo pod nosem předvádí. „Je mi jasné, že tohle nedokážeš.“ řekl. „Nikdy mě nenapadlo, že bys ten obraz měla krást. Já ho mít nepotřebuju. Stačí, když s ním zůstanu pět minut o samotě. Rozebrat rám by déle trvat nemělo, ne?“

Kapitola 63

Zašli do kavárny, aby naplánovali, co dál. Byl čtvrtek, čtyři hodiny odpoledne. Za méně než čtyřiadvacet hodin bude Gabriella potřebovat znát odpovědi na řadu otázek, které jí položí muž věznící její dítě.

Domluvili se na dalším postupu. Rachel zavolala Harrisonovi a Josh vyšel na ulici, aby zatelefonoval Gabrielle.

Telefon zdvihla na první zazvonění se zmučeným Haló. Zdálo se, jako by ji to, že slyší právě jeho, uklidnilo i zklamalo současně. Josh jí stručně vysvětlil, co se stalo, a co má v plánu.

„To nemůžeš udělat, Joshi. Nedokážu na sebe vzít odpovědnost i za tebe.“

Věděl, že to myslí vážně, ale zároveň si uvědomoval, že říká to, co se od ní očekává. Na nikom na světě jí nezáleží víc než na Quinn. A pokud se s Quinn něco stane, už jí nebude záležet na ničem.

„Hned jak tady budu hotov, přijedu za tebou do New Havenu. A Gabriello…“

„Ano?“

„Mrzí mě, že tě musím nechat tak dlouho samotnou.“

„To nevadí. Skoro celý den jsem ve spojení s Rollinsem a pracujeme na překladu. Buď opatrný, Joshi…“ Hlas se jí při vyslovení jeho jména zlomil.

Překvapeně zamrkal. Poslední věta mu opakovaně zněla v hlavě i poté, co zaklapl mobil. Vzpomínal, jak se jí vždycky zaleskne ve zlatavých očích, když o něčem hluboce přemýšlí, a jak si typickým gestem odhrnuje z obličeje medové vlasy.

Měl jí říct, že možná ví, kde je další sada kamenů? Raději ne. Bylo by kruté, kdyby si dělala naděje, a pak se ukázalo, že skrýš je prázdná.

Vrátil se k Rachel, která stále telefonovala. Nedokázal si pomoct a poslouchal její napjatý hlas.

„Nerozumím tomu. Buď ti na ten obraz dal nabídku, nebo nedal.“ Pomlka. „Tak mého klienta nech, aby si ho aspoň prohlédl… Jediné, co se může stát, je, že dostaneš vyšší nabídku.“ Další odmlka. „Dobrá. Budeme tam za hodinku.“ Trpce se usmála.

Vrátný v luxusním domě na křižovatce Park Avenue a Sedmdesáté deváté se zeptal Joshe na jméno, které má ohlásit.

„Barton Lipper.“

Vše naplánovali velmi pečlivě. Barton Lipper, skutečný Rachelin klient, bydlí v Marylandu. Je to samotář a každé čtyři měsíce až půl roku si u ní objednává šperky. Na internetu kolují historky o jeho miliardovém jmění, ale nedá se tam najít jediná Lipperova fotografie.

Josh měl na očích sluneční brýle, přestože slunce už zapadalo. Byl za ně vděčný. Lhaní se nejsnáze pozná na očích, zvlášť když jednáte s jiným lhářem, a on si nebyl jistý, co je vlastně tenhle Harrison zač. To, že prodává obrazy pochybného původu ještě neznamená, že je zločinec. Na aukcích v Sotheby’s a Christie’s se také občas objevují díla, o kterých nikdo nic moc neví. Tenhle obraz z Caravaggiovy dílny nebyl nikdy ukradený. Majetek Tita Blackwella zdědili jeho potomci, obraz přecházel z generace na generaci a na trhu se poprvé objevil před šesti týdny.

Zásadní otázka byla, jestli se po Titově smrti někdo pokusil rozebrat rám.

Muž obsluhující výtah měl bílé rukavice a během jízdy nehnuté zíral přímo před sebe, zatímco Josh sledoval naskakující čísla na displeji. Zdálo se mu, že cesta trvá zbytečně dlouho. Konečně se bronzové dveře otevřely.

„Jsme na místě, pane. Penthouse A je vpravo.“

Uvnitř apartmánu přivítala Joshe mladá žena jménem Terry. Představil se jí jako Barton Lipper. Doprovodila ho do salonu a řekla, že Rachel Palmerová sice zatím nedorazila, ale pan Shoals se mu bude hned věnovat.

Místnost měla vysoký strop a žádná okna. Tři stěny lemovaly vitríny s oleji z osmnáctého a devatenáctého století, u čtvrté bylo prázdno až na malé pódium potažené sametem, které jako by čekalo na začátek představení.

Terry nabídla Joshovi něco k pití. Požádal ji o vodu, a ona pro ni odešla. Uplynulo několik okamžiků, kdy zůstal sám. Zůstal sedět, nevstal, aby si prohlédl obrazy, které ho obklopovaly. Nestál o žádné rozptylování, chtěl se co nejvíc soustředit na svůj úkol.

Terry se vrátila s vodou a za ní vešel Harrison. Byl to vysoký a zajímavý muž. Ke krásné Rachel se fyzicky skvěle hodil.

„Vítejte, pane Lippere. Je to pro mne velká čest,“ napřáhl pravici k pozdravu.

Krátce si potřásli rukama.

„Rachel před chvílí volala, že uvízla v dopravní zácpě. Zácpy jsou teď v New Yorku vlastně pořád. Chcete na ni počkat, nebo se rovnou podíváte na obraz?“

„Rád bych ten obraz viděl hned. Mám nabitý program.“

Harrison zmizel a za okamžik se vrátil se zarámovaným plátnem. Držel ho opatrně čelem k sobě, aby Josh nezahlédl, co na něm je. Postavil ho na nejvyšší stupínek malého pódia, stoupl si před něj, pečlivě ho urovnal a ustoupil.

Rachel měla pravdu. Tohle byl mistrovský kus, žádné obyčejné dílo. Úchvatně zachycená skutečnost, tak živoucí a působivá, až člověk úplně zapomněl, že se dívá na plátno pokryté olejovými barvami a že to není snový svět. Zdálo se nemožné, že nehledí na živého mladíka, který ustrnul v pohybu, ale na tahy štětce na režném plátně.

„Je krásný, že?“

„Ano. Všechno ostatní je vedle toho…“Josh hledal správná slova. „Všechno to jsou jen obyčejné obrázky.“

Harrison kývl.

Josh vstal a přešel blíž. Původně měl v plánu si hned při prvním seznámení s plátnem pořádně prohlédnout rám. V Rachelině bytě strávil půl hodiny rozebíráním rámů u jejích obrazů, aby získal potřebnou zručnost. Půjde-li všechno dobře, postačí, když zůstane s obrazem o samotě pouhých pár minut. Musí být rychlý. Jenže teď nebyl schopen soustředit se na nic jiného než na Bakchovy smyslné oči, prostopášnická ústa a vyzývavý pohled.

„Pane Shoalsi,“ ozvala se Terry ode dveří.

„Ano?“

„Přijela slečna Rachel. Je dole v budově. Když vystupovala z taxíku, zakopla a má něco s nohou. Byla by ráda, kdybyste sešel dolů.“

„To mne moc mrzí. Přijela kvůli mně. Dovolte, abych pro ni došel já,“ nabízel se s upřímnou účastí Josh.

„Ne, to není třeba. Takové věci se stávají. Nechám vás tady s Bakchem. Budete ve skvělé společnosti.“

Joshovo srdce tlouklo tak hlasitě, že se bál, aby ho Terry nezaslechla a nepřiběhla. Sundal obraz ze stojanu a otočil ho. Z místností se okamžitě vytratila část energie a z mistrovského kusu se rázem stalo jenom obyčejné plátno ohraničené čtyřmi kusy dřeva se zkosenými rohy.

Rachel si prohlédla rám už v aukční síni a tvrdila, že bude snadné z něj plátno vyjmout.

Věděl, že nejprve musí vyndat čtyři svorky, kterými je obraz k rámu připevněný.

Chvatně a neohrabaně vyndal první. S druhou to šlo už lépe, u třetí a čtvrté ho vlastní rychlost překvapila. Netrvalo ani celou minutu a plátno bylo venku a Josh se mohl soustředit na zlacený barokní rám.

Teď pracoval mnohem rychleji, téměř nedbale. Bylo mu jedno, jestli tady nebo tam uštípne kousek zlatého lístku. Postupoval tak, jak to ústy zhypnotizované Rachel popisovala Esme.

Zkoumal všechny čtyři díly, nejprve jeden, pak druhý a zkoušel, jestli půjde některá část zdobení posunout nebo odstrčit. Čas rychle běžel. Dostal se teprve ke třetímu dílu, když se zvenku ozvaly nějaké zvuky. Že by to už byla Rachel? Tak brzy?

Třetí díl rámu vypadal úplně stejně jako oba předchozí.

Ano, je to Rachel a o něco žádá. Snad o sklenku vody. Ale to je jedno. Na čtvrtém dílu konečně našel, co hledal.

Dloubal do dřeva nejmenší čepelí svého kapesního nožíku, jenže bez úspěchu. Takhle to nepůjde. Podíval se zblízka. V jednom místě byla malá vypouklina.

Možná že…

Koncem nože vyšrouboval maličký dřevěný šroubek.

V tu chvíli povolilo ukryté péro, trochu zaskřípělo a skrýš se otevřela.

Josh se bál nadechnout.

Místnost zmizela. Zůstal jenom on, kousek dřeva a ukrytá dutinka. Skvostné plátno bylo to tam, lidé za dveřmi přestali existovat. Naklonil dřevěný díl rámu k sobě a zatřásl jím.

Kapitola 64

„Co to, k čertu, děláte?“ obořil se na něj Harrison Shoals vztekle. Stál u dveří a snažil se udržet zuřivost na uzdě.

Kolik toho viděl? Co si teď asi myslí?

Rachel se zasmála. Její smích měl křišťálový zvuk, nebo spíš připomínal zurčení vody. „Ale Bartone, takový obraz přece nemůžete jen tak bez dovolení rozebrat!“

Josh pokrčil rameny. „Já si myslím, že můžu. Zvlášť, když za něj chci utratit takové peníze. Obrazy vždycky vyndávám z rámů. Rámy jenom odvádějí pozornost od samotného díla.“ Mluvil podle scénáře, který mu před hodinou vypracovala Rachel. Řada sběratelů chce vidět obrazy bez rámů, aby je mohli pečlivě prozkoumat. Takové vysvětlení snad bude na Harrisona působit alespoň jakžtakž hodnověrně.

„Ale vy jste ten rám rozebral na kusy!“

„Jistě, abych si ověřil jeho pravost.“

Harrison už klečel vedle plátna a prohlížel si ho. Znovu a znovu přejížděl povrch očima zleva doprava a zase zpět – Joshe, Rachel, ani čtyř kusů pozlaceného dřeva ležících na zemi si nevšímal.

„O co vám vlastně jde?“ zeptal se nakonec, zdvihl jednu část rámu a prohlížel si ji.

Josh neměl tušení, jak dlouho mu Harrison stál za zády. Zahlédl něco? Co by udělal, kdyby se teď Josh pokusil utéct? Zaútočil by na něj? Je on sám nebo Rachel v nebezpečí? Říkala přece, že Harrison má pistoli. Nosí ji u sebe? Zřejmě ano. Předvádíte-li někomu obraz, který má hodnotu čtyř milionů dolarů, a vlastníte-li zbraň, pravděpodobně ji v té chvíli nenecháte ležet v šuplíku.

„Obraz samotný je nádherný. Ale rám je špatný,“ pravil Josh.

Harrison se na něj díval, jako kdyby měl před sebou naprostého šílence.

„Koho, prosím vás, zajímá rám, když jde o obraz od Caravaggia!“

„Zřejmě nejde o Caravaggia jako takového, ale o jeho dílnu. A ten rám není originální.“

Joshovi bylo jasné, že jeho poznámka nedává smysl, ale na tom teď nezáleželo. Potřeboval nějakým uvěřitelným způsobem vysvětlit, proč obraz tak znesvětil, a přesvědčit Harrisona, že před ním stojí výstřední miliardář. Pro co si přišel, už měl v kapse, a teď se jenom potřeboval dostat bezpečně odtud.

„Děkuji, že jste mi ho ukázal,“ pokývl a zamířil ke dveřím. Položil ruku na kliku a stiskl ji. Ale než se dveře otevřely, ozvalo se mu za zády:

„Takhle snadno to nepůjde, pane Lippere.“

Harrisonova zbraň byla malá lesklá černá pistole. Krátká hlaveň mířila přímo na Joshe.

Kapitola 65

„Hezky se posaďte a ukažte mi, co jste si to strkal do kapsy ve chvíli, kdy jsem vešel dovnitř.“

„Harrisone, nebuď směšný. Uvědomuješ si, že pana Lippera obviňuješ z –“

„Rachel, nepleť se do toho, prosím. Tak, pane Lippere, copak to máte v té kapse?“ Harrison se snažil udržet pohled na Joshovi, ale zároveň těkal očima po místnosti, aby zjistil, co kde chybí. Když mu došlo, že obojí najednou nezvládne, rozhodl se hlídat jenom Joshe a požádal Rachel, aby místnost prohlédla.

„Na stole by měl být nožík na otevírání dopisů od Fabergého.“

„Jistěže tady je. Harrisone, pan Lipper by proboha přece nic neukradl –“

„Vedle by měl stát malý glazovaný rámeček posázený rubíny.“

„Je tady. Dej tu pistoli dolů,“ vydechla Rachel třesoucím se hlasem. Josh si v duchu říkal, že zní docela přesvědčivě. Když Harrison ohrožuje jednoho z jejích klientů střelnou zbraní, má na tu trochu nervozity plné právo.

Harrison nespustil oči z Joshovy tváře, ale Josh nedokázal odhadnout, co se mu honí hlavou. „Pane Shoalsi, mohu vám ukázat, co jste viděl, když jste vešel do místnosti, ale abych to mohl udělat, musím si dát ruku do kapsy.“

Harrison přikývl: „Výborně, ale všechny pohyby budou pěkně pomalé.“

Josh sáhl do kapsy, nahmátl krabičku s bonbony pro osvěžení dechu, obemkl ji prsty a pomalu vytáhl. U Malachaie odpozoroval, že když předvádíte kouzelnický trik, lidé nevědí, co vidí, protože se dívají na nesprávné místo. A právě na to teď spoléhal.

„Byla to tahle krabička. Rád počkám, než dokončíte prohlídku celé místnosti, ale dávám vám své čestné slovo, že jsem nevzal nic, co by vám patřilo.“

Byla to nakonec pravda a Josh věděl, že jeho konstatování tak i zní a že mu odpovídá také výraz jeho obličeje. Kameny Harrisonovi nikdy nepatřily, dokonce nejspíš neměl o jejich existenci nejmenší tušení.

Harrison vzal do ruky krabičku, zatřásl jí a poslouchal tlumené rachocení uvnitř. Vrátil ji Joshovi a konečně sklonil zbraň.

Rachel rychle přeběhla k Joshovi, ale nezapomněla cestou přesvědčivě kulhat. „Moc se omlouvám, pane Lippere,“ mumlala pokorně, ale oči jí svítily vděčností. Josh věděl, že od této chvíle bude jeho někdejší sestra v pořádku. Pochopila, že ji její minulost chtěla varovat před přítomností, a uvědomila si, jak má s oním varováním naložit.

Josh mávl rukou, jako kdyby říkal, že o nic nešlo a že jí Harrisonův výstup sebeméně neklade za vinu. Rachel si vzala kabelku a plášť.

„Kam jdeš?“ zeptal se Harrison.

Podívala se mu do očí a potřásla hlavou: „Tys na pana Lippera mířil zbraní! Mohls ho zastřelit! Do takové společnosti já nepatřím. Byl to všechno jenom omyl.“ Přešla ke dveřím, kde na ni čekal Josh.

„Co je to za hru, Rachel? Nestojí za tím náhodou tvůj pan strýc? Co vlastně plánujete s tím Bakchem udělat?“

„Strýc? Co ten s tím má společného?“

„Copak ty nevíš, že on je tím klientem, o kterém jsem se zmiňoval? Nedělej si ze mě blázny a řekni mi na rovinu, o co tu jde!“

„Věř mi, nic jsem netušila… Vůbec mě to nenapadlo… Opravdu s tebou strýc jednal o koupi Bakcha?“

„Chce ho dostat za každou cenu. Ale teď je po všem. Jistě chápeš, že ze sebe nenechám dělat hlupáka.“

„Harrisone, je mi jedno, jestli mi věříš nebo ne, ale strýc nemá nejmenší tušení, že jsem tady.“

„Rachel?“ oslovil ji Josh tichým, ale naléhavým hlasem. „Musíme jít.“

Podržel jí dveře, nechal ji projít a pak se otočil zpátky k Harrisonu Shoalsovi. „Ten rám není originální. Měl byste s tím něco udělat.“

„O žádný rám tu nejde,“ zavrtěl Harrison nevěřícně hlavou, „ten přece vůbec není důležitý.“

„Pro mne důležitý je. Originální rám je často sám o sobě poklad,“ pravil Josh, vzal Rachel za loket a vyšli z místnosti.

Kapitola 66

Před domem nasedli do taxíku, ve kterém Rachel přijela a nechala ho čekat pro případ, že by je chtěl Harrison pronásledovat.

„Kam to bude, slečno?“ zeptal se řidič. „Domů?“

Obrátila se k Joshovi: „Kde tě máme vysadit?“

V levé kapse měl krabičku s bonbony, v pravé ho do stehna tlačily kameny a pokoušely jeho fantazii. Harrison viděl, že si něco dává do kapsy, ale nepamatoval si, která kapsa to byla. Josh blufoval a vyšlo to. V tom je celé kouzlo, vysvětloval mu několikrát Malachai. Víš sice, že se před tvýma očima odehrává trik, ale jenom málokdy se podíváš na správné místo a pochopíš, co se vlastně ve skutečnosti děje. Těšil se, až se Malachaiovi pochlubí, jak dobrým žákem je.

Potřeboval si najmout v půjčovně auto, aby vyrazil do New Havenu, ale předtím se chtěl zastavit v nadaci pro své fotografické nádobíčko a kameny nasvítit tak, aby na fotografiích byl zřetelně zachycen každý znak. Pak pošle fotografie e-mailem Rollinsovi. Také musí kameny pečlivě zabalit – nemůže je vézt jen tak v kapse.

„Pojedu do nadace. Ale napřed vysadíme tebe. Kam máš namířeno?“

„Asi do strýcova bytu.“

„Nemohla bys jet někam jinam? Zdá se mi, že strýcův byt není ten nejlepší nápad. Alespoň zatím ne.“

V očích se jí objevil nádech strachu. „Přece si nemyslíš, že by můj strýc…“

„Nevím… A proto bych tě raději viděl na nějakém naprosto neutrálním místě, kde bys zůstala pár dnů, než se to všechno vyjasní.“

„Myslela jsem, že jde o mě a Harrisona a o Esme a Blackieho.“

„To jistě ano… ale přesto… Můžeš se někam schovat? Jen na pár dní, slibuju. Jakmile budu mít čas, pomůžu ti všechno rozluštit, ale do té doby musíš zůstat někde v bezpečí.“

„Je vyloučené, že by s tím měl strýc cokoli společného. Není přece žádný násilník!“

„Určitě máš pravdu, ale jistota je jistota. Teď jsi v bezpečí, Rachel. A já chci, abys v bezpečí taky zůstala.“

Rachel tedy dala řidiči adresu své nejlepší kamarádky a otočila se znovu k Joshovi. „V bezpečí jsem jedině díky tobě. To vědomí, že na tebe Harrison mířil pistolí! Kvůli obrazu! Jak mě jenom kdy mohl přitahovat?“

„Nejsi první, kdo se nechal oslnit a svést mocí.“

Smutně se usmála. „Ne, to nejsem. Esme se to stalo také. Musím tenhle vzorec, tuhle smyčku přetnout jednou provždy, aby se to už nikdy neopakovalo.“

Když auto zastavilo před domem Racheliny kamarádky na rohu York Avenue a Osmdesáté osmé, naklonila se k němu a objala ho.

„Tobě ale hrozí nebezpečí, vid?“

„Ne. O mě tu nejde.“

„Bereš na sebe spoustu rizik. Buď, prosím tě, opatrný, ano? Sotva jsem tě našla a nerada bych tě zase ztratila.“

O patnáct minut později už Josh otevíral dveře v suterénu nadace, aby si vyzvedl fotografické vybavení. Skladoval ho v technicky skvěle zabezpečené knihovně s řízenou teplotou a vlhkostí. Zabouchl za sebou dveře a chystal se vyndat kameny z kapsy, když si všiml, že kousek od něho stojí na žebříku Malachai a hledá něco na polici téměř u stropu. Shlédl dolů a otočil hlavu ke zdroji hluku: „Díkybohu, Joshi, už jsem se o tebe bál,“ vydechl, když slézal dolů. „Kde jsi byl celý den? Myslel jsem si, že se tady zastavíš nebo že po přistání aspoň zavoláš.“

Na velkém stole uprostřed místnosti leželo asi deset zaprášených knih, všechny otevřené. Byly to tituly z poloviny osmnáctého století a týkaly se různých metod vyvolání vzpomínek na minulé životy.

„Jak to šlo s Rollinsem? Vlastně ne, napřed mi řekni, jak se daří Gabrielle.“

„Je na tom špatně a je hrozně opuštěná. Chtěl bych, aby zavolala otci, ale tvrdohlavě to odmítá. Nevím, jak to všechno přežije. Panikaří kvůli Quinn a zároveň pracuje na překladu spolu s Rollinsem a snaží se rozluštit tu pitomou mantru.“

„Jak daleko už s tím překladem jsou?“

„Rollins má pořád rozluštěných jen pár znaků, ale snad bude hotový včas.“

Malachai si poznamenal na papírek stranu, kterou právě studoval, a knihu zaklapl. „Představ si, jaké by to bylo, kdyby ta mantra opravdu fungovala. Člověk by si vzpomněl, kým byl. Vybavily by se mu nejen útržky vzpomínek, ale celý životní příběh. Dokázali bychom odhrnout oponu současností a nahlížet do minulosti. Uvědomil sis, co všechno získá ten, komu se kameny dostanou do ruky? Stane se nejmocnějším člověkem na zemi, Joshi. K čertu! Kdybychom je tak měli!“ Oči se mu zúžily. „A byli jsme tak blízko.“

„Napadlo tě vůbec, že to může být jenom legenda a že ta mantra bude jenom shluk zvuků, které žádný proces rozpomínání nespustí?“

„Ty v moc kamenů pořád nevěříš, že ne?“

„Potřeboval bych nějaké důkazy. Černé na bílém. Kdyby se mi podařilo vyfotografovat alespoň jedinou auru…“

„To ti nestačí, že jsi našel nadaci v budově, ve které kdysi žil Percy? Žes věděl o tunelu vedoucím do parku? A co ta malá holčička, která se na tebe vrhla u vykopávek v Římě? To pro tebe nejsou dostatečné důkazy? Kde se to tedy všechno vzalo?“

„O hrobce se mluvilo v televizi a psalo ve všech novinách. Natalie o ní mohla slyšet kdekoli. A pokud jde o tunel – strávil jsem s tebou řadu hodin, než jsem si vzpomněl. Mohls mě zhypnotizovat.“

„Aniž bys o tom věděl? To těžko. A nezapomeň, že nejsi zrovna moc dobrý objekt pro hypnózu. Jistě, ta malá Natalie mohla někde zaslechnout, že v hrobce bylo objeveno ženské tělo, ale jak mohla vědět, že se ta žena jmenovala Sabina? Tedy tak, jak se jmenovala i podle tebe? To jméno od nikoho slyšet nemohla. Tak kde ho vzala?“

Josh pokrčil rameny. „Určitě jsem na Sabinino jméno myslel. Třeba u té holčičky šlo o mimosmyslové vnímání. Třeba je to celé o mimosmyslovém vnímání.“

„A třeba ne. Třeba jsou to opravdu doklady reinkarnace. Beryl a já tomu věříme. Za léta práce jsme nashromáždili spoustu důkazů. Živoucích důkazů! Ty sám jsi ostatně taky takový živoucí důkaz, Joshi. Ale kdybychom měli v ruce kameny, dokázali bychom přesvědčit i všechny nevěřící Tomáše.“ Malachaiovy oči svítily nadšením. „Lidé jako já, kteří nejsou schopni si vybavit minulost, by se najednou mohli podívat zpátky a nalézt odpovědi, které by jim pomohly jít dál.“

Až do této chvíle měl Josh v úmyslu vyndat kameny z kapsy, ukázat je Malachaiovi a říct mu, jak se Rachel rozpomněla na Esme a na svou – její – smrt na lodi. Ale hladový lesk v Malachaiových očích ho zarazil. Co když mu je Malachai vytrhne z ruky a už mu je nevrátí? Co když je ještě zoufalejší a šílenější než muž, který zosnoval únos Gabrielliny dcery?

Co má teď udělat, aby to bylo správně? Co je hrst smaragdů a safírů proti životu dítěte, i když jsou to možná magické drahokamy? Malachai se reinkarnací zabývá mnohem delší dobu, než jakou Joshe trápí jeho noční a denní můry. Pro Joshe by byl důkaz její existence vysvětlením mnohého z jeho současného života, ale pro Malachaie by se stal korunou celoživotního díla.

Všichni lidé jsou netvoři.

Kdo to řekl? Percy? Ano, Percy v hovoru se strýcem Davenportem Talmagem, mužem, který ho otrávil a poslal na smrt i jeho sestru. Esme zemřela kvůli chamtivosti svého strýce… Rachel má také strýce… Je možné, že by byl Alex stejně hrabivý jako Davenport a že by byl do celé záležitosti zapleten mnohem víc, než by kohokoli napadlo?

„Už jsi přemýšlel, jak to uděláme zítra?“ přerušil Malachai Joshovy myšlenky. „Chtěl bych jet s vámi – s tebou a s Gabriellou. Neměli byste být sami. Co když dojde k něčemu nepředvídanému?“

Kapitola 67

Josh dorazil do Gabriellina bytu krátce po osmé večer. Když si ji pořádně prohlédl ve světle lustru v obývacím pokoji, uvědomil si, kolik života z ní během posledních čtrnácti hodin vyprchalo. Vypovídala o tom nejen bledost a kruhy pod očima. Zdálo se, že se ztrácí a vybledá stejně jako se to děje u starých fotek. Při přivítání se pokusila o úsměv, ale vyšla z něj jenom úzkostná grimasa. Dokonce i pokoj jako by načichl úzkostí – hrneček od kávy stál nebezpečně blízko okraje stolu, jablko na desce bylo odložené po prvním nakousnutí a dužina dávno zhnědla, na podlaze ležel svetr, zřejmě tam, kde ho upustila, a dál se o něj nestarala.

Mlčeli. Gabriella čekala, jaké novinky jí Josh nese, a Josh spěchal, aby jí ukázal svůj úlovek. Doufal, že v ní vzbudí alespoň malou naději. Nespustila oči z jeho rukou, pozorně sledovala, jak otevírá batoh a vyndává z něj hnědou obálku. Natáhla k němu ruce v gestu, jakým hladoví žebrají o jídlo, a on jí, jeden po druhém, kladl kameny do dlaní: jeden smaragd, druhý smaragd, safír, třetí smaragd, druhý safír a rubín. Přitiskla si je k prsům, jako kdyby jí mohly nahradit unesené dítě, klesla na kolena a rozplakala se.

Josh si sedl vedle ní, vzal ji do náruče a nechal ji plakat. Ale za pár minut už byla na nohou, opět odhodlaná a zdánlivě klidná.

„Musíme je vyfotografovat a hned poslat Rollinsovi. Čeká na ně. Trvalo mu až doteď, než rozluštil znaky na předchozích šesti. Nevím, jestli to dokáže včas… Těch prvních šest mu zabralo dvacet hodin… Co když jsou na těchhle jiné symboly a nepodaří se mu to…“ Odmlčela se a kousala si horní ret, nad nímž už se jí začínala dělat modřina.

„Přinesl jsem si všechno s sebou. Rozložím nářadí v obývacím pokoji. Snímky budou hotové do deseti minut.“ V očích se jí neobjevila úleva, jenom náznak, že se panika trochu zmírnila. Byl rád, že jí může poskytnout aspoň to.

Josh vyfotografoval kameny z různých úhlů, stáhl fotografie na Gabriellin počítač a poslal soubor Rollinsovi. Ten během čtvrt hodiny zavolal, že mail dostal, otevřel a okamžitě se dává do práce.

Když zavěsila, vypadala ještě vyčerpaněji, než když Josh přišel.

„Děje se něco?“ vyhrkl Josh.

„Rollins říká, že znaky na nových kamenech jsou jiné než na těch předchozích. Na žádném z nich se první skupina znaků neopakuje. Práce na luštění mu zabere minimálně celou noc… Půjde-li všechno hladce…“ Jako mnoho vět z posledních dnů zůstaly i tyto viset ve vzduchu bez konce.

„On to dokáže, Gabriello.“

„Víš to jistě?“ Zuřivě potřásla hlavou. „To nemůžeš vědět. Nikdo to neví. Nemůžu to vydržet… Tu bezmoc a neschopnost zasáhnout a přispět v tak důležité chvíli… Musím přece něco udělat… Quinn je moje dítě!

Chci udělat něco pro její záchranu…“ Gabriella si divoce projížděla rukama vlasy, které se změnily v rozcuchané hnízdo.

„Bože,“ sténala, „já chci něco udělat! Cokoli!“

„Já vím. Už jsi toho udělala dost – našla si jediného člověka, který ti může pomoct. A taky ti pomůže. Poslouchej mě.“

Otočila k němu hlavu. V očích měla tentýž výraz, jaký vídal u matek na Středním východě, když se jejich děti staly náhodnými oběťmi teroristických útoků. Lišil se od pohledu matek padlých vojáků – ty se houževnatě upínaly k naději, že jejich synové zemřeli hrdinskou smrtí. Jejich víra připomínala pavouka soukajícího složitou síť, zdánlivě křehkou, ale zároveň překvapivě pevnou.

„Běž se osprchovat. Mezitím nám připravím něco k jídlu a k pití. Poslední jídlo jsi určitě měla v letadle, viď?“

Téměř se usmála: „Ty umíš vařit?“

„Překvapuje tě to?“

„Trochu ano.“

„Nesmíš čekat speciality francouzského šéfkuchaře, ale jestli máš pár vajíček, mohl bych –“

„Já nevím,“ přerušila ho, „ale asi do sebe nedokážu dostat jediné sousto.“

„Nebudu se tě ptát. Něco sníst musíš, jinak zítra nebudeš k ničemu. Kudy sejde do kuchyně?“

Cestou jí řekl, že Malachai je bude zítra sledovat ve svém autě a bude jim dělat zeď pro případ, že by se něco zvrtlo.

„Ale co když nás bude sledovat i někdo od nich? Co když zjistí, že Malachai jede za námi?“ zeptala se ustrašeně.

„Malachai si dá pozor. S ním to bude mnohem bezpečnější. Co kdyby se něco stalo mně? Zůstala bys s tím netvorem sama.“ Natáhl ruku a pohladil ji po tváři. „Běž, běž nahoru.“

Nehýbala se. „Až bude po všem…“ hlesla, „až bude Quinn zase doma… zase se mnou… tak snad najdu dost slov, abych ti mohla poděkovat.“

Ale konec jejího martyria se pořád zdál být v nedohlednu. Čekala je nejtěžší část – musejí projít válečnou zónou, minovým polem, na jehož konci čeká na svou matku malá holčička, kterou Josh nikdy neviděl.

Zatímco se Gabriella sprchovala, nalil si sklenku skotské a rozhlížel se po kuchyni, kde by našel něco k přípravě improvizované večeře. Když teď doručil kameny na místo a věděl, že Rollins pracuje na překladu, padla na něj únava z celého dne. Nejprve sezení s Rachel a příběh Esme, který se jí vybavil v regresi, pak zjištění, že Esme byla Percyho sestra (což vysvětlovalo, proč cítí k neznámé ženě tak silné pouto), pak scénka sehraná v galerii Harrisona Shoalse, rozebrání rámu, objevení kamenů a jejich krádež a nakonec pohled do hlavně pistole, kterou na něj Harrison mířil. Alespoň pomohl Rachel přetnout vazby k Harrisonovi, který – pokud existuje něco jako osud – je pro ni tím nejnebezpečnějším člověkem na světě. Ale pořád je tady nevyřešená otázka Rachelina strýce. Znamená pro ni Alex nějakou hrozbu? A znamená tedy nebezpečí i pro Gabriellu a Quinn? Měl by zavolat na policii, zatímco se Gabriella sprchuje a říct jim o Alexovi?

Zazvonil mu mobil. Na displeji viděl, že volá Malachai.

„Chci se jen ujistit, že jste v pořádku. Je něco nového?“

„Ne.“

„A co mantra? Bude ji mít Gabriella včas?“

„Myslím… Poslyš, Malachai, asi bych ti měl říct, že těch kamenů je nakonec dvanáct.“

„Cože?!“

„Kamenů minulých životů je prostě dvanáct. Nejenom šest.“

„Jak to víš?“ zeptal se Malachai napjatě.

„Až sem zítra dorazíš, vysvětlím ti to.“

„Ne. Po tom všem, co máme za sebou, bych chtěl, abys mi to vysvětlil hned teď.“

Josh ještě nikdy neslyšel v Malachaiově hlase takový tón, ale nijak ho to nepřekvapilo, a tak mu stručně vylíčil, co všechno se odehrálo.

„Cože? Dnes? Vždyť jsme se před chvílí viděli! Tos mi to nemohl říct?! A máš je, Joshi? Máš je u sebe?“

Josh přejel pohledem ke dveřím do obývacího pokoje, kde kameny pořád ještě ležely na Gabriellině proskleném stole. Shora na ně svítilo světlo reflektoru, procházelo jimi a prozařovalo je. Zářily jako mořští živočichové pod hladinou, tajemní a záhadní, ale živí. Ve chvíli, kdy se už už chystal říct, že kameny samozřejmě má, jím projel záchvěv strachu. Snad varování.

Kdyby Malachaiovi řekl celou pravdu, byl by schopen skočit do auta a okamžitě se rozjet do New Havenu. A až by kameny uviděl, nejspíš by se jich nedokázal vzdát. Josh dobře věděl, jak je důkazy o existenci reinkarnace posedlý. Pro Quinn by to ovšem znamenalo jenom další nebezpečí.

„Ještě ne. Gabriella je dostane zítra.“

„Jak to?“

Josh slyšel, jak za ním Gabriella sestupuje ze schodů.

„Musíme něco sníst, Malachai. Uvidíme se zítra a všechno ti řeknu. Zavolám ti, jakmile se dovím, kdy a kde má dojít k výměně.“

Jedli v kuchyni. Josh sledoval, jak Gabriella mechanicky napichuje sousta na vidličku, dává si je do úst, žvýká a polyká. Zjevně vůbec netušila, co vlastně jí, ale to bylo jedno. Potřeboval do ní dostat alespoň trochu energie. Když dojedli, odnesli si kouřící šálky kávy s mlékem do obývacího pokoje a znovu si prohlíželi smaragdy, safíry a rubín s takovou obezřetností, jako kdyby kameny mohly každou chvíli vzít nohy na ramena. Zároveň si uvědomovali, že jde jen o obyčejné nerosty vyrubané ze skal nebo vytěžené z hlíny, které se nějakým řízením osudu staly pokladem a mají na svědomí nejméně sedm lidských životů, ne-li víc.

„Slyšela jsem, žes mluvil s Malachaiem. Proč jsi mu lhal?“

„Bál jsem se, že kdyby se dověděl, že kameny máme tady, rozjel by se sem. A nevím, jestli by se jich potom dokázal vzdát.“

„Ale ty je chceš stejně jako on, ne?“

Josh kývl.

„Ale nechceš si je nechat!“

„Jistěže ne! Ty kameny jsou pro tvoje dítě.“

„Vzpomínám si, cos mi řekl… než unesli Quinn… Že jediné, po čem toužíš, je nějakým způsobem dokázat pravdivost reinkarnace. Že jsi přesvědčený, že začínáš bláznit… Že jsi tím posedlý. Že se ti život rozpadl na kusy. Jak je tady můžeš nechat být?“

Josh si kameny upřeně prohlížel a přemýšlel o jejich historii. O tom, jak se o nich dověděl, jak si Rachel vybavila věci, které si vědomě nepamatovala, a jak se vlákna jejich minulosti vzájemně prolnula způsobem, který naprosto popíral jakoukoli logiku. Neměla by být dostatečným důkazem reinkarnace samotná existence kamenů a způsob, jak se k nim dostal? V posledních čtyřech měsících se v jeho životě odehrálo tolik zvláštních náhod a zjistil takové množství nových věcí, že by ho to mělo přesvědčit. Proč se to tedy nestalo? Z téhož důvodu, z jakého Beryl a Malachaiovi nestačí tři tisíce dětských pacientů.

„Víš proč?“ odtrhl Josh oči od třpytivých drahokamů a otočil se ke Gabrielle. „Abys tady zítra večer touhle dobou mohla být s Quinn.“

Zavřela oči, jako by se tiše modlila, a když je otevřela, také se zahleděla na kameny.

„Nedokážu pochopit, jak jsi to celé dneska dokázal. V Římě tě málem zabili, a tys byl přesto ochotný pustit se do další nebezpečné hry.“

„To už je všechno za námi.“

Dlouho se na něj dívala, pak se k němu naklonila a přitiskla mu rty na ústa v rychlém asexuálním polibku, který vyjadřoval její vděčnost. „Beru zpátky, co jsem řekla před chvílí. Nikdy ti nedokážu říct, jak moc jsem ti vděčná.“

„Já to od tebe ani nečekám. Tohle všechno souvisí s řadou věcí, kterým úplně nerozumím – s karmickými dluhy, které je třeba splatit, s opakujícími se vzorci, které je třeba znovu prožít navzdory vlastním vědomým přáním a touhám. Ty a Quinn jste součástí toho všeho, i když ne tak, jak jsem si původně myslel. Nejspíš ti to celé zní bláznivě, vid?“ povzdechl rozpačitě. Vyslovené nahlas zněly jeho myšlenky jako sentimentální nesmysly.

„Joshi, ty si myslíš, že mezi námi dvěma je nějaké pouto?“

„Myslíš z minulých životů?“

„Ano.“

„Moc bych si přál, aby tomu tak bylo. Ale asi není. Když jsem s tebou, cítím pořád přítomnost té druhé, která mě táhne do minulosti.“

Vstal, přešel na druhý konec pokoje, aby byl od Gabrielly co nejdál, ale pořád na sobě cítil její zářivé zlatavé oči. V tu chvíli by jí zoufale rád řekl, že nezáleží na tom, co se stalo v minulosti. Že dokáže žít, aniž by se dověděl, jak skončil příběh Julia a Sabiny, že dokáže zapomenout na bezejmennou ženu bez tváře, která na něj podle jeho přesvědčení čeká, že se nepotřebuje dál plahočit, aby našel důkazy nebo zjistil, jakým způsobem lze vyfotografovat auru, že se obejde bez toho, aby se všechny teorie staly černobílými skutečnostmi.

Jenomže věděl svoje.

Včera by se byl možná dokázal svého hledání vzdát.

Včera ještě Rachel nevěděla, co se ukrývá v jejím podvědomí a neřekla mu o obrazu a tajemném rámu.

Včera mu ještě obraz Bakcha a jeho rám nenabízely poklad, který ukrývaly víc než sto let.

Včera by se ještě dokázal vzdát myšlenky, že jeho život je řízen osudem.

Jediný den ho neodvolatelně zavázal k tomu, aby zůstal věrný minulosti.

„Bože můj…“ vyletělo náhle Gabrielle z úst, jako kdyby jí projela nějaká bolest.

„Co se děje?“

„Joshi, vždyť my nevíme, jestli jich nemá být ještě víc. Co když ano? Co když dáme únosci dvanáct kamenů a ty nebudou fungovat, protože –“

„Ne, to se určitě nestane. Určitě je nebude zkoušet dřív, než ti Quinn vrátí.“

„Ale co když jich má být čtrnáct? Nebo šestnáct?“

„Jejich dvanáct.“ Slyšel svůj hlas z veliké dálky, jako kdyby stál na konci dlouhého tunelu a ta slova jeho ústy pronášel někdo jiný.

„Víš to určitě?“

„Ano.“

Upřeně se na něj dívala. „Počkej… počkej… Asi máš pravdu…“ Vyskočila a odběhla z místnosti.

Josh ji následoval do knihovny. Překotně vytahovala knížky z polic, listovala jimi a ty, ve kterých nenašla, co hledala, odhazovala na podlahu.

„Co to děláš?“

„Na něco jsem si vzpomněla… Nejsem si jistá, ale možná najdu určitý důkaz.“ Vytáhla další knihu a rychle procházela stránkami. „Ano, tady je to… Podívej.“

Na stránce se skvěla kresba páva s roztaženým ocasem.

„Co je na něm zvláštního?“

„Je to kopie malby, která se našla ve starověké egyptské hrobce na zlatém krunýři. Starověké prameny uvádějí, že ten krunýř pochází z Indie a měl pomoci majiteli dosáhnout další inkarnace. Na každém peru je jeden drahý kámen. A ten páv, Joshi, má v ocase dvanáct per. Přesně dvanáct. Páv byl ve starověku symbolem znovuzrození, tedy reinkarnace. Kameny na sobě mají písmo užívané v povodí Indu. Možná pocházejí právě odtud.“

„Můžeš to nabídnout únosci jako důkaz.“

V tu chvíli už s horečným chvatem, který mu lámal srdce, vytrhávala stránky z knihy. Pak si sedla, položila hlavu na složené ruce a rozplakala se. Josh ji bezradně sledoval. Ať řekne cokoli, nic jí nepomůže. Pomohlo by jediné – kdyby dostala zpátky Quinn.

„Měla by sis trochu zdřímnout. Vím, že ti to asi nepůjde, ale potřebuješ si odpočinout. Quinn by neměla zítra radost, kdybys byla takhle vyčerpaná.“

Kývla.

„Pojď,“ pomohl jí vstát, „dovedu tě nahoru.“

„Ale neodejdeš, že ne?“ ptala se třesoucím se hlasem. Z očí jí pořád tekly slzy.

„Ne. Zůstanu tady. Vyspím se na pohovce. Nechci, abys zůstala dnes v noci sama.“

Když stoupali nahoru po schodech, opírala se o něho. Přes látku košile cítil chlad její pokožky. V ložnici si lehla oblečená na postel. Byla příliš unavená, aby se svlékla. Přikryl ji. Její vzlyky zesílily a naplnily místnost zoufalstvím a strachem. Posadil se vedle ní, objal ji a nějakou dobu zůstali bez pohnutí. Najednou zdvihla hlavu, přitiskla se k němu pevněji a políbila ho. Naléhavost a zběsilost toho polibku ho překvapily. Nerozuměl jí, ale to bylo vedlejší. Na úvahy o tom, jak nepřípadná je tahle situace, bylo dost času.

„Potřebuju na to všechno na chvíli zapomenout, nevadí ti to?“ zašeptala.

„Vůbec ne, Gabriello.“

Nebyla ani trochu něžná, ani trochu trpělivá a brala si víc, než dávala. Taktovku třímala ona. Strhla ze sebe džínsy i kalhotky a sama svlékla i Joshe. Zaplavilo ho vzrušení. Byla tak rychlá, že si stěží dokázal uvědomit její dlouhé nohy, oblý zadeček a prsa. V jednom okamžiku se vysvlékala, a v dalším už obkročmo seděla na něm. Chovala se jako posedlá.

Při milování ani jednou nezavřela oči. Zářily jí slzami, které stékaly v nekonečném proudu na jeho hruď. Snažila se vybít svůj strach a úzkost a Josh měl pocit, že v ní mizí a ztrácí se. Obklopilo ho neuvěřitelné horko. Nedokázal se přizpůsobit jejímu tempu, pohybovala se jako v transu. Nakonec ji nechal, aby rytmus zvolila i udržovala ona. Neustále měnila rychlost a držela ho těsně před vyvrcholením – zpomalovala a pohupovala se jen nepatrně, aby za okamžik zrychlila do zběsilého cvalu, a ve chvíli, kdy se ocitl na samé hraně, na okamžik zastavila, strnula bez jediného hnutí, aby v další vteřině zase vyrazila do trysku.

Bylo to syrové milování bez zábran. Josh si nebyl jistý, jestli Gabriella vůbec ještě ví, kdo tu s ní vlastně je, jestli se nestal jenom nástrojem, který jí pomáhá zbavit se přetlaku a stresu. Ale přesto ho dojímala. Snažila se najít způsob, jak přežít, a on byl odhodlaný jí v tom pomoci.

Konečně zaklonila hlavu a bolestivě mu zaryla prsty do ramen. Ze rtů se jí dral sten, který vycházel až ze středu jejich spojených těl, rostl a mohutněl. Byl to primitivní zvuk, který přesně vyjadřoval i Joshovy pocity – svět vybuchoval a zároveň se hroutil sám do sebe, spojovaly se v něm roky smutku, vášně a bezmoci a narůstaly do kvílení, které zaplnilo celou místnost. Otočil hlavu na stranu a plakal spolu s ní.

Když se Josh vzbudil, byl v posteli sám, nahý pod přikrývkami. Vzpomínal na včerejší noc. Ani ne tak na zuřivé milování, jako na to, co následovalo. Gabriella mu okamžitě vyčerpáním usnula v náručí. On zůstal vzhůru, díval se na ni a přál si, aby kameny byly pryč, Quinn zpátky doma a aby se tohle stalo jeho novým životem.

Sešel dolů. Gabriellu našel v kuchyni u kávy. Byla oblečená, vlasy měla ještě mokré z ranní sprchy a kroutily se jí v neposlušných pramenech kolem obličeje. Podívala se na něj a zkusila se usmát důvěrným úsměvem, který ho něžně objal.

„Máš nějaké zprávy od Rollinse?“ zeptal se na jedinou věc, na které skutečně záleželo.

Přikývla: „Je téměř hotov, díky Bohu.“

„Volal ještě někdo?“

„Ne. Začínám z toho šílet.“

„Zavolá, Gabriello, uvidíš, že zavolá.“

Kývla. „Dáš si kávu?“ Začala se zdvíhat od stolu.

„Seď, vezmu si ji sám.“

„Ne, udělám to já. Musím něco dělat.“

Nalila mu hrnek, postavila ho před něj a sedla si naproti němu. „Nemůžu uvěřit, jak jsem se včera v noci zachovala.“

„Překvapilo by tě, co všechno lidi v zoufalství dělají –“

Dívala se do svého šálku, jako by se v něm snažila najít vysvětlení. „Ale bylo to… Já jsem…“

„Potřebovala ses na chvíli od všeho oprostit, odstřihnout se. Jsi pod obrovským tlakem. Takový jsi nezažila za celý život. Nebuď na sebe moc přísná.“

„Já jen, že…“ Konečně k němu zdvihla hlavu. V očích se jí zračily smutek a zmatek. „Nemysli si, že jsem tě nějak zneužila, Joshi.“

„Existuje jeden buddhistický koán,“ odpověděl: „Na stole stojí několik svíček. Ta, co stojí nejvíc vpravo, hoří. Ty, co jsou nalevo od ní, neplanou. Než hořící svíčka zhasne, mnich od ní zapálí další v řadě. Otázka zní: Je plamen, který hoří na poslední svíčce, tentýž, který hořel na první a na druhé?“

„Podle mne je to tentýž plamen. Co si myslíš ty?“

„Není ani stejný, ale ani jiný. Bez prvního plamene by nemohla být žádná další svíčka zapálena.“

Gabriella kývla.

Josh pokračoval: „Včera jsme spolu cosi sdíleli. Pro každého z nás to znamená něco jiného. Ale určitou dobu jsme společně hořeli, a proto jsme dnes ráno oba jiní než včera. Možná se to už nebude opakovat, ale ani to nezmizí.“

Sklonila hlavu v gestu, které vypadalo, jako kdyby od něj přijímala požehnání. V tu chvíli zazvonil telefon.

Kapitola 67

Pátek 10.48

„Už jsem ti sakra řek, abys ji nějak umlčela! Ať drží hubu!“

Bettina byla vyděšená k smrti už dřív, ale teď se jí srdce rozbušilo ještě víc. Zdálo se jí nemožné, že ještě neumřela strachem. Slyší tlukot jejího srdce? Podívala se na svoji hruď. Měla pocit, že se jí tričko nadzdvihává v rytmu tepu.

„A ploč nemůžeme zastavit a koupit bonbonky?“ zakňourala Quinn nejméně pošesté.

„Protože spěcháme, holčičko. Budeme obě pěkně potichu, ano?“

„Ale já ci stát!“ trvala Quinn na svém.

„Přísahám, že jestli jí nezavřeš hubu ty, udělám to sám,“ štěkl Carl ze svého sedadla.

„Vždyťje to dítě! Nejsou jí ještě ani tři roky,“ odsekla Bettina a okamžitě ztuhla. Troufla si odmlouvat. Co teď udělá? Nečinila si nejmenší iluze, že by snad pod drsnou slupkou mohlo dřímat něžné srdce, které by mouše neublížilo. Strávila s ním tři strašné dny plné strachu a byla si jistá, že jestli v něm někdy bylo něco lidského, co by reagovalo na laskavost a lásku, už dávno to umřelo.

Podívala se z okénka. Nechápala, jak je možné, že ona vidí ven, když nikdo nevidí dovnitř. Auto bylo jako rakev. Zavřené, zapečetěné. Útěk byl nemožný. Únosci své oběti obyčejně zabíjejí. Dobře si to pamatuje z televize. Kolik unesených přežije? Jaké procento? Pokoušela se vybavit si novinové titulky, kterým nikdy nevěnovala pozornost.

„Ploč nemůžu mít bonbonky?“ zeptala se Quinn znovu.

„Zavři jí ten zobák, slyšíš? Krucinál, jde mi příšerně na nervy!“

„Quinn, broučku, dostaneš bonbonky od maminky, ano? Budeme u ní za chvíli. Opravdu.“

„Zastav. Koupíme bonbonky a vemem je mamince. Ci lentilky.“

Carl pootočil hlavu. „Říkám ti naposled, abys jí do huby nacpala třeba ponožku. Teď nemám čas se s tím mazat sám. Rozumíš tomu? Došlo ti to? Nebo ti to musím do té tvé palice natlouct?“

Bezpochyby by to udělal. Bettina si otřela ruce o džínsy a zadívala se na zátylek Carlovy hlavy, na pár centimetrů pokožky mezi linií vlasů a límečkem. Kůži měl brunátnou, ale jemnou. Jsou v těch místech nějaké žíly nebo tepny? Kdyby ho pořádně praštila, dokázala by ho omráčit? Ne, to nesmí, vždyť řídí! Kdyby ho zranila, ztratil by kontrolu nad autem a třeba by je všechny zabil. Teď je mu nejblíže po třech dnech plných hrůzy a bezmoci, které strávila v motelovém pokoji, po dvaasedmdesáti hodinách vyplněných monotónním zvukem televize, během nichž se nezmohla na žádný odpor.

„Ci bonbonky plo mami. Dáleček.“

„Do prdele, zavři jí tu tlamu!“

Bettině vyrazil po celém těle pot. Roztřásla se a zuby jí zase začaly cvakat o sebe. Quinn, která ten zvuk poslouchala tři dny a usoudila, že ten cizí pán bude z cvakání ještě vzteklejší, se dala do hlasitého pláče.

Bettinin strach ještě vzrostl. Co když už je toho na něj vážně moc? Co když se otočí a obě je zastřelí?

„No tak, Quinn,“ zkoušela holčičku uchlácholit, „přestaň plakat. Jedeme za maminkou. Moc se na tebe těší. Dá ti sto pusinek.“

Ale pláč neustával. Naopak, přecházel do nekontrolovatelného ječení.

„Do prdele! Do prdele!“ rozeřval se Carl zuřivě.

„Víš co, Quinn, zahrajeme si takovou hru, ano? Tvůj medvídek ji chce hrát, podívej.“

Další vzlyky, další jek.

„Proboha, vraž jí tohle!“ Carl hodil po Bettině balíčkem žvýkaček. Trefil ji těsně pod oko a to se jí zalilo slzami.

Quinn rázem přestala plakat. „Co je to?“ zeptala se zvědavě. Barevný lesklý obal naznačoval, že by mohlo jít o něco sladkého.

Bylo to neuvěřitelné a nepochopitelné, ale uprostřed všeho děsu, v autě s únoscem, který jí naháněl hrůzu a měl zbraň a jistě by ji neváhal použít, si Bettina dokázala vybavit jediné – že Gabriella si nepřeje, aby Quinn žvýkala žvýkačky. Patřilo to k základním pravidlům.

Otevřela balíček a ukázala holčičce obsah: „To je žvýkačka. Dám ti jednu. Ale pozor! Není stejná jako jiné sladkosti. Nesmíš ji spolknout. Budeš ji jenom kousat v puse, ano?“

„To není bonbonek?“

„Ale ano. Je to bonbonek, jenže takový zvláštní. Nepolyká se, jenom žvýká.“

„Prostěji to strč do pusy. Ať si to spolkne, jestli chce. Hlavně, ať drží hubu. Potřebuju, aby byla zticha.“

Bettina rozbalila Quinn žvýkačku a nucené se usmála, když si ji holčička vstrčila do úst. Cukr jí poškádlil chuťové pohárky a Quinn se rozzářila.

„Nespolkni to,“ upozorňovala ji znovu Bettina.

Quinn horlivě kývala, žvýkala, usmívala se a zase žvýkala.

Konečně byla zticha.

Kapitola 69

„Tato duše potřebuje následovat jinou duši, v níž přebývá Duch života, protože je Duchem spasena. Pak nebude nikdy vržena znovu do těla.“

Tajná kniha Janova

– Gnostické evangelium –

r. 185 n. 1.

Pátek 13.05

Malachai zastavil před Gabrielliným domem a čekal v autě. Josh s Gabriellou vyšli ven za necelé dvě minuty. Zůstali stát u auta a otevřeným okénkem mu sdělovali instrukce, které jim dal únosce, a probírali s ním svůj vlastní plán. Malachai je bude sledovat ve svém autě. Pokud je ztratí, zavolá na Joshův mobil. Až dostane Gabriella pokyn, kam má jet, Josh mu zavolá. A – což je nejdůležitější – až si bude Malachai jistý, že Josh a Gabriella už s únoscem jednají, zavolá policii.

„Ale musíte jim vysvětlit, že je nutné, aby postupovali s maximální opatrností!“ naléhala Gabriella.

„Nebojte se,“ odpověděl Malachai stejným tónem, jakým mluvil s dětmi, než je začal hypnotizovat.

Pak se Malachai zeptal Joshe, jestli se může podívat na kameny.

„Má je Gabriella,“ odvětili Josh a dal jí tak možnost, aby se sama rozhodla, jestli mu je chce ukázat, nebo ne. Ta bez rozmýšlení sáhla do kabelky, vyndala přehnutou obálku, z ní balíček zabalený v hedvábném papíru a podala mu ho do okénka.

Malachai balíček opatrně rozbalil a sehnul se nad obsahem. Josh neviděl ani kameny, ani Malachaiův obličej, ale ze sklonu hlavy a absolutní nehybnosti mu bylo jasné, že si kameny prohlíží stejně omámeně jako on sám, když je měl v ruce poprvé.

Uplynula minuta.

„Myslím, že by bylo nejlepší původní plán trochu pozměnit,“ pronesl Malachai s očima stále upřenýma na kameny. „Až dorazíme na místo, měl bych výměnu provést já. Nejsem v celé věci nijak citově angažovaný a určitě nebudu jednat ukvapeně. Únosce vám dovolil, abyste si s sebou někoho vzala, a určitě bude čekat, že s vámi přijede muž.“

„Ne,“ odporoval Josh rozhodně. „S Gabriellou půjdu já.“

Malachai konečně vzhlédl a vážně se na Joshe podíval. „Ty kameny měly patřit mně. Když už je nemůžu mít, dovol mi alespoň, abych je mohl předat.“

Josh sjel pohledem k hodinkám. „Už musíme vyrazit.“

Malachai kameny znovu zabalil a vrátil balíček Gabrielle. Joshovi se zdálo, že velmi neochotně. Gabriella po obálce chňapla, jako kdyby ji mohla zachránit před ztrátou příčetnosti. Josh ji vzal za loket a přešli spolu k jejímu autu.

Než najeli na dálnici, prohodili jenom pár vět. Zamířili na jih, aniž věděli, kam vlastně jedou. Vnitřek vozu dýchal Gabriellinou úzkostí. Josh občas zkontroloval ve zpětném zrcátku, jestli je s odstupem tří nebo čtyř vozů sleduje Malachaiův jaguár. Nebál se, že by ho ztratili – měli přece mobilní telefony.

Ve 14.25 zastavil Josh podle únoscových instrukcí na parkovišti ve Stamfodu u Dunkin Donuts na Post Road. Seděli tiše, čekali a upřeně pozorovali Gabriellin telefon.

Do auta pronikala vtíravá vůně smažených koblih, ale strach a napětí, o nichž byl Josh přesvědčený, že mají svůj vlastní typický pach, přebít nedokázala. Byl to pach, který se vznášel nad vojáky v bitvě, stejně jako kolem vězňů před soudem nebo okolo matek, jejichž děti se ocitly ve smrtelném nebezpečí.

Když telefon konečně zazvonil, Gabriella ho okamžitě zdvihla. Pozorně poslouchala, pak řekla ano, zavěsila, podívala se z okénka a ukázala přes ulici na velký kamenný kostel stojící na vršku malého kopce. Měl zvonici, vysoké štíhlé věže a vedla k němu točitá příjezdová cesta.

„Jsou uvnitř,“ hlesla chvějícím se hlasem.

Josh dojel na konec bloku a zastavil na červenou.

Gabriella, s očima přibitýma ke kostelu, zatínala a rozevírala pěsti a mluvila k Joshovi, aniž se na něj podívala. „Že se mé holčičce nic nestane, že ne?“ Hlas se jí třásl tak, jako kdyby vycházel z neskutečných hloubek.

„Ať je za tím kdokoli, o Quinn nemá žádný zájem. Nestojí o problémy. Prostě se chce dostat ke kamenům. Nechtěl zabít ani profesora, ani hlídače. Prostě se mu připletli do cesty. Ale teď mu v cestě nikdo nestojí. Chce jenom kameny a mantru. Nic víc.“ Mluvil k ní stejným způsobem, jak to slyšel u Malachaie, když uváděl děti do hypnózy. „Jenom kameny a matru,“ opakoval a přitom ho znovu napadlo, jestli duchovním otcem celé téhle šílené záležitosti není Rachelin strýc Alex Palmer. Jestlipak zůstala Rachel v bezpečí, jak mu slíbila?

Zdálo se, že červená na semaforu svítí déle, než je vůbec možné. Gabriella stáhla okénko a vyklonila se z něj tak daleko, že ji chytil za triko.

„Buď opatrná! Nesmí se ti nic stát! To je to poslední, co potřebujeme.“

Zdálo se, že ho nevnímá.

„Gabriello, nech mě, ať tu výměnu provedu já.“

Mlčela.

Konečně naskočila zářivá zelená, Josh jemně sešlápl plyn a zvolna se rozjel. Jel pomalu, i když na ulici nebyla žádná další auta. Nechtěl, aby se na poslední chvíli cokoli přihodilo. Byli téměř na místě.

Ujeli deset metrů. Dvacet. Třicet.

Josh zabočil doleva na příjezdovou cestu. Ujel dalších dvacet metrů a zastavil před kostelem. Vystoupili z auta. Josh přešel ke Gabrielle a natáhl k ní ruku: „Kvůli Quinn…“

„Ne, já tam musím jít také.“

„Zůstaneš za mnou, ano? Schovaná ve stínech.“

Balíček s kameny a mantrou mu ještě pořád nedala.

„Gabriello, slibuju, že ti ji přivedu.“

Ruka, kterou k němu natáhla, se neovladatelně třásla.

Kapitola 70

Bok po boku stoupali Josh s Gabriellou po schodech ke kostelním dveřím. Josh svíral v ruce obálku se třemi smaragdy velikostí vlašského ořechu, dvěma safíry, jedním rubínem a svazkem listů s fonetickým přepisem znaků v zapomenuté řeči z povodí Indu.

V tu chvíli Malachai zaparkoval auto na konci příjezdové cesty, těsně za odbočkou z hlavní ulice, a vystoupil ven.

Josh měl za sebou posledních šest schodů a zastavil se na plošině přede dveřmi. Sáhl po bronzové klice a otevřel. Zevnitř dýchl chladný vzduch vonící kadidlem.

Oslepený slunečním svitem neviděl v první chvíli téměř nic. Chvíli to trvalo, než si oči zvykly na přítmí kostela. Díky tomu, že byl zvyklý přizpůsobovat se různým typům osvětlení při focení i při práci v temné komoře, dokázal za chvíli rozeznat předměty v interiéru.

Vešel. Gabriella vstoupila za ním.

Udělal deset kroků hlavní chrámovou lodí.

Před oltářem stála mladá žena a držela za ruku malé dítě. Vpravo od nich se bez pohnutí tyčil vysoký zavalitý muž. Za nimi zářil zlatý kříž.

„Co jste zač?“ zakřičel muž? „Kde je slečna Chaseová?“ V pološeru ji musel přehlédnout.

„Jsem tady,“ zavolala Gabriella. „Josh je můj přítel. Dovolil jste, že mě sem může dovézt. Pomáhá mi. Má v ruce to, co chcete.“

„Mamííííí…!“ rozlehlo se prázdným kostelem. Dětský výkřik, ve kterém se mísil strach s úlevou, se odrážel od zdí.

Josh cítil, jak sebou Gabriella trhla. Vzal ji za ruku a zadržel ji. Potom sám vykročil kupředu.

Carl mezitím popadl Quinn za hubené ramínko a přitáhl si ji k sobě s prsty zarytými do dětského tělíčka. Bettina měla oči plné zmatku a slaboučce pofňukávala. Nechápala, co se děje.

Únosce po ní šlehl dopáleným pohledem.

Snad už Malachai zavolal policii. Takový byl aspoň plán. Zatímco budou Josh s Gabriellou uvnitř v kostele, Malachai požádá o pomoc policii. Joshovým úkolem je zajistit klidný běh věcí, dokud policisté nedorazí.

Za sebou uslyšel tiché kroky. Pocítil obrovskou úlevu. Díky Bohu, už je to za námi.

Neotočil se. Nechtěl, aby Carl zjistil zbytečně brzy, že policie je na místě.

Pokračoval dál k oltáři. Byl od něj sotva dva metry, když ji uviděl. Leskla se jako oltářní kříž, zářila téměř tak jako včera v noci kameny v Gabriellině obývacím pokoji. Únosce držel v ruce zbraň.

„Nechte Quinn jít,“ pronesl co nejklidněji Josh. „Vezměte si tohle a nechte ji jít.“ Natáhl k muži ruku s balíčkem. V tu chvíli si únosce všiml, že se ve stínech postranní lodi něco hýbe.

„Pusťte Quinn,“ opakoval Josh.

Únosce si ho ale nevšímal a pozorně sledoval prostor pojoshově pravici. Jediným rychlým pohybem namířil do šera.

„Co tam děláte?“ zařval.

Josh nechápal, co se děje. Copak je ten člověk tak šílený, aby ohrožoval policisty pistolí? Otočil se. Ne, nebyli to policisté. Místo mužů zákona stál vedle kostelních lavic Malachai. Co ten tady, k čertu, dělá? Josh neměl čas to zjišťovat, ale jedno si uvědomil: žádná policie zřejmě nedorazí. Malachai ji z nějakého důvodu nezavolal.

„Natáhněte ruce před sebe a držte je tak!“ přikázal Carl Malachaiovi. „Nevím, co jste zač, ale nestojím o žádné trable.“

Malachai napřáhl ruce, jak měl nařízeno.

Bettině se rozcvakaly zuby. Tak hlasitě, že to slyšel i Josh.

„Už s tím, do prdele, přestaň!“ utrhl se na ni Carl.

Quinn se třásl spodní rtík.

Josh popošel o další krok. „Nechte chůvu jít. Už ji k ničemu nepotřebujete,“ pravil klidně a rozhodně. „Jenom se vám plete do cesty. Dovolte jí, ať přejde ke mně a k slečně Chaseové.“

Byla to poslední šance – dostat Bettinu k sobě, aby mohla sehnat pomoc. V kostele je takové šero, že únosce nedokáže zjistit, jestli je Bettina ještě uvnitř nebo ne.

Bettininy zuby cvakaly dál a zvuk se prázdným prostorem přízračně rozléhal.

„Nedá se to poslouchat. Zblázníme se z toho všichni,“ promlouval Josh s pochopením k únosci. „Pusťte ji k nám.“

Bettina na něj upřeně zírala a Carl zase upřeně pozoroval ji.

Zavolej policii, snažil se Josh naznačit ústy. Doufal, že se nedostala do šoku a že mu v tom šeru vidí na rty.

„Běž támhle,“ nakázal jí nakonec Carl a kývl směrem ke vstupní prostoře kostela.

Bettina se rozběhla z oltářních schodů a letěla ke Gabrielle.

Josh se neotočil. Doufal, že pochopila, oč ji žádá, a že pomůže.

Carl se znovu začal zajímat o Malachaie. „Tak, milej pane, ptal jsem se vás, co jste zač!“

„Nechci vám působit žádné potíže. Vezměte si balíček a to dítě nechte jít.“

Ve chvíli, kdy Malachai promluvil, přimhouřil Carl soustředěně oči a pozorně poslouchal. Pak se usmál, jako kdyby udělal úžasný objev. „Víte co, šéfe, na účet mi měly dorazit prachy, ale zatím tam nic není.“

Josh užasle přemýšlel, o čem to mluví.

„Jsem si jistý, že své peníze dostanete, až doručíte balíček. Vezměte si ho a to dítě nechte jít,“ opakoval Malachai rozhodným tónem.

Carl potřásl hlavou. „Jedině v případě, že dostanu svý prachy za tuhle věcičku, kterou jsem měl vyzvednout. Jasný? Taková byla dohoda.“

„Řekněte mi, kolik je to peněz, a já vám je dám,“ prosil ho Josh. „Seženu je hned teď.“

Carl se zasmál a ukázal pistolí na Malachaie: „To tenhle maník mi dluží prachy. Je to zatracenej lhář.“

„O čem to, proboha, mluvíte?“ zeptal se Malachai ohromeně.

„Víte, šéfe, mám citlivý ucho. Něco jako talent na hlasy,“ kývl spokojeně Carl. „Vím, co jste zač.“

„Opravdu to víte?“ zeptal se Malachai pánovitě, ale do konce věty se mu vloudilo nervózní zaváhání.

„Jasně že jo. Vím přesně, kdo jste.“

V tu chvíli se rozsvítilo i Joshovi.

Spousta drobností zapadla na místo. Tohle všechno zosnoval Malachai, který zoufale toužil po kamenech a po důkazu reinkarnace. Od samého začátku to byl on – od toho zasněženého dopoledne v kapli na Yaleově univerzitě, kdy se Gabriella vypravila na mši, aby byla blíž své matce. Tam se setkala s tajemným knězem, který jí předal návod, jak se dostat k pokladu. Tím knězem byl buď sám přestrojený Malachai, nebo někdo, koho si na to najal. To Malachai stál za krádeží kamenů. Malachai se pokusil je přemluvit, že místo nich provede výměnu kamenů za dítě, i když dobře věděl, že Josh nikdy nebude souhlasit. Malachai, mistr čar a kouzel, chytrý, vynalézavý muž, který dokázal využít přestrojení, lstí a úskoků. Joshe by nikdy nenapadlo, že je na své cestě za svým svatým grálem schopen i tak odporných věcí, jakými jsou vražda a únos.

Minulost není cestou k budoucnosti. Minulost se může stát trestem. Teorie reinkarnace o tom přece mluví – musíme vzdorovat pokušení z minulosti a nalézt odvahu nedělat znova stejné chyby.

Josh si vybavil, jak mu Malachai v Římě vyprávěl o vztahu k svému otci, který ho vlastně nikdy pořádně nevzal na vědomí, protože starší syn, jeho bratr, zemřel dřív, než se Malachai narodil.

Co když jsem inkarnací svého bratra, dumal Malachai. Zničilo by mého otce, kdyby se dověděl, že mě měl nadosah a ztratil mě podruhé?

Ano, o tohle Malachaiovi šlo – o pomstu.

„Tak dáte mi, co mi dlužíte, nebo ne?“ zavrčel Carl.

„Pusťte Quinn,“ požádal ho Josh znovu.

„Ty zavři hubu!“ utrhl se na něj Carl a vystrčil bradu směrem k Malachaiovi. „Tohle je tady mezi šéfíkem a mnou.“

Malachai udělal krok oltáři a pak druhý. „Pusťte ji.“

„Nejsem blázen! Je to moje jediná záruka, že dostanu, na co mám nárok! Je mi jedno, o co tady jde! Chci svý prachy!“ zaječel.

Josh pochopil všechno. Únosce měl vyměnit dítě za kameny a pak odejít. Malachai by byl v kostele spolu s Joshem a Gabriellou. Nikdo by ho nepodezíral. Naopak, všichni by ho měli za jednoho ze zachránců. A pak, nejspíš pozdě v noci, by došlo k další výměně. Malachai by vyměnil kameny a překlad za peníze a mohl by se pustit do toho, o čem tak dlouho sní – mohl by znásilnit minulost. Nebo by se o to alespoň pokusil.

„Tak dostanu ty prachy, nebo si mám spratka nechat?“ zavrčel Carl na Malachaie. „Ten harant patří tady profesorce. Určitě ráda zaplatí, abych jí ho vrátil. Že je to tak, paninko?“ zavolal do šera kostela.

„Ano,“ ozvalo se odtamtud. Gabriellin hlas zněl zmučeně, ale zároveň silně a sebejistě.

Quinn se dala do pláče, ať už proto, že slyšela matku nebo proto, že se jí do tělíčka pořád zarývaly surové prsty.

„Zmlkni!“ zařval Carl.

Joshovi bylo jasné, že únosce má nervy napjaté k prasknutí.

Místo aby pláč utichl, zesílil a zaplnil celý kostel.

Carl namířil na Quinn pistoli: „Víš, že tě mám plný zuby? Poslouchat celý dny dětský kňourání! Chci svoje prachy! Hned!“

Quinnin nářek zesílil.

Josh upřeně sledoval prst na spoušti a koutkem oka zahlédl, jak se k němu pomalu blíží Malachai. „Dej mi ty kameny, Joshi,“ zašeptal a natáhl ruku. „Já už si s ním poradím.“

„Co to děláš, ty sráči!“ zaječel Carl a máchl zbraní směrem k Malachaiovi.

Dětský pláč se změnil v jek, který trhal uši.

***

Josh by nedokázal říct, jak věděl, co se stane. Došlo mu to o zlomek vteřiny dřív, než se věci daly do pohybu. Vrhl se dopředu a srazil Quinn na zem.

Uslyšel výstřel a jeho několikanásobnou ozvěnu. Když všechno utichlo, cítil štiplavý pach střelného prachu a slyšel Quinnin vřískot a pláč po mamince. Když proběhla kolem něj, do tváře mu zavanul rozvířený vzduch.

Je v pořádku, pomyslel si. Konečné je v pořádku.

Někde za sebou slyšel Gabriellin tichý šťastný vzlyk. Tím zvukem se zbavila bolestí, která vážila víc než celý svět.

Byl jenom trochu překvapený, ale za okamžik ho začal obestírat známý palčivý pocit doprovázený vůní santálového dřeva a radost, že se vrací v čase. Bolest ustoupila.

Julius běží římskými ulicemi. Opozdil se. Zůstal příliš dlouho v chrámu s bratrem. Tím, že se snažil Draga zachránit, jenom promrhal drahocenný čas. Draga ztratil, ale ji ztratit nesmí. Sabina strávila v podzemí už čtyřiadvacet hodin. Brzy jí začne docházet vzduch. Čeká na něho. Dělá si starosti. Nechápe, proč mu to trvá tak dlouho. Jestlipak se pustila sama do kopání? Dokáže se prokopat do tunelu pouhým nožem? Nebo se udusí dřív, než ji vůbec napadne, že by mu mohla jít naproti?

Uslyšel za sebou kroky.

Jediné, co může udělat, je přidat do kroku.

Běžet rychleji.

Ještě rychleji.

Musí se dostat k tunelu. Pak už ho čeká jenom chvilička plazení, než se dostane ke stěně hrobky. Prokope se k ní a tunelem uniknou ven dřív, než se rozední.

Měli naplánováno, kde se schovají na noc a kde počkají, než jim Sabinina sestra Claudia přinese dítě i s polovinou kamenů. A pak sbohem Říme! Zbytek života stráví na nějakém bezpečném místě.

Přes hustou oponu staletí slyšel, jak Gabriella na někoho vykřikuje: „Pospěšte si, je postřelený! Krvácí!“

Zahýbá za roh a tam vidí bandu hrdlořezů. Čekají na něj. Museli si domyslet, kudy poběží, a nadběhli mu. Je jich šest. Smějí se a pokřikují sprostoty. Nemůže se otočit. Nemůže… Jestliže jim chce utéct, musí udělat něco, co nečekají.

Zhluboka se nadechne a vyrazí rychleji, než kdy běžel. Namíří přímo k nim. Je mu jedno, že se nikdo z nich nehýbe. Nakonec se pohnou. Instinkt je donutí uhnout doleva nebo doprava a on proběhne mezi nimi.

Vidí záblesky nožů, ale běží dál.

Sabina čeká. Zbývá jí už jen málo vzduchu.

Přidává.

Smějí se.

„Máš po chrámu, co, chrapoune?!“

„Máš po všech vašich ohavných svatyních! Jestlipak to víš?“

Vřítí se mezi ně. Spletl se. Jeden neustoupil. Vyrazil proti Juliovi.

Záblesk čepele.

Julius cítí bolest a láme se v pase. Zvrací. Všichni se smějí a poplácávají se po zádech. Jeden z nich se rozežene k mohutnému kopanci. Z rány na boku se řine krev černá jako noc.

„Právě přináší oběť svým bohům,“ šklebí se jeden útočník. „Nechme toho pohana být, ať vykrvácí k smrti.“

Odcházejí, všechno utichá. Julius se zdvíhá a klopýtá. Bolest ho nutí potácet se v předklonu. Ale to nevadí. Je to jen maličkost. Nepatrná drobnost. Musí se dostat k tunelu, který vykopal. Musí dojít k hrobce a zachránit Sabinu, která tam na něj čeká. Musí zachránit i svou dceru a společně začít nový život.

Z dálky ho volá Gabriellin hlas: „Joshi? Joshi? Slyšíš mě?“

Otevře oči a dívá se na ni. Chtěl by zůstat s ní, ale táhne ho to zpátky.

„Joshi!“ Gabriella drží v náručí Quinn. Holčička se na něj dívá doširoka otevřenýma očima, ve kterých jí hoří plamen. Plačtivě kňourá: „Tati, tati! Neee! Tati, neeee!“

Julius vidí, jak Sabina drží v náručí jejich dcerku a chová ji, než ji odevzdá sestře. Julius se nad ní naklání, aby se s ní rozloučil. Dětský pohled na něm ulpívá, zavrtává se mu do očí a plane v něm oheň. Jak může mít tak malé dítě tak zvláštní pohled?

Josh se náhle ocitá zpátky v přítomnosti, zapomíná na všechno minulé a uvědomuje si, že je tady víc zločinců než jeden. Musí zastavit Malachaie. Vzpomíná si, že viděl, jak mu Malachaiův obličej mizí ze zorného pole. Oči mu v tu chvíli zářily stejnou touhou jako vždycky, když spolu mluvili o kamenech. Josh se musí dostat nad hladinu bolesti, aby jim řekl, že Malachai utíká a že s ním mizí i kameny. Musí je poslat za ním a prorazit stěnu času, která ho nutí vrátit se zpět. Vysvětlit jim, že celou tu šarádu zosnoval právě Malachai a právě on že teď má kameny.

Malachai má kameny návratů a utíká s nimi.

Má veškerou moc.

Je nebezpečný. Ne pro současnost, ale pro budoucnost.

Ale když se pokusí promluvit, vyjde mu z úst jenom dlouhé tiché „pššššš“, jímž se snaží uklidnit dívenku, která je součástí jiného děvčátka, které bylo zase jeho součástí. Ale Quinn pořád pláče a neustále opakuje: „Tatí, tati, tatí…“

Jedno pochopil. Nebyla to Rachel, ani Gabriella, kterým měl podle přání osudu pomoci, ale Quinn, dítě, které on a Sabina ztratili, ale zároveň zachránili. Jejich dítě, které se v tomto životě narodilo jako Quinn, a bylo znovu zachráněno.

„Tati, tati!“

Znovu se ozývá hučení. Ale tohle je jiné. Blíží se. Když si uvědomí, co to je, zkusí se usmát. Siréna ohlašuje, že Bettina pochopila, oč ji beze slov žádal. Všechno už bude dobré. Malachai si sirény nevšimne, nestihne utéct. Policie ho zastaví. Teď už bude všechno v pořádku. Carla i Malachaie zadrží policie.

S vypětím zbývajících sil se Julius dostane do tunelu. Bolest v ráně se mění v oheň, který ho stravuje. Lapá po dechu, ale plicím se nedostává vzduchu. Nemůže dýchat. Vůbec nemůže dýchat. Bolest se mísí s panikou. Sabina na něj čeká na konci tohohle tunelu, na druhé straně zdi. Sune se dopředu píď po pídi. Nejde to. Už nedokáže zvednout hlavu z hlíny, prachu a kamenů. Tohle bude jeho hrob, tenhle temný úzký prostor. Tady se jeho maso rozpadne na prach a zbude jen pár kostí. Stačilo by několik nádechů, aby Sabinu zachránil. Ale on už to nedokáže.

Bolest roste a mění se v barevná kola, která mu víří pod víčky. Slyší šum. Je utkán z oslepujícího světla, které by dokázalo ozářit celé město. Ze světla, které mu dává sílu i ve chvíli, kdy se mu oči zavřou nadobro a on vyklouzne do známého prstence jiného života, minulého života, který neproběhl, jak měl. Teď dal konečně všechno do pořádku.

Jestli teď zemře, všimne si někdo, že mu kolem hlavy září zvláštní aura?

Jaký život prožije příště?

Říká se, že než zemřete, proběhnou vám před očima obrazy z vašeho života. Josh viděl všechny – lidi, které fotografoval, lidi, které znal, i lidi, jimiž byl. Celý zástup lidí, celý chór lidských duší. Ti všichni tam byli.

Poznámka autorky

Tento román je fikce, ale při práci na něm jsem se snažila co nejvíce vycházet z historických faktů a teorií o reinkarnaci.

Život ve starověkém Římě, pohanství, rané křesťanství, stará víra v reinkarnaci i kult bohyně Vesty jsou zachyceny tak, jak o nich mluví historie. Totéž platí i pro popisy povinností, které vestálky zastávaly, budovy, ve kterých bydlely, péči o chrám a zásady a pravidla, jimiž se jejich život řídil. Slib čistoty byl skutečně posvátný a za jeho porušení následoval trest v podobě pohřbení zaživa.

Spojení vestálek s kameny minulých životů je ale samozřejmě můj nápad, stejně jako sama existence oněch kamenů.

Místa, kde se odehrává děj románu, v převážné většině skutečně existují, ať je to most Riftstone Arch v Central Parku, nebo kapucínský kostel v Římě. V okolí Říma bylo opravdu objeveno několik hrobek Vestiných panen, ale hrob vestálky jménem Sabina mezi nimi není, ani neexistují žádné záznamy, že by kněžka toho jména kdy žila.

Nadace Fénix bohužel neexistuje. Malachai Samuels a dr. Talmageová jsou tedy sice jen románové postavy, ale modelem mi pro ně byl dr. Ian Stevenson, úžasný člověk, který provedl regresní terapii u více než dvou a půl tisíců dětí.

Josh, Natalia a Rachel prožívají v mé knize záblesky z minulých životů tak, jak se to děje a dělo lidem, se kterými jsem se osobně setkala nebo o kterých jsem četla. Příběhy mých hrdinů přesto jsou naprostou fikcí.

Neustále pokračuji ve studiu reinkarnace. To, co jsem vylíčila v tomto románu, vychází z informací od lidí, kteří reinkarnaci studují a věří v ni už tisíce let.

Další informace najdete na webové stránce: www.reincarnationist. org.

Poděkování

Toto je můj devátý román. Psala jsem ho nejdéle ze všech, vlastně už v době, kdy jsem ještě zdaleka netušila, že se chci stát spisovatelkou, a kdy se mnou má matka poprvé mluvila o reinkarnaci. Při práci na této knize mi chyběla o něco méně než obvykle a jsem si jistá, že by se jí příběh líbil.

Chtěla bych poděkovat celé řadě lidí, především Lorettě Barrettové, Nicku Mullendoreovi a Gabrielu Davisovi z nakladatelství Loretta Barrett Books za skvělou práci a cenné rady. Děkuji celému týmu z Mira Books, zejména Donně Hayesové, Dianně Moggyové, Alexu Osusekovi, Lauře Morrisové. Dále Craigu Swinwoodovi, Heather Foyové, Lorianě Sacilottové, Katherine Orrové, Marleah Stoutové, Stacy Widdringtonové, Peteu McMahonovi, Gordymu Goihlovi, Kenu Foyovi, Fritzi Servatiusovi a Cheryl Stewartové, Rebecce Soukisové a Sarah Rundleové. Jsem ze srdce ráda, že mám kolem sebe všechny tyhle úžasné lidi. Bylo mi potěšením s nimi spolupracovat.

Dík patří i Mayapryie Longové, která mi ve správný čas poskytla správné informace, a Katharine Nevilleové za její moudrost, vhled do problematiky a velkorysost.

Za rady a podporu na blogu děkuji Maře Nathanové, Jenn Riskové, Barrymu Eislerovi, Dianě Vogtové, Jasonu Lee Pinterovi, Amandinu otci, Josie Brownové, Suzanne Beecherové, Davidu Hewsonovi, Shelly Kingové, Stanu Pottingerovi, Elizabethinu snoubenci, Simonu Lipskarovi, všem úžasným spisovatelům z asociace International Thriller Writers a Carol Fitzgeraldové.

Velice děkuji i každému knihkupci, knihovníku a čtenáři.

A nesmím samozřejmě zapomenout ani na svou milující rodinu – Gigi, Jaye, Jordana, svého otce a Ellie. A na Douga Scofielda za jeho neochvějný klid v bouři, nekonečný optimismus a hudbu.

J. M. Rose

REINKARNOVANÝ

KAMENY MINULÝCH ŽIVOTŮ

Z anglického originálu The Reincarnationist,

vydaného nakladatelstvím Mira Books

v Ontariu v Kanadě roku 2007,

přeložila Blanka Petáková

Vydala Metafora, spol. s r. o.,

v Praze roku 2010

Redakce Jana Moravcová

Korektura Karel Herynk

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba Tisk SEVEROGRAFIA a. s. Most

Vydání první

U Krbu 35

100 00 Praha 10

www.metafora.cz

1)

Překlad Pavla Moudrá, 1937  ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai