Strážci paměti

M. J. Rose

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Thrillery, Horory

Meer Loganovou od dětství trápí hrůzné stavy. Propadá se do dávných dob a živých vzpomínek na události, jež nikdy nemohla zažít. Urputně přesvědčuje sama sebe, že je to šálení mysli, ale když na vlastní oči spatří starožitnou karetní kazetu, o níž se celá léta domnívala, že je jen přeludem z jejích vizí, všechno se začne hroutit.

Snad nejhorší je neodbytná vzpomínka na jistou melodii, nápěv, jejž za nic na světě nedokáže zachytit a který ji dovádí k šílenství. Záhada se poodhalí - anebo ještě víc splétá? - když se objeví dopis, který před staletími naspal sám Beethoven. Píše v něm o tajemné flétně z lidské kosti a nerozluštitelné písni... Ač se to zdá k nevíře, melodie zahraná na tento nástroj má moc navracet lidi do minulých životů.

Malachaii Samuelsovi, muži, jenž zasvětil celý život výzkumu reinkarnace, by posloužila jako vytoužený důkaz. Meer Loganové by pomohla dojít klidu a smířit se s minulostí. Někomu jinému by možná zachránila život a zdravý rozum. Snad proto po ní mnozí touží tak, že za nimi náhle zůstávají mrtví. A v podzemí vídeňské koncertní síně, kde se právě chystá velkolepý koncert filharmonie, se dějí prapodivné věci...

STRÁŽCI PAMĚTI

M. J. Roseová

Přeložila Blanka Petáková

METAFORA

Tato kniha je fikce. Veškeré postavy, místa a události vylíčené v tomto románu jsou dílem autorčiny fantazie, nezakládají se na skutečnosti a veškerá podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, organizacemi a společnostmi je čisté náhodná.

Copyright © 2008 by Melisse Shapiro

Translation © Blanka Petáková, 2010

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-255-4

Věnováno mému otci

Paměť je klíčem spojujícím minulost, přítomnost a budoucnost.

Elie Wiesel

Kapitola 1

Duše musejí znovu vstoupit do absolutna, ze kterého se vynořily. Musejí se vyvinout k naprosté dokonalosti, jejíž zrnko je v nich zaseto. Nezdaří-li se jim to v průběhu jednoho života, musejí začít další život a potom další… To trvá tak dlouho, dokud nedosáhnou stavu, v němž mohou opět splynout s Bohem.

Kabala (kniha Zóhar)

Vídeň

Čtvrtek 24. dubna, 17.00

V klenutém prostoru, který příroda vyhlodala ve vápencovém masivu, postupoval David Yalom podél okraje podzemního kaňonu, aniž se jedinkrát podíval do temné hlubiny pod sebou. Klidný, stejnoměrný krok nijak nenaznačoval, že dobře ví, na jak nebezpečném místě se ocitl. Kámen, který jeho průvodce před chvílí hodil dolů, vůbec neslyšeli dopadnout. Dlouhé čtyři hodiny šplhali po skalách, plahočili se sítí ponurých chodeb, brodili se podzemními říčkami a pak zase stojatou vodou, z níž se nořily zástupy stalagmitů, i jezírky s bublající hladinou. Teď konečně David uviděl to, kvůli čemu sem přišel. Vpravo nahoře, přesně jak to Hans Wassong popisoval, se v mohutném oblouku rýsoval hrubě vyrytý kříž a působil dojmem jakéhosi náboženského graffiti.

„To místo, o kterém jsi mi vyprávěl, tedy opravdu existuje?“ zasmál se David hořce. A ten smích budil dojem, že na světě nezůstalo nic, z čeho by se mohl radovat.

„Říkal jsem ti, že mi máš věřit.“

Oba muži, izraelský novinář i rakouský zločinec, se spolu domlouvali v angličtině, oba s výrazným, i když naprosto odlišným přízvukem.

„Celá tahle oblast je součástí velkého tellového sídliště,“ pokračoval Wassong.

„Tellového sídliště?“ zeptal se David zvědavě. Dnes tady nebyl jako reportér, ale novinářská zvědavost a puzení přijít věcem na kloub a zjistit o nich co nejvíc se přesto nezapřely.

„Jistě. Tellového sídliště,“ zopakoval znovu Wassong, jako by se tím chlubil. „Vzniká z vrstev, které se postupně ukládají jedna na druhou: na starověkém římském městě vyroste město středověké a na něm potom židovské ghetto. Abys tenhle podzemní svět prastarých kanálů, sklepů a katakomb dokázal zmapovat, musel bys srovnat se zemí všechny současné vídeňské ulice.“

Halogenové svítilny, které měli oba muži připevněné na helmách, osvětlovaly výseče prostoru před nimi. Všechno ostatní se nořilo do stínů a nekonečné tmy a každý krok, který udělali vpřed, jako by za nimi zase mizel. Posledních pár metrů vedlo příkře vzhůru po nebezpečné římse. Pak se konečně dostali ke vstupu do krypty. Wassong prošel pod nízkou klenbou vzpřímeně, David se musel sehnout.

Zvuk kroků vyplašil potkana. Chvíli je pozoroval jiskrnýma červenýma očima, pak jako šipka vyběhl z lebky, jejíž velikost napovídala, že kdysi patřila dítěti, a zmizel v hromadě vybělených kostí.

Nečekané zvuky přiměly Davida vytáhnout zbraň.

Wassong napřáhl ruku a sklonil hlaveň jeho pistole k zemi: „Tady nesmíš střílet. Spustil bys lavinu a ta by nás rozmačkala na kaši. A já chci být radši pohřbený někde, kam za mnou budou moct občas zajít příbuzní.“

V bezpočtu výklenků ležely desítky neporušených koster. David se rozhlížel po tajemném hřbitově a zakazoval své fantazii, aby cizím kostem dávala podobu jeho předků. Nedařilo se mu to. Cizí mrtví se stávali jeho mrtvými, mementem strašlivého selhání odpovědných, kteří mají chránit nevinné, oběťmi nepřátel jeho země, kteří se úporně snaží vyhladit děti i dospělé.

„Poslechni si, jaká je tady akustika,“ kývl Wassong směrem ke stropu, jako kdyby bylo možné hudbu pronikající do podzemí vidět. „Je úžasné, že zvuk dospěje až sem, že?“

Zatuchlým vzduchem k nim doléhaly osamocené tóny. David měl pocit, že místo příjemné hudby smyčců slyší sirénu, která ohlašuje letecký útok. Teprve po chvíli si jeho mozek uvědomil, že je to jenom zvukový klam. Dal by cokoli za to, kdyby dokázal potlačit neustálý nápor vzpomínek, jenže co by ho pak nutilo, aby uskutečnil svůj plán? Paměť je záhadná. Proč některé okamžiky uchovává dokonale, dokonce tak dokonale, že ho nepřestávají pronásledovat, zatímco jiné, které by si zoufale přál zachovat – jako třeba vůni vlasů své ženy – mu beznadějně unikají?

„Teď jsme přímo pod největší vídeňskou koncertní síní,“ vysvětloval Wassong a čistil si brýle modrým šátkem. Bylo to tak typické gesto, že se o něm David dokonce zmínil v prvním článku, který o Hansi Wassongovi napsal. Potom si brýle znovu nasadil a ukázal na severní stěnu, ve které se táhlo několik prasklin.

„Tahle stěna sousedí se starou šachtou a ta vede do sklepení budovy. Hudba sem proniká skrze zbytky starého vytápěcího systému.“

„Víš jistě, že žádné plány podzemí neexistují?“

Orchestr ladil a do krypty se prodíraly tóny violoncell, fléten a hobojů, ale nedokázaly se poskládat do harmonického celku. Nejprve dominoval jeden nástroj, potom jiný a pak zase další. Zvuky se skládaly v útržkovitých disharmoniích podobných Davidovým vzpomínkám, kusým a vzdáleným.

Tady je tvář jeho manželky Lisle zalitá krví a znetvořená k nepoznání. A hned vedle Lislin obličej z doby před řadou let v líném odpoledni na pláži, rozesmátý nad jeho zoufalými pokusy bavit ji hloupými vtipy. Obraz synka Izáka, kterému je pět, a tvrdohlavě trvá na tom, že si vezme do postele kolo, které toho dne dostal. A pak rozervaný pahýl v místě, kde míval Izák levou nohu. Jeden obraz stíhá druhý. David si myslí, že každá vzpomínka něco dokazuje. Ale co? Že byl kdysi příčetný a prožíval smysluplný život? Nebo že míval pro své plány rozumné důvody?

Hans mluví dál: „Ve středověku se v těchhle jeskyních pohřbívalo. Ale císař Josef II. to z hygienických důvodů zakázal a ve druhé polovině osmnáctého století to tady nechal zavřít. Koho by napadlo kreslit plány hrobek?“

„Ale tohle nevypadá na předmět z osmnáctého století,“ ukázal David na šedohnědou hromadu napůl pohřbenou v koutě jednoho výklenku. Už jako zelenáč se v reportérském řemesle naučil, že příběh je možné stvořit z detailů i v případě, že vypravěč lže.

„No ano, během druhé světové války vláda několik úseků podzemí otevřela. Sloužily jako protiletadlové kryty. Jenže když bomby zasáhly budovy na povrchu, některé kaverny se zřítily a zahynuly v nich stovky lidí. Podzemní město tedy bylo znovu uzavřeno jako nebezpečné. Ale pro některé z nás je tady mnohem bezpečněji než nahoře, vid?“

„Ale přece musejí existovat lidé, kteří o tomhle místě vědí!“ nevšímal si David spikleneckého tónu Wassongova hlasu.

„Jistě. Existovali. Ale podle stop bych řekl, že tady nikdo nebyl už hezkých pár desítek let. Můžeš mi věřit, Davide. A taky už mi můžeš zaplatit. Tak jsme se přece dohodli – já tě sem dovedu a ty mi dáš peníze.“

Poprvé se David s Hansem Wassongem setkal před deseti lety, když psal reportáž o černém trhu se zbraněmi. Wassong figuroval řadu let na seznamu Interpolu, byl podezřelý z únosů, vražd, pašování zbraní a výbušnin. Během let si David získal jeho důvěru a začal ho využívat jako zdroj informací. Dnes se však jejich role obrátily: David se nechystá psát novinový článek, sám se má stát námětem a příběhem. A Wassong je tím, kdo by ho mohl snadno udat.

Zalovil v zeleném batohu, vyndal tlustou obálku a podal ji Wassogovi. Ten ji otevřel, přepočítal svazek dvouseteurových bankovek, bez jediného slova obálku zastrčil do kapsy u bundy a poklepal na ni. „Kdy to vlastně budeš mít celé hotové?“

„V pondělí nebo v úterý.“

„Přesuneš se sem dolů?“ Wassongova otázka zněla naléhavě.

„Proč? Povídá se snad něco?“

„Tak trochu. V Srbsku viděli Ahmeda Abdula.“

Srbsko je odsud něco přes pět set kilometrů, to je o dva tisíce kilometrů blíž než Palestina. Není to zajímavá náhoda? David se od roku 1995 účastnil každé konference ISTA, International Security and Technology Association čili Mezinárodní asociace pro bezpečnostní technologie, a pro teroristu by bylo snadné zjistit, že tam bude i letos, a vydat se za ním.

„Víš přece, že tě mají pořád na seznamu, ne?“ zeptal se Wassong, když se od Davida nedočkal žádné reakce.

„Jistě.“ Že o svém pronásledování ví, potvrdil stejně nezúčastněně, jako kdyby se mezi řečí zmiňoval, že je reportér.

Orchestr dokončil ladění a začal strhující úvodní větu k Beethovenově Osudové.

„Osud klepe na dveře,“ podotkl Wassong.

„Co prosím?“

„O prvních taktech téhle symfonie prý Beethoven kdysi řekl své služce: ‚Tak takhle klepe osud na dveře.‘“

„Překvapuješ mě, Hansi. Ty, pašerák zbraní, kartograf a speleolog, a zajímáš se o Beethovena?“

„Je těžké žít ve Vídni, a nenačichnout hudbou.“

Chladné kameny se na několik okamžiků proměnily v křesla potažená rudým plyšem, okraje skalních říms zazářily zlacením a z krypty se stal koncertní sál, v němž dva muži uchváceně poslouchají Beethovenovu symfonii. Davidova manželka Osudovou velmi milovala. Zavřel oči a dovolil si ponořit se do vzpomínek.

„Je ti něco?“ vytrhl ho z nich Wassong.

David jeho otázku nevnímal. Hudba stoupala v crescendu filtrovaném metry kamení a hlíny a on si právě říkal: Až příští týden odejdou všichni z tohoto světa, bude to alespoň na andělských křídlech hudby.

„Jak hluboko vlastně jsme?“ vrátil se hned nato do reality.

„Dvanáct nebo čtrnáct metrů pod povrchem,“ odpověděl Wassong. „Dost hluboko, abys tady byl dobře schovaný před jakýmkoli radarem. Pro tvé nálože je to dokonalé místo. Když je dáš sem, kde zrovna stojíme, nepřežije nikdo – ani budova, ani obecenstvo. Uznej sám, že to je dokonalé místo.“

Kapitola 2

New York City

Čtvrtek 24. dubna, 11.00

Meer sbíhala ze schodů Přírodovědeckého muzea, jehož budova stála v západní části Central Parku, a rozhlížela se, jestli neuvidí nějaký taxík. V dohledu ale žádný nebyl, a tak si řekla, že do nadace Fénix dojde pěšky. Je to odsud koneckonců jenom šest bloků. V duchu sama sebe hubovala, že neměla kývnout na schůzku v poledne, ale Malachai Samuels nepatřil k lidem, které je snadné odmítnout. Částečně ho považovala za šamana, částečně za terapeuta a trochu snad i za zpovědníka. I když nebyl schopen najít odpovědi na její otázky, vždycky jí pomohl překonat temné noci a osamělé dny a uměl utišit úzkosti a zmírnit smutek.

Malachai ji do telefonu ujistil, že schůzka bude trvat maximálně hodinu a že neztratí ani o minutu víc. Meer potřebuje být dnes večer ve formě, protože se koná důležitá akce, na níž by se jí mohlo podařit sehnat nějaké peníze pro svůj projekt nazvaný Chrám paměti. Jde o dlouhodobý výzkum paměti završený výstavou. Jako kurátorka si nemůže dovolit přijít v době největších příprav o celou hodinu.

O osm minut později už poslouchala tikání pozlacených hodin z devatenáctého století, které stály na mramorové římse krbu. Tikot jí připadal velmi pomalý – jako kdyby se hodiny chystaly zastavit a jít pozpátku. Nemožné? Snad. Ale Meer ze zkušenosti věděla, že v pracovně Malachaie Samuelse se čas neubírá vždycky stejným směrem jako v okolním světě.

Malachai před ni položil na stolek ohmatanou obálku se spoustou známek: „Tohle je pro tebe.“ Poznala otcův rukopis.

„Tak vy jste se rekvalifikoval na pošťáka? Řekl vám otec, proč mi to posílá po vás?“

„Ano. Abys nebyla sama, až dopis otevřeš.“

„Jako kdybych byla dítě,“ usmála se rezignovaně.

„Vždycky bude tvým otcem bez ohledu na to, kolik ti je let.“ Díky Malachaiovu vytříbenému anglickému přízvuku působila věta dojmem zásadního tvrzení. Ostatně i Malachai sám byl velmi vytříbený a uhlazený: oblek měl jako vždy dokonale vyžehlený a nehty naleštěné. Před sto lety by ho každý považoval za aristokrata.

„Vy víte, o co jde?“

„Ne, nezasvětil mne.“

Zdvihla obálku, roztrhla ji a vyndala obsah.

Rozložila tuhý zažloutlý papír s dětskou kresbou vyvedenou žlutou, oranžovou, červenou a hnědou pastelkou. Cáry běžely křivě, ale přesto se na první pohled dalo poznat, že to má být ozdobná kazeta. A ne ledajaká. Pravá truhlička s pokladem, jejíž obraz Meer pronásledoval a fascinoval celé dětství. Když se rodiče ptali, proč ji stále znovu a znovu kreslí, nedokázala odpovědět. Když naléhali, kdy a kde ji viděla, odpovídala prostě: „Předtím.“ A když se zajímali, co dalšího si z onoho „předtím“ pamatuje, řekla jim to. Šlo pokaždé o totéž, jakýsi zlý sen, který prožívala v bdělém stavu. Je v lese, zuří bouřka a ji pronásleduje muž, který se ji snaží o tu kazetu připravit. V pozadí hraje tajemná hudba, úplně jako ve filmu. Když se po takovém zážitku znovu ocitla v „teď“, většinou plakala.

Detaily obrázku byly jenom dětské klikyháky, ale přesto věrně zobrazovaly, co jí jasně vyvstávalo v paměti ještě dnes – tmavou leštěnou kazetu se složitým tepaným zdobením ze stříbra a velkým stříbrným medailonem, na kterém byli vyrytí ptáci, listy, lesní rohy, flétny, harfy a rostlinné úponky. Kdysi otci řekla, že ta zvláštní hudba, kterou ve svých vizích slýchá, žije uvnitř té kazety, ale že ji nemůže otevřít na tak dlouho, aby si mohla poslechnout celou píseň.

Otcovo a Malachaiovo tvrzení, že bouřka, hudba i kazeta jsou vzpomínkami z minulého života, od samého začátku odmítala. Své prožitky považovala za poruchu a celé roky se snažila s nimi bojovat. To ji nakonec dovedlo až k magisterskému titulu v oboru kognitivní terapie se specializací na paměť a k přijatelnému vysvětlení, že trpí syndromem falešné paměti a že v útlém dětství její podvědomí zkomolilo nějakou skutečnou událost, případně jí sny splynuly s realitou.

„Je to jenom jeden z mých starých obrázků,“ pokrčila rameny a s úlevou podala čtvrtku Malachaiovi.

Ten si kresbu chvilku pozorně prohlížel, pak sundal kancelářskou sponku, kterou byl ke čtvrtce přichycený druhý arch, a chvíli ho studoval. Hodiny odtikávaly vteřiny stejně pečlivě, jak to dělaly už sto padesát let. „Myslím, že tohle jsi přehlédla,“ řekl nakonec a podal Meer druhý list.

Byla to stránka vytržená z aukčního katalogu. Nahoře bylo něco napsáno a pod tím fotografie tmavé dřevěné kazety se stříbrným kováním a nápadným stříbrným medailonem s rytinami ptáků, listů, lesních rohů, fléten a harf a zdobné písmeno, které jako dítě mohla považovat za změť úponků, ale ve kterém dnes na první pohled poznala velké B.

„Takže už víme, že ta kazeta existuje,“ prohodila nevzrušeně a odložila list na stolek. „To znamená, že jsem ji někdy někde musela vidět, a do paměti se mi uložila jako nevědomá vzpomínka. Možná si matka prohlížela nějakou knihu, kde byla vyfotografovaná. Nebo jsem ji viděla na aukci. Matka mě často brávala s sebou.“ Meer se zavrtěla na židli a odtáhla se od své dětské kresby i od Malachaie.

V životě každého člověka se objevují zlomy a dělicí linie. A Meer věděla, že ty nejhlubší definují jeho osobnost. Stejně jako je zemský povrch nejpřehlednější z výšky, vidíme tyto linie mnohem zřetelněji s odstupem let, a teprve při pohledu zpět jsme schopni uvědomit si přesný okamžik, kdy se z prasklinky stala trhlina a z trhliny hranice. Meer bylo sedm, když poprvé uslyšela tu zvláštní hudbu a vyprávěla rodičům o zdobené kazetě a pronásledování v lese. Do té doby nic podobného nezažila; ani strach, ani úzkost. Po tom zážitku už se nedívala napravo ani nalevo v hrůze, že by mohla zahlédnout blížící se katastrofu. Do té doby neměla pochyby o slibech, které jí rodiče dali, potom už neměly sebemenší váhu.

„Uvědomuješ si, že tohle může být důkaz, že jsi celé roky prožívala vzpomínky na minulý život?“ V Malachaiových ebenově černých očích zajiskřilo. Natáhl se pro stránku z katalogu a z ručně šitého saka vyjela manžeta rukávu. Meer si všimla, že na ní má vyšitý monogram: MS. Tenhle muž vystudoval Oxford, citoval jí Aristotela, Einsteina a Carla Junga, s pýchou a požitkem jí předváděl sbírku karet z patnáctého století a napsal důležitou a uznávanou monografii o psychologických aspektech obliby okultismu ve viktoriánské Anglii. Když mluvil o regresi, nikdy nesklouzl na úroveň blouznících rádoby mystiků scházejících se v salonech plných těžkých závěsů. Ne, myšlenku stěhování duší předkládal s vědeckou vážností a takovým způsobem, že bylo těžké považovat jeho slova za cokoli jiného než pravdu. Ale Meer přesto nevěřila tomu, čemu věřil on. Když byla mladší, chtěla uvěřit, snažila se o to, dokonce svolila, že bude Malachaiovi i otci dělat pokusného králíka, ale jejich teorie se nikdy neprokázaly natolik, aby ji přesvědčily. Požadovali po ní víc víry, než kolik byla schopná mít. Meer byla svým založením pragmatička stejně jako její matka.

„Tady se píše, že jde o kazetu na ukládání karetních her z počátku osmnáctého století a že byla majetkem Antonie Brentanové, která patřila mezi důvěrné přátele Ludwiga van Beethovena,“ vybíral Malachai z komentáře důležité informace.

Meer zabolelo u srdce a v ústech ucítila kovovou pachuť. Ramena se jí napjala a čelistní svaly také. Projelo jí zachvění. Něco slyšela; doléhalo to k ní z dálky. Bylo to vzdálené, ale zřetelné. Bolestněji zacukalo v místě, kde si jako malá zlomila páteř. Udělalo se jí špatně. I když už dávno nebyla dítě, ale jednatřicetiletá dospělá žena, chtělo se jí vyskočit a utíkat pryč.

Toho dne také utíkala. Snažila se uprchnout před hudbou, která ji děsila a která vždycky předznamenávala vzpomínku na pronásledování v lese. Rodiče se jí snažili pomoct ze všech sil. Její problém byl příčinou toho, že se postupně jeden druhému odcizili a začali se spolu hádat, jaký druh pomoci je pro ni nejvhodnější. Nesčetné návštěvy lékařů zničily rodinné plány a vedly k tomu, že zanedbala školu a změnila se.

Tehdy odpoledne byla s otcem v Central Parku pouštět draka. Vyletěl neuvěřitelně vysoko, ale najednou se odněkud přihnaly bouřkové mraky a s nimi i známá děsivě krásná melodie.

Nechala draka drakem a zběsile se rozběhla, aby před tou hudbou utekla.

Otec běžel za ní, volal a prosil ji, aby se zastavila. Málem ji dostihl, a když ji už už držel za paži, vyrazil ze zatáčky rychle jedoucí cyklista. Nestačil zastavit a zabránit srážce. Meer vyletěla do vzduchu a dopadla zády na kámen u cesty.

„Meer, jsi v pořádku?“ Malachai se k ní naklonil a vytrhl ji ze vzpomínek.

„Když jsem byla malá, sedávala jsem tady a přemýšlela o ostatních dětech, o kterých mi otec vyprávěl. Chodily k vám, abyste jim pomohl, sedaly na stejné židli jako já a poslouchaly tikot stejných hodin. Říkala jsem si, že jste je všechny určitě uzdravil, protože žádné z nich jsem v čekárně nikdy nepotkala podruhé. Věřila jsem, že dokážete uzdravit i mě.“

Malachai se zatvářil soucitně. Mnohem raději by ale viděla obvyklý výraz: nezaujatost objektivního pozorovatele provázenou pozdviženým obočím. O soucit nestála. Podle svého mínění si ho ani nezasloužila. Věděla, jak se vypořádat s počátkem záchvatu a udržet ho pod kontrolou. Věděla, co všechno může záchvat vyvolat a všem spouštěčům se úzkostlivě vyhýbala. Vzdálenou hudbu slyšela i teď – nejasně a mlhavě, jako by přicházela zpoza téhle místnosti, zpoza domu, ulice, zpoza města. Jako by se linula zpoza přítomného času. Cítila začátek mrazivé úzkosti, která ji hrozila připravit o dech a přinášela s sebou bezedný smutek, který ji donutí plakat pro něco nebo někoho, koho ztratila. Naposled to zažila před mnoha lety.

Pevně se chytila opěradla a snažila se soustředit na stejnoměrné hluboké nádechy a výdechy a na to, že žije v současnosti. Jenže záhadná minulost ji zaplavovala s prudkostí, na niž nebyla připravená. Nedokázala ji zastavit ani řada let Malachaiovy terapie, ani četné hypnózy, které pod jeho vedením podstoupila, ani vědecká teorie o falešných vzpomínkách. Tu záhadnou sílu nedokázalo zastavit nic.

„Jsi v pořádku?“

„Jistě,“ kývla. Nechtěla připustit – a už vůbec ne sama sobě – že před ní vyvstávají duchové z dětství, vysávají z ovzduší přítomnost a ona sotva dýchá. A že běsi, kteří ji pronásledovali v minulosti, znovu napřahují spáry, aby ji zdvihli do výše a odvlekli do nějaké vzdálené dimenze.

Malachai jí vtiskl do ruky sklenici vody. Vypila ji naráz, a teprve pak si uvědomila, jakou měla žízeň. Nakonec postavila prázdnou sklenku vedle obálky a čtvrtky s dětskou kresbou.

„Skutečné je to, co je teď,“ pronesl Malachai se známou intonací. A zopakoval podruhé.

Přikývla a soustředila se na jeho větu. Když byla malá, tohle pomáhalo. Skutečné je to, co je teď. Skutečné je to, co je teď, opakovala si jako mantru a zklidňovala dech. Potřásla hlavou, jako by jí to mělo pomoct vypudit nepříjemné vzpomínky. „Ke klavíru jsem se ani nepřiblížila,“ sevřela ruku v pěst a udeřila s ní do otevřené dlaně druhé ruky. „A už dvanáct let neskládám hudbu. Proč to nestačí?“

„Meer, jsi k sobě příliš tvrdá. Tohle přece není tvoje chyba. Do života přicházíme proto, abychom zjistili, co jsme v předchozích životech nedokončili. Děje se to bez ohledu na to, jak moc si přejeme, abychom se karmickému dluhu mohli vyhnout.“

Malachai oplýval řadou dovedností. Mimo jiné byl i zdatný eskamotér. Dokázal proměnit šátek v bílou holubici a problém ve vějíř nejrůznějších vysvětlení. Jenže Meer zrovna teď neměla náladu na žádnou z jeho nepravděpodobných teorií.

„Ať se děje, co chce, rozhodně nebudu brát žádné léky. Už nechci žít v mlze.“ Hlas měla stejně napjatý jako svaly na dlouhém štíhlém krku.

„Co se děje?“

„Mé staré děsy jsou zase tady,“ zašeptala a bezděky použila výraz, kterým dětství pro tyhle znepokojující disharmonické tóny, tu úzkost a hrůzu, jež ji ochromovaly, používala: moje děsy.

Kapitola 3

Vídeň

Čtvrtek 24. dubna, 17.15

Téměř tři století vcházeli odborníci do této síně, aby si prohlédli a prostudovali poklady, které budou brzy vydraženy na aukci. Ale kolika z nich bušilo srdce tak jako teď Jeremymu Loganovi? Zavřel za sebou dveře, otočil mosazným klíčem v zámku a poslouchal, jak západka s cvaknutím zaskočila na místo. Přešel po nedávno zrekonstruované parketové podlaze s intarziemi a sedl si ke starožitnému stolu, z něhož navzdory početným renovacím dýchaly vzpomínky na důležité objevy, které u něj udělal. Jestlipak dnešní bádání přinese také nějaký významný plod?

Jeremymu bylo pětašedesát a pracoval v aukční síni jako vedoucí židovského oddělení. Řada lidí se o něm žertem zmiňovala jako o židovském Indiana Jonesovi. Během uplynulých pětatřiceti let získal tisíce exemplářů Tóry a dalších náboženských artefaktů, které se ztratily nebo byly ukradeny v průběhu druhé světové války. Po některých pátral jako po ukrytých pokladech, jiné musel propašovat přes hranice komunistických zemí nebo je získal riskantními operacemi, při nichž jednal s podivnými individui, která zajímala jenom výše nabízené sumy. Navzdory všem skvělým objevům mu však stále unikal ten, po němž se pídil nejdéle a který byl příčinou trápení jeho dcery.

Teď se možná ukáže, že k letité hádance konečně našel klíč.

Z rentgenového snímku věděl, že kazeta z růžového dřeva obsahuje záložky na whist, desky na cribbage, šachovnici, šachové figurky a několik balíčků karet, ale také to, že má falešné dno, pod nímž se v prostoru vysokém sotva dva centimetry ukrývá buď tenká látka obdélníkového tvaru, nebo silný list papíru. Co přesně to je, nedokázali technici říct ani přes nejmodernější vybavení, které ke zkoumání kazety použili. Teď, o samotě a za zavřenými dveřmi, snad přijde záhadě na kloub.

Svlékl si hnědý svetr, přehodil ho přes opěradlo židle a vyhrnul si rukávy tmavomodrého roláku. Brýle posazené v houštině šedých vlasů posunul na nos a dal se do zkoumání kazety. Věděl, co hledá, a s lupou v ruce brzy zjistil, že za písmenem B je něco vyrytého. Na Meeřiných dětských obrázcích se tenhle prvek nikdy neobjevil. Jeremy s úžasem zjistil, že se dívá na znak nadace Fénix, která dostala jméno po bájném ptáku symbolizujícím znovuzrození. Stejně jako Malachai Samuels byl i Jeremy Logan odjakživa přesvědčený, že za problémy jeho dcery stojí vzpomínky z minulého života, které se prolínají do současnosti.

Jeremy patřil k vášnivým zastáncům reinkarnace a věřil, že skupiny blízkých lidí vstupují do nových životů vždy spolu. Kontakt s osobami, se kterými jsme v předchozí inkarnaci měli potíže, je v dalším životě těžký a nepříjemný, ale na druhou stranu je pěkné setkat se znovu s těmi, které jsme milovali. Rodiny, přátelé, milenci a milenky i lidé, se kterými pracujeme, to všichni jsou součástí naší duchovní skupiny. Jeremy se snažil Meer přesvědčit, aby uvěřila, opřela se o něj a o Malachaie a dovolila jim, aby jí pomohli hledat karmickou cestu. Jenže její tvrdohlavost a nevíra byly stejně zatvrzelé jako jeho přesvědčení.

Zdvihl truhličku, kterou aukční síň zařadila do katalogu pod názvem „kazeta Brentanové“ a kterou tajil před světem už několik týdnů. Položil ji na plstěnou podložku. Vnitřek byl vykládaný různými druhy vzácného ovocného dřeva a zdobený nahodile rozmístěnými kruhy.

Včera se v Praze sešel s jistým odborníkem, který mu ukázal podobnou kazetu, vyrobenou týmž umělcem v roce 1802. Působila stejně záhadným dojmem – jako hádanka bez rozluštění. V medailonu na víku měla vyrytého býka. Pražský expert mu předvedl, že natočí-li pohyblivé kroužky ve dně tak, aby vytvořily podobu příslušného souhvězdí, otevře se tajná schránka.

Jeremy pomalu a opatrně otáčel kruhy. První lehce zaskočil na místo. Jeremy byl od přírody netrpělivý, ale snažil se nespěchat a pracoval pomalu s druhým kruhem a potom s dalším. Čtyřiadvacet let studoval kabalu a to nejdůležitější, čemu jej naučila, bylo, že netrpělivost plyne především z vlastní neschopnosti přijímat, co nabízí daný okamžik. Každé písmenko hebrejské abecedy má v kabale několik významů, a Jeremy pochopil, že zrovna tak je to i s každým okamžikem života a totéž platí i pro životy minulé.

Zhluboka se nadechl a pootočil do správné polohy i posledním kruhem. Uslyšel tiché mechanické cvaknutí a falešné dno se otevřelo. Skrýš, která se ještě před chvílí zdála nedobytná, se mu nabízela bez jakéhokoli odporu. Se vzrušením i s obavou se díval na složený list, který tady odpočíval už téměř dvě stě let.

Kapitola 4

New York City

Čtvrtek 24. dubna, 11.32

Ozvalo se zabzučení domácího telefonu. Zvláštní agent Lucian Glass se zamračil a otočil se k obrazovce, aby se podíval, kdo ho vytrhuje z práce. Ze zkušenosti věděl, že lidé často bez rozpaků zvoní na cizí zvonky, buď proto, že se jim nechce hledat klíče, nebo aby nechali nájemníkům za dveřmi leták s nabídkou nového menu v nedalekém fastfoodu, případně aby vyzkoušeli, jestli neobjeví nějaké nezamčené dveře. Je až s podivem, k jak vysokému počtu vloupání dochází v New Yorku za bílého dne, a ještě překvapivější je, že za většinu může nedbalost a zapomnětlivost majitelů bytů.

Podsaditého muže, který stál ve vestibulu a díval se přímo do kamery, poznal okamžitě.

Nábytku bylo v malém bytě ve čtvrtém patře poskrovnu, vlastně jenom otlučený čtvercový stolek s umakartovou deskou a čtyřmi židlemi. Zato to tady přetékalo technickým vybavením potřebným k odposlechu. Lucian došel k bzučáku, aby vpustil do domu Douglase Comleyho, svého nadřízeného a vedoucího týmu pro vyšetřování zločinů souvisejících s krádežemi uměleckých děl. Douglas mezitím zazvonil znovu.

Za několik vteřin bzučák u vstupních dveří utichl a Lucian se vrátil zpátky ke své práci – k odposlouchávání Malachaie Samuelse. Malachaiův kultivovaný hlas mu z budovy nadace Fénix, která stála na druhé straně ulice, přenášely nejmodernější ultrasměrové mikrofony. Mezi policisty se Malachaii Samuelsovi přezdívalo Reinkarnátor. FBI, Interpol a italská policie ho sledovaly už od minulého léta, ale všechny snahy prokázat, že Malachai byl duchovním otcem velké mezinárodní loupeže, při níž došlo k vraždě tří lidí a k únosu dítěte, zatím skončily nezdarem. Tehdy zmizela sada drahých kamenů pocházejících z údolí Indu a datovaných do druhého tisíciletí před naším letopočtem. Údajně mělo jít o takzvané kameny návratů, které prý dokážou zprostředkovat náhled do minulých životů. Malachai Samuels byl posedlý myšlenkou najít jednoznačný důkaz, který by reinkarnaci prokázal, a doufal, že právě ony kameny se jím stanou. Ani Interpol, ani Lucianův tým ale zatím přesvědčivě nedokázaly, že Malachai je do celé té záležitosti zapletený. Polovinu kamenů získala newyorská policie a vrátila je italské vládě, druhá polovina se stále pohřešovala. Lucian byl přesvědčený, že rubín, safíry a smaragdy velikosti vlašských ořechů má Malachai u sebe nebo přinejmenším ví, kde jsou. Stačí si počkat, až udělá nějakou chybu.

„Myslím, že fotografie zafungovala jako spouštěč a zapříčinila, že se ti ta hudba zase ozvala,“ říkal právě Malachai. „Je na tobě, co bude dál. Buď překročíš práh a vstoupíš, nebo utečeš.“

„Myslíte tím, že bych se měla vydat do Vídně a na tu věc se podívat?“ ptal se polekaně ženský hlas.

Lucian ji zahlédl jenom na pár sekund, když svižným krokem vcházela do domu. Byla oblečená do džínsů a kožené bundy, postavu měla dokonalou a obličej rámovaný vlnitými kaštanovými vlasy. Zahlédl ji opravdu jen na okamžik, než otevřela dveře a zmizela za dveřmi nadace, ale stačilo to, aby si uvědomil, jaká z ní vychází síla a jak je zároveň osamělá. Kdyby někdy chtěl malovat vítr, požádal by tuhle ženu s neviditelnou silou, aby mu stála modelem.

Už devět měsíců odposlouchával Lucian Malachaiovy telefonáty, rozhovory s klienty a četl jeho e-maily. Poslouchal, jak se desítky dětí vydávají na zvláštní cesty, aniž opustily budovu nadace postavenou v devatenáctém století v Upper West Side na Manhattanu. Přicházely vyděšené, polekané a odcházely upokojené a klidné. Jenže tahle žena není dítě a hovor se velmi liší od všeho, co Lucian zatím slyšel.

„Přijímám své vzpomínky i se všemi záhadami,“ opakoval v reproduktoru chvějící se hlas Meer Loganové.

Lucianova schopnost odhadnout okamžitě duševní a emocionální rozpoložení lidí kolem sebe se projevila už před nástupem k FBI. Výcvik v Quantiku mu jeho zvláštní talent pomohl ještě vylepšit. Když teď poslouchal ženin hlas, začínal se o ni bát, i když by nedokázal říct proč.

„Jenom si myslíš, že jsi své vzpomínky přijala. Podívej se, čeho všeho ses vzdala, jaké ambice opustila. Jsi jako ve vězení; tvůj talent je ochromen strachem a úzkostí, které si nosíš všude s sebou,“ pronášel Malachai naléhavě.

Lucius nevědomky sáhl po skicáku a začal črtat Meer, jak si ji představoval coby dítě. Za poslední hodinu to byla třetí nebo čtvrtá skica. Tužka rychle jezdila po papíře a za chvíli se na svět dívala malá holčička s tmavými vlasy, očima rozšířenýma hrůzou, tvářemi zmáčenými slzami a…

V tu chvíli se rozezněl zvonek na chodbě. Lucian položil skicák, otevřel svému šéfovi a poslouchal, jak Meeřin hlas namítá: „Proč by mělo být důležité, jestli tu kazetu uvidím nebo ne?“

„Spouštěcí mechanismy fungují stejně, ať jde o vzpomínky z minulých životů nebo o falešné vzpomínky. Dobře to víš. Poslouchej, něco ti přečtu…“

Comley vešel, zaposlouchal se do Malachaiova hlasu a kývl směrem k elektronickému vybavení: „Vyrušil jsem tě v něčem důležitém?“

„Nemyslím, že by to mělo nějakou spojitost s naším případem.“

„Přišel jsem se podívat, jak jsi to tady zvelebil, od té doby, co jsem tu byl naposledy,“ rozhlédl se Comley kolem sebe.

„Mám tady kafe a nějakou minerálku. Dáš si něco?“

„Jsi hotová hospodyňka. Dal bych si tu vodu.“ Comley si sedl ke stolku a pohled mu padl na skicák. Když před něj Lucian postavil minerálku, prohlížel si zrovna obrázek malého děvčátka. „Kdopak je tohle, pane Malíři? Některá z jeho klientek?“

Lucian už byl na přezdívku Malíř zvyklý. Kromě právní průpravy, která je pro všechny agenty povinná, skutečně měl i umělecké vzdělání.

„Jestli jsem to dobře pochopil, je to bývalá klientka.“

„Napadlo tě někdy, co všechno z tebe mohlo být, kdybys byl zůstal u malování?“ ptal se Comley a dál zkoumal obrázek.

„Máti se mě na to ptá skoro pokaždé, když se vidíme.“

„A co ty na to? Mlčíš, vid?“

Lucian se svou minulostí nezabýval, ale ani ji nijak neskrýval. Malířské zkušenosti se mu v práci agenta hodily, a kdyby ve své současné uniformě – černých džínsách, černém triku a černém saku – přišel na nějakou vernisáž, mohl se klidně vydávat za člena newyorské umělecké scény. O tom, co jeho nástupu k FBI předcházelo, moc nemluvil.

Zásadní životní změna přišla, když mu bylo devatenáct a studoval na Cooper Union malířství. Jednou večer se on a jeho dívka Solange, také studentka umění, rozhodli, že se půjdou podívat na novou Zurbaránovu výstavu do Metropolitního muzea, které bylo v pátek otevřené bezmála do noci. V šest hodin se měli sejít v rámařství Solangina otce, tedy krátce potom, co obchod zavře. Do muzea to odtud bylo kousek.

Lucian se zpozdil o čtvrt hodiny, protože vlak, který měl vyhlídnutý, nejel. Když vešel do rámařství, v malé kanceláři nikdo nebyl. To bylo neobvyklé. A nikdo mu neodpověděl ani na zavolání. Automaticky otevřel dveře do dílny a vešel, o tom, zdaje to rozumné nebo ne, nepřemýšlel.

Solange ležela na zemi ve velkém prázdném stříbrném rámu postříkaném krví. Strnulý hrůzou se na ni díval, dokud ho matný odraz v leštěném kovu neupozornil, že není sám a že zezadu se k němu někdo blíží. Nedokázal zareagovat dost rychle; v té době byl jen vyhublý studentík, který se chtěl stát malířem. Netušil, jak se bránit.

Útočník mu zasadil čtyři rány nožem a považoval ho za mrtvého. Než se Lucian dostal do rukou záchranářů, ztratil skoro dva litry krve, ale stále žil. Když ho naložili do sanitky a vezli do nemocnice, zemřel.

Trvalo devadesát dva sekund, než se ho záchranářům podařilo oživit. O té minutě a půl mimo život nikdy s nikým nemluvil a nechtěl připustit, aby ho ta zkušenost jakkoli ovlivnila. Jenže svět už pak nevypadal jako dřív. Lucian by to byl rád svedl na to, že tak surovým způsobem ztratil Solange, ale během několika měsíců se z chlapce, který se ani jednou nepopřál, stal muž odhodlaný k pomstě a odvetě. FBI se pro něj stala ideálním místem, kde mohl tuto touhu proměnit v profesi. Místo aby sám tvořil, začal umění ochraňovat a zachraňovat. Plnil stránky bloků nedokončenými portréty lidí, s nimiž se setkával při řešení případů, a často si říkal, že se jeho skicování nakonec tak moc neliší od poznámek, které si dělají ostatní agenti.

„Určitě jsi za mnou nepřišel, abys se mnou rozprávěl o mých skrytých talentech,“ usmál se Lucian.

Comley položil skicák obrázkem na desku stolu, aby se nemusel dívat na smutný dětský obličej. „Nerad funguju jako posel špatných zpráv, ale dneska jsem tu proto, abych ti řekl, že se tenhle případ uzavře. Nemůžeme…“

„Proč se mé vy i můj otec pořád snažíte přesvědčit, že tohle všechno je součástí nějakého velikého vesmírného plánu? A že je to můj osud?“ ozval se z mikrofonu Meeřin napjatý hlas a Comley se odmlčel. Nedokázal jej ignorovat.

„Osud nás vždycky jenom postaví na křižovatku, ze které se rozbíhají cesty na různé strany. Je na každém z nás, jaký postoj k nabízeným možnostem zaujmeme a co uděláme,“ odpověděl Malachai.

„Já vím, že si tohle myslíte. Jenže já mám teď v muzeu moc práce a nemůžu si dovolit se jenom tak rozjet do Vídně.“

V dospělém hlase zazněla dětská umíněnost. Lucian otočil knoflíkem hlasitosti a ztlumil konverzaci, která se odehrávala v domě přes ulici.

„Nedokážu před nadřízenými prosadit, aby tvůj tým na tom případu dál pracoval. Musíme si dát pauzu. Víš sám, jak je naše oddělení malé.“

„Tak mě na tom nech dělat samotného.“ Byla to prosba, ale Lucian ji vyslovil spíš jako příkaz.

„Jenže ty na tom případu nepracuješ, kamaráde, ty jsi jím posedlý. A to není dobře. Ne, je mi líto. Případ se uzavírá.“

Lucian přešel k oknu a zadíval se na budovu nadace Fénix. U FBI byl deset let. Začínal v oddělení pro vyšetřování krádeží uměleckých předmětů a pak ho v roce 2004 přidělili do oddělení, které vzniklo, když po pádu Saddámova režimu začalo v Iráku rabování. Jeho tým za tu dobu zachránil řadu mimořádně cenných děl v celkové hodnotě přesahující třicet pět milionů dolarů. K největším skvostům patřila Michelangelova skica a sada vzácných mincí ze starověkého Řecka. Zatím měl vždycky úspěch a věděl, že jednou musí přijít i nezdar. Nechtěl si ale připustit, že by to měl být zrovna tenhle případ.

Stál u okna a sledoval, jak se otevřely dveře a Meer vyšla ven. Zastavila se na schodech, zdvihla si límec bundy a chvíli stála nepřirozeně vzpřímená proti větru, který fičel směrem od parku, jako kdyby z jeho poryvů čerpala sílu. Potom sešla ze schodů a odspěchala pryč.

„Dokdy to tady musíme vyklidit?“

„Ode dneška za čtrnáct dní,“ odpověděl Comley.

„Ode dneška za čtrnáct dní,“ zopakoval po něm Lucian s odhodláním, jako kdyby právě uzavřel obchod nebo složil důležitý slib.

Kapitola 5

Napadlo vás někdy, že stěhování duší vysvětluje, ale zároveň i ospravedlňuje existenci zla ve světě? Je-li zlo, kterým trpíme, důsledkem hříchů, jež jsme spáchali v minulých životech, můžeme je nést odevzdaně a s nadějí, že pokud se teď budeme snažit žít ctnostně, budou naše příští životy zasaženy zlem méně.

W. Somerset Maugham, Na ostří nože

Vídeň

Čtvrtek 24. dubna, 18.20

Pokud by někdo zahlédl Jeremyho Logana, jak spěchá úzkými dlážděnými uličkami vídeňské čtvrti Leopoldstadt a pak na Engerthstrasse vchází po schodech do domu číslo 112, určitě by se neobtěžoval věnovat další pohled ani jemu, ani nezajímavé budově, na níž malá tabulka hlásala, že jde o Toller Archäologiegesellschaft neboli o Tollerovu archeologickou společnost. Pozornost kolemjdoucích nepřitahovaly dokonce ani vstupní dveře se zdobným zámkem v podobě páva. Zdobnost je pro Vídeň typická a nápadná by byla naopak její absence.

Dveře se pár okamžiků po zazvonění otevřely a Jeremy zmizel v domě. Prošel dalšími dveřmi, které už byly očím případného pozorovatele neviditelné. Nápis nad nimi hlásal skutečný název organizace – Bratrstvo věčného kruhu – a pak už Jeremyho přivítal nevšední interiér, který ostře kontrastoval s obyčejnou vnější fasádou budovy.

Jeremy patřil k představeným Bratrstva věčného kruhu, tajné společnosti založené v roce 1809, která si kladla za cíl studovat díla Josepha von Hammer-Purgstalla, jednoho z vynikajících orientalistů, jehož zásluhou se Evropa na konci osmnáctého století dověděla řadu věcí o východních naukách a filosofiích. V centru zájmu zakladatelů stála reinkarnace, víra obsažená v tehdy nově objevených hinduistických spisech, v kabale, v tajných učeních starověkého Egypta, v dílech řeckých filosofů a dokonce i v křesťanské nauce do pátého století našeho letopočtu.

O pozemek ležící uprostřed židovského ghetta a nedaleko známého zábavního parku Prater nikdo nestál, a bratrstvu se jevil vhodný, protože poskytoval bezproblémový přístup i židovským členům. Výhodné bylo také to, že ležel mimo trasy zvědavých turistů. Architekt dostal dva základní pokyny: budova musí být zvenčí natolik všední, aby v kolemjdoucích nevzbuzovala zbytečný zájem, a musí mít nejméně jeden tajný vchod a východ.

Jeremy překročil práh toho, co zvali sanctus sanctorum, svatyně nejsvětější, a vešel do velikého sálu, kde stály jako na stráži mohutné sloupy. Stěny zdobily egyptské malby zobrazující příběh Eset a Usira, podlahu pokrýval koberec tlumených barev. Na stropní kupoli vyvedené v temné kobaltové modři se místo hvězd třpytila maličká zrcadélka a odrážela světlo přicházející zespodu. V každém rohu bylo umístěno množství lesknoucích se spirituálních předmětů a artefaktů. Jeremy, aniž se díval vpravo vlevo, prošel síní a zamířil přímo do knihovny, kam svolal ostatní představené.

„Guten Abend,“ pozdravil ho Fremont Brecht a odložil noviny. Seděl v křesle jako panovník na trůně a za zády se mu ke stropu tyčily police s desetitisíci svazků. Bývalý rakouský ministr obrany a hlava bratrstva byl skutečně impozantní osobností.

Málokdo by si troufl pozdravit Fremonta tak vřele jako Jeremy Logan. Jeremy totiž neměl ve zvyku sklánět se před lidmi, pouze před záhadami, které si nedokázal vysvětlit.

„Stihneme koncert, nebo se dnešní schůzka protáhne?“ zeptal se Fremont na úvod.

„Měli bychom to stihnout. Mám tady vůz.“

„To je dobře. Nerad bych ho zmeškal. Už jsem kvůli němu odřekl schůzku ohledně té konference o bezpečnostních technologiích, která se bude konat příští týden.“ Pokynul rukou ke druhému konci místnosti, kde u stolku seděla žena středního věku s kaštanovými vlasy a něco si zapisovala. „Erika už na nás čeká.“ Na svých osmasedmdesát let a sto dvacet kilo vyskočil Fremont překvapivě hbitě. Jenom mírné kulhání naznačovalo, že je pán v letech, který se rozhodně netrápí dietou.

Ve výklenku stála na podstavci koptská nádoba z bílého křemene, ozářená malý světlem, které hrálo na jejím povrchu všemi barvami. V kostele by byl předmět takové ceny uzamčený v relikviáři, ale členové bratrstva nádobě žádnou magickou moc nepřisuzovali a považovali ji za něco běžného. Dnes se na ni Jeremy zadíval, jako by alabastr byl průhledný a on mohl vidět prach na jejím dně.

„Má tahle schůzka něco společného s naším špionem?“ zeptala se Erika, když k ní přisedli, a rozhlédla se kolem jantarovýma očima, jako by hledala někoho, kdo sem nepatří.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Jeremy, „ale myslím, že i tak pro vás bude dost zajímavá.“

Erika patřila k nejuznávanějším středoevropským autoritám specializujícím se na stavy blízké smrti. Její nejvyšší ambicí bylo dosáhnout toho, aby vědecká obec začala její výzkumy, financované převážně z fondů bratrstva, brát vážně. Takzvaní vědci se k její práci bohužel stavěli odmítavě, někdy dokonce opovržlivě, a to i bez ohledu na fakt, že šedesát procent lidí na světě v realitu minulých životů věří. Nedávno Erika postoupila ve svém výzkumu značně kupředu, ale když se její výsledky letos už podruhé objevily ve zkomolené podobě v novinách, došla k závěru, že ji někdo uvnitř bratrstva špehuje, a snažila se přimět Fremonta, aby najal detektiva.

„Tak co máš na srdci, Jeremy? Ten koncert opravdu nechci propást,“ poťukával Fremont bříšky prstů na desku stolu potaženou kůží.

„Před třemi měsíci mě kontaktovala jistá žena a požádala mne, abych ocenil Tóru, kterou objevila schovanou v bytě své babičky. Napadlo ji, že mé oddělení v aukční síni by o ni mohlo projevit zájem.“

Jeremy pak vyprávěl, jak vešel do obývacího pokoje babičky Heleny Hoffmanové, aby si cennost prohlédl, a doslova mu vyrazilo dech, když uviděl další skvost stojící zaprášený na malém stolku. Tu dřevěnou vyřezávanou kazetu poznal na první pohled. Za jejím přízrakem se plahočil tolik let! V bezesných nocích a nekonečných dnech, kdy se po ní pídil, ho poháněla vzpomínka na malou dcerku, holčičku s hnědými saténovými kudrnami a holubičím pohledem světlezelených očí, která do úplného vyčerpání malovala znovu a znovu tentýž obrázek, snažila se vykreslit každou podrobnost a po tvářích se jí přitom koulely slzy.

Zaskočilo ho, že doslova zakopl o starožitnost identickou s kazetou, kterou v dětství neustále kreslila jeho dcera. Ale ještě nepochopitelnější a nevysvětlitelnější pro něj byl obsah dopisu, který ráno v kazetě objevil.

„Ta kazeta patřila Antonii Brentanové,“ oznámil přítomným.

Erice to jméno nic neříkalo, a tak jí Fremont stručně vysvětlil, že Antonie patřila k Beethovenovým nejbližším přátelům, možná dokonce byla jeho „nesmrtelnou milenkou“.

„Beethoven se přátelil i se dvěma zakladateli našeho bratrstva – znal Caspara Niedermeiera i Rudolfa Tollera,“ dodal Jeremy. Jako historik bratrstva prostudoval všechny záznamy uložené ve sklepeních. „Když jsem připravoval vše potřebné, aby kazeta mohla jít do aukce, zjistil jsem, že ji Beethoven věnoval Antonii.“

„Obdivuji sice spletité cestičky, kterými se při bádání ubíral tvůj úsudek, a tvůj úspěch mě náramně těší, ale přesto znovu opakuji, že bych nerad přišel pozdě na koncert. Říkal jsi, že v kazetě bylo něco schováno?“ popoháněl ho Fremont. „Co to je?“

„Dopis, který napsal Ludwig van Beethoven.“

V krbu to zapraskalo a zasyčelo. Jeremy se otočil po zvuku, a než se dal do dalšího výkladu, zastavil se očima u výklenku s koptskou urnou. Všichni věděli, že Caspar Niedermeier zemřel v roce 1813 poté, co našel v Indii starověkou kostěnou flétnu. Tu o rok později předal jeho společník Rudolf Toller Beethovenovi s prosbou, aby rozluštil nápěv, o němž se domníval, že je zašifrovaný v komplikovaných značkách vyrytých na povrchu.

„Podle našich zápisů obsahuje tahle urna rozdrcené zbytky flétny, které Beethoven Tollerovi vrátil. Tvrdil, že flétnu zničil.“

„A ten dopis snad naznačuje něco jiného?“ naklonil se k němu Fremont zvědavě.

„Ano. Beethoven v něm píše, že ve skutečnosti je v urně zvířecí kost, kterou vysušil a pak rozbil kladivem. Skutečnou flétnu prý zničit nedokázal; považoval ji za příliš cennou. Zároveň se mu zdála moc nebezpečná, aby ji někomu svěřil. Píše, že ji schoval. Doslova říká, že proto:… abych ochránil nás všechny, i všechny, co přijdou po nás.“

„Psal ten dopis skutečně Beethoven?“ zdvihl Fremont obočí.

„Odborný posudek bych měl dostat do pondělka.“

„Píše se tam, kde je ta flétna ukrytá?“ zajímala se Erika.

„Ne tak docela.“

„Nic není jednoduché,“ povzdychl si Fremont.

„Jenom některé způsoby smrti,“ usmála se hořce Erika.

„Beethoven napsal, že každému z nejbližších přátel poslal určitou informaci – jakési vodítko. V případě potřeby se mohli všichni sejít, rozluštit jeho vzkaz a najít flétnu i s melodií.“

„Chceš říct, že tu melodii rozšifroval?“ zatajila Erika dech.

„On tvrdí, že ano. A než se mě začneš vyptávat, mohu tě ujistit, že jsem si u dvou odborníků ověřil, že žádná z Beethovenových dokončených ani nedokončených skladeb pro flétnu inkriminované době datem ani obsahem neodpovídá.“

„Hm… Beethovena muselo opravdu polekat, co zjistil, když se uchýlil k takové řadě opatření. Nebo… co když byl jenom obyčejný paranoik?“ uvažovala Erika nahlas.

„Byl opatrný, snadno se rozčílil, ale rozhodně bych ho neoznačil za paranoika,“ vzal si slovo Fremont, který z nich měl největší znalosti hudebního světa. „Můžeme samozřejmě předpokládat, že Herr Beethoven věděl, co se povídalo, když Herr Mozart zemřel pouhých šest týdnů po premiéře své Kouzelné flétny. Konspirační teorie tvrdily, že byl otráven za to, že v opeře vyzradil zednářská tajemství. Jestliže Mozarta stihl trest za vyzrazení tajemné legendy o flétně s čarovnou mocí, která souvisí s cyklem života a smrti, mohl se Beethoven obávat něčeho podobného,“ uzavřel Fremont a usrkl ze sklenky brandy.

Erice se na čele znovu objevily zamyšlené vrásky, ale v očích jí jiskřilo: „Co když Beethoven zjistil, jak flétna funguje? Co když si lidé ve chvíli, kdy ji uslyší a pocítí její vibrace, vzpomenou na minulé životy? To by vysvětlovalo i údajné nebezpečí, o kterém se zmiňuje,“ dodala bez dechu.

Fremont postavil sklenku brandy na stůl tak razantně, že se z ní odštípl kus skla a spadl na zem. Zvuk zlověstně rezonoval ozvěnou.

„Dokud nebudeme mít jistotu, že autorem dopisuje skutečně Beethoven, jsou tohle všechno jenom spekulace.“

„Načasování by také souhlasilo,“ pokračovala ovšem Erika natolik zaujatá svou hypotézou, že nedokázala přestat.

„Souhlasilo s čím?“ zeptal se Jeremy.

„S objevem binaurálních tónů. Heinrich Wilhelm Dove je objevil v roce 1839, když do každého ucha zavedl jinou frekvenci, takže se lidem zdálo, že zvuk slyší uvnitř v hlavě a –“

„Eriko!“ přerušil ji Fremont výbuchem smíchu, „to je jenom nepodložená spekulace.“

Ale Jeremy měl jiný názor. V době, kdy Meer začala slyšet hudbu, kterou nikdo jiný neslyšel, se snažil najít odpověď právě v teorii binaurálních tónů, které by mohly vyvolat vzpomínky na minulé životy. Nakonec i Eričiny nedávné výzkumy naznačovaly, že něco takového je možné. Podle Eričiných studií slyšela hudbu víc než polovina lidí, kteří prošli stavem blízkým smrti. A když je požádala, aby z dvanácti nahrávek vybrali tu, která měla k jejich zážitku nejblíže, bez výjimky zvolili nahrávku s binaurální frekvencí.

„To není spekulace. Mám k dispozici velké množství vědeckých dat ze zpěvu manter, bubnování a dalších zvukových projevů, které působí na mysl i tělo.“ Erika teď mluvila mnohem rychleji. Souvislosti a možnosti, které před ní zničehonic vyvstaly, ji opájely. Frekvence podobné těm, které zaznamenali lidé v klinické smrti, by podle ní mohly otevřít bránu do minulosti a vyvolat stavy změněného vědomí, ve kterých si člověk dokáže vybavit minulé životy.

„Pokud bychom tu flétnu našli a dokázali, že prostřednictvím zvukové stimulace lze vyvolat vzpomínky na minulé životy, způsobili bychom revoluci v reinkarnační teorii. A nejen v ní. Byl by to obrovský vědecký objev!“

„A to všechno díky našemu židovskému hrdinovi,“ pokynul Fremont k Jeremymu.

„Co s tím má společného židovství?“ podivil se Jeremy.

„Kdybys dokázal, že člověk může ovlivnit to, jak se bude mít v nebi, že je odpovědný za to, jak se mu bude dařit na věčnosti, stal by ses zavrženíhodným Pilátem Pontským jedenadvacátého století. Kabala by byla zlořečena a židovští mystici znovu ostrakizováni.“ Fremont se zadíval do sklenky, jednou, dvakrát zakroužil obsahem, zdvihl ji ke rtům a najeden lok vypil zbytek brandy, jako by to byla jemná čokoláda.

„Kabala není zdaleka jediným učením, které připouští reinkarnaci,“ namítl Jeremy. „Proč myslíš, že by vina měla padnout na Židy…“

„Fremonte,“ vyhrkla Erika konsternované, „chceš snad říct, že své pátrání vzdáme kvůli potenciální náboženské roztržce?“

„Jistěže ne,“ zavrtěl hlavou Fremont. Jenom říkám, že v sázce je mnoho a že musíme postupovat opatrně, s klidem a po malých krůčcích.

„Jestli se ukáže, že ten dopis psal opravdu Beethoven,“ v Eričině hlase znovu zazněla toužebná naděje, „může být klíč k úkrytu flétny schovaný v samotné kazetě. Neměli bychom se příští týden pokusit koupit ji na aukci i s dopisem?“

„Ale o tom dopise zatím nikdo neví,“ podotkl Fremont. „Ty se přece nechystáš jeho existenci zveřejnit, že ne?“ otočil se k Jeremymu.

„Samozřejmě že ne. Vůbec se o něm nemám zmiňovat. Helena Hoffmanová souhlasila, abych nechal ověřit jeho pravost, ale žádné další rozhodnutí z její strany zatím nepadlo.“

Erika nesledovala, o čem se právě mluví, a v duchu už se ocitla v době po aukci: „Kdyby byla pravda, co se v dopise píše… kdyby ta flétny skutečně nebyla zničena, mohla by byt ukryta ve Vídni. Musíme ji najít. Klíč k cestě do minulých životů…“ šeptala zasněně. „Je to téměř nepředstavitelné.“

Odmlčeli se, každý ponořený do svých myšlenek – a spolu s nimi i další člen bratrstva, o kterém nikdo z nich nevěděl. Seděl v jednom z temných koutů místnosti, ještě než schůzka začala, a pozorně naslouchal každému slovu.

Kapitola 6

Vídeň

Čtvrtek 24. dubna, 18.30

David Yalom vytáhl zpoza jednoho stalagmitu šedý nafukovací záchranný člun, který tam schoval, když se před dvěma hodinami přeplavili přes jezero. Na první pohled bylo vidět, že z něj ušel vzduch. Když ho otočil dnem nahoru, šklebily se na něj čtyři krátké rovnoběžné trhliny.

„Co to má, k čertu, znamenat?“ rozhodil rukama.

Wassong se sklonil a pozorně si trhliny prohlížel. „Jsou tady ostré skály. Když jste ho vytahoval ven, musel jste ho roztrhnout.“

„To tedy ne! Z vody jsem ho schválně vynesl právě proto, že jsem se bál, aby se nepoškodil. Kromě toho jsou ty trhliny moc čisté, aby je měly na svědomí skály,“ David se upřeně zadíval na poničené dno, načež začal horečně prohledávat kavernu a přejížděl po zdech kuželem světla z halogenové svítilny. „Tohle má na svědomí nějaký člověk. Někdo tady je, Hansi.“

„To je nesmysl.“

„Jak to víš? Co když nás sem někdo sledoval?“

„Nebuď směšný! Mě rozhodně nikdo nesledoval!“ stál si Wassong na svém. „Já, a nechat se sledovat?! Uvědom si, co říkáš!“

„Tak jak se to stalo?“

„Třeba člun zničily krysy.“

David zamířil ostrým světlem Wassongovi přímo do hnědých očí a vzpomněl si, jak je v jednom ze svých článků kdysi vylíčil jako překvapivě milé a vlídné.

„Krysy, Hansi?“

„V těchhle tunelech žije spousta všelijaké havěti. Krys tady budou tisíce. Sám jsi je viděl. Ty trhliny můžou pocházet od krysích drápů. Není proč se bát. Jsi jenom předrážděný. Chápu to. Jsi pod velkým tlakem. Člověku pak snadno povolí nervy. Ale neboj se. Máme můj člun. Kdyby se tady dělo něco nekalého, byl by poškozený taky. A taky máme dlouhé lano. Přivážeme ho k mému člunu, a až se dostanu na druhou stranu, přitáhneš si ho zpátky.“

David kývl. Stejně neměl na vybranou – do podzemního jezera vyvěraly dnem termální prameny, a kdyby se ho pokusil přeplavat, uvařil by se.

„Díval ses, jestli je tvůj člun v pořádku?“

Byl.

Wassong vytáhl z batohu lano a uvázal ho k plastovému oku na boku člunu.

„Půjde to dobře,“ řekl a zatáhl, aby se ujistil, že uzel drží. Když byl hotov, sundal si brýle, vyčistil je šátkem, pak si jím otřel čelo a brýle si zase nasadil.

„Až budu na druhé straně, dám ti znamení a ty si člun přitáhneš zpátky.“ S těmi slovy vstrčil Davidovi lano do ruky.

Wassong pádloval přes vodu, ztrácel se v teplé mlze a David přemítal, jak vysoká je pravděpodobnost, že by krysy dokázaly roztrhnout nebo prokousnout silnou gumu. Uvažoval v tu chvíli úplně stejně, jako kdyby se chystal napsat novinový článek. Přehrával si znovu všechno, co on i Wassong dělali, když dorazili ke břehu a vytáhli čluny na mělčinu. Měl Hans čas, aby člun poškodil? A pokud ho měl, proč by to dělal? Davidovi stékaly po zádech pramínky potu. Bundu si sundal už před chvílí, teď rozepnul i pracovní košili a rukávem si otíral čelo. Sáhl do batohu, vyndal láhev s vodou a vypil zbytek. Vzali si s sebou jídlo a pití jenom na jeden den a ten byl už téměř u konce.

Naslouchal stejnoměrnému šplouchání Wassongových vesel a přemýšlel.

Jak to tedy vlastně bylo? Nikde se nezdržovali, nafoukli čluny, nasadili do nich vesla, přepluli přes jezero, vytáhli čluny na břeh a pokračovali po svých. Ale počkat! Jednou se přece jenom zastavili, teď si vzpomíná! Chtěl si namluvit na magnetofon pár poznámek, aby příští týden, až sem půjde sám, dokázal najít cestu. Co v tu chvíli dělal Wassong?

Zkoušel si vybavit, co se dělo před několika hodinami, a v paměti mu mimoděk vytanula úplně jiná vzpomínka. Magnetofon použil naposled téměř před rokem, když si přehrával rozhovor, který mu měl posloužit pro článek o povstání v pásmu Gazy. Chtěl najít posledních pár vět, které by použil, a očima zalétl k hodinkám. Bylo osmnáct hodin dvacet minut. Musím si pospíšit, nebo přijdu pozdě, pomyslel si tenkrát. Neměl ani zdání, že v tu chvíli už jsou všichni – úplně všichni – členové jeho rodiny po smrti, zabiti při výbuchu nálože, kterou do domu vhodili útočníci ve chvíli, kdy se pořádala oslava osmých narozenin Davidova prostředního syna. Byl to dárek od Ahmeda Abdula za to, jak se David činí v novinářském řemesle.

Dva týdny před atentátem napsal David článek o tom, že se Organizace pro osvobození Palestiny ocitla na pokraji krachu a jejího vůdce Nádira Abdula, Ahmedova bratra, čeká nevyhnutelný politický pád. Čtyřiadvacet hodin po zveřejnění článku spáchal Nádir sebevraždu a dvanáct hodin po jeho pohřbu započaly útoky na Davida. Noviny, pro něž pracoval, nechtěly nechat nic náhodě a najaly renomovanou bezpečnostní firmu, aby Davida i jeho nejbližší chránila.

Toho večera přežil jenom on, a to jen proto, že se opozdil. Své přežití chápal jako sadistický úskok Boha, ve kterého už nevěřil. Jaký může vést život, když se mu každou minutu každého dne v pomalém sledu a v nekonečné smyčce vynořují obrazy, které na něj čekaly na místě výbuchu? A když jsou s každým opakováním horší a horší? Takhle by se vzpomínky přece chovat neměly! Čas by měl ohladit ostré hrany a přinést úlevu.

Nešlo jenom o Davidovu osobní ztrátu. Nekonečné výbuchy násilí pokračovaly v Bagdádu, v Mogadišu, Tel Avivu, Sádru…

David se zabýval terorismem od poloviny devadesátých let. Infiltroval mezi tajné agenty, dělal rozhovory se sebevražednými atentátníky a jejich rodinami, popisoval metody útočníků, snažil se proniknout do podstaty jejich šílenství. Znal systémy, jejichž úkolem je teroristy odhalovat a nabourávat jejich plány. Během let viděl stovky nových pastí na teroristy a slyšel stovky ujištění, že tyhle nové jsou mnohem lepší než ty předchozí. Nebyla to pravda. Smrt jeho manželky, dvou synů, dcery, rodičů, tet, strýců, sester a bratrů byla jenom malým střípkem mozaiky děsivého a ochromujícího důkazu.

Louis Rene Beres kdysi napsal, že v okamžicích, kdy Izrael čelil útokům na svou svébytnost, odmítl se stát obětí. „Místo toho,“ pokračoval, „se mu dostalo politováníhodného logického práva vzít na sebe roli vykonavatele spravedlnosti.“ Článek končil slovy: „Aby Izrael zajistil svým obyvatelům bezpečnost, stala se z tohoto práva nyní jasná povinnost.“

A byla to i Davidova povinnost, a to nejen jako reportéra. I on uviděl příšerné mene tekel na stěně, napsané krví jeho nejbližších. Věděl, že neexistují opatření, která by útoky dokázala zastavit. Vždycky se najde způsob, jak proniknout i tím nejlepším systémem. Teď už nejde jenom o vymýšlení pastí; musí se změnit způsob, jakým lovec i myš uvažují. A také musejí být potrestáni lidé, kteří jsou za ochranný systém, jenž v případě jeho rodiny selhal, odpovědní. Dostalo se mu od nich jenom omluvy a projevů soustrasti, a to je málo. Za pět dní se bude ve Vídni konat výroční konference ISTA, Mezinárodní asociace pro bezpečnostní technologie, a všichni ti, kdo to mají na svědomí, budou sedět pěkně pohromadě jenom patnáct metrů nad těmito jeskyněmi a poslouchat koncert Vídeňské filharmonie.

Šplouchání ustalo. Wassong dospěl na druhou stranu jezera a vystoupil ze člunu na břeh. Když se sehnul, ozářila svítilna na helmě prostor kolem něj a David zahlédl, že se mu v ruce zalesklo něco kovového.

Stejně jako všichni Izraelci strávil i David dva roky v armádě a díky výcviku dokázal rychle odhadnout nebezpečnost situací. Jeho mozek hledal odpovědi už v okamžiku, kdy formuloval otázky. Okamžitě mu bylo jasné, že Wassong drží nůž, kterým chce lano přeříznout a zabránit tak Davidovi v návratu.

Hans Wassong vůbec neměl v úmyslu poslat mu člun nazpátek. Ale proč celá ta šaráda okolo? Proč ho sem vůbec dovedl a ukázal mu podzemí? Pro peníze? Ano, to by mohl být ten správný důvod. Nejprve dostal peníze od Davida, pak by nejspíš přišla příslušná suma i od Abdula.

David reagoval instinktivně. Silou, kterou dokáže vyburcovat enom vztek, prudce škubl za lano a co nejrychleji začal člun k sobě přitahovat. Wassong to nečekal, a než si uvědomil, co se děje, člun se mu vysmekl. Upustil nůž a oběma rukama se snažil unikající člun zadržet. I on měl za sebou tvrdý výcvik a celý život strávil jako voják. Jenže David byl mladší a silnější a člun nezadržitelně sjížděl po břehu do vody.

Wassong špatně odhadl rychlost pohybu a s rozpaženýma rukama padl do vody. Vykřikl ještě dřív, než se kolem něj rozstříkla hladina. Tělo reagovalo okamžitě – vzpínalo se, trhalo sebou, snažilo se dostat ven.

Davidovi se chvíli zdálo, že se Wassongovi podaří uniknout, ale zároveň věděl, že je to nemožné. Věděl to, protože ho sám Wassong varoval, že ve vařící termální vodě nikdo přežít nedokáže. Teď divoce plácal rukama a voda kolem něj vířila v širokém kruhu. Zmítal se patnáct sekund, třicet, čtyřicet. Pak všechny pohyby ustaly a tělo Hanse Wassonga zůstalo obličejem dolů ležet na hladině. Brýle se zhouply kousek od něho, než se potopily.

Kapitola 7

New York City

Čtvrtek 24. dubna, 18.00

Začalo mrholit, ale Malachai Samuels se přesto rozhodl jít do kanceláře pěšky. Odcházel od svého právníka, který ho ujistil, že policie s jeho sledováním už brzy skončí, protože neexistuje jediný důkaz, že by Malachai byl do krádeže z loňského léta, kdy zmizely takzvané kameny návratů, zapletený. To muselo být koneckonců všem jasné už v době, kdy se uzavřelo oficiální vyšetřování. Malachai měl za sebou náročný den a procházku Central Parkem vítal jako příjemné rozptýlení. A že ho tajní budou muset sledovat i v takovém nečase mu v situaci, která mu připadala potupná, poskytovalo jakési zadostiučinění.

Park o rozloze sedmi set akrů a ohraničený hrubě tesanými kameny byl oázou ticha. Procházka v něm patřila k Malachaiovu dennímu rituálu. Cenil si toho, jak málo se od poloviny devatenáctého století, kdy architekt Olmstead park vybudoval jen pár desítek metrů od místa, kde jeho předkové založili nadaci Fénix, v parku změnilo. Nadace se od samého počátku soustředila na studium reinkarnace a transcendentalismu. Procházka Olmsteadovým mistrovským dílem vzbuzovala v Malachaiovi iluzi, že se přesunul v čase a žije v době před sto padesáti lety.

Mučilo ho, že sám sobě vstup do minulosti zprostředkovat nedokáže, ale tuto myšlenku si většinou zakazoval. Celý dospělý život strávil s dětmi, které si nesly břemeno nevítaných vzpomínek, ale ať se snažil, jak chtěl, nedokázal se dopátrat jediného vlákna ze svých vlastních předchozích životů. Když se objevily kameny minulých životů, byl už tak blízko, tak neuvěřitelně blízko.

Branou Hunter’s Gate prošel na Osmdesátou první, zamířil na sever a za chvíli dorazil k vile postavené ve stylu královny Anny. Měla lomené štíty, zdobená tepaná zábradlí a na fasádě seděla víc než desítka chrličů. Nadace Fénix, která v ní od počátku sídlila, se dodnes věnovala svému původnímu poslání. Když na budovu padly první večerní stíny, působila pochmurným dojmem, jako by se v ní zhmotnila závažnost úkolu, který na sebe vzala – zkoumat tajemství zrození a smrti a komplikované předivo, které je spojuje.

Cestou do kanceláře letmo nahlédl do prázdné čekárny a s úlevou zaznamenal, že se jeho asistentce podařilo zrušit všechny schůzky. Dítě, které k němu přichází nešťastné a plné nepochopitelných úzkostí, by odmítnout nedokázal. Malachai a jeho teta Beryl Talmageová se v průběhu své kariéry setkali s více než třemi tisíci dětí, které prožívaly vzpomínky na minulé životy jako těžká traumata, a téměř všem dokázali pomoci. Jako profesionální psychologové oba věřili, že existuje určitá psychická forma DNA a právě do této oblasti že je třeba zacílit seriózní výzkum oproštěný od povrchního populismu. Během let své praxe se přesvědčili, že malým pacientům, u kterých jiné formy léčby ztroskotaly, skvěle pomáhá regresní terapie. Z dětí, které do nadace přišly hledat pomoc, jich sedmdesát pět procent odcházelo nejdéle po šesti měsících s vyřešeným problémem. Případy, kdy neuspěl, Malachaie samozřejmě trápily. Do této kategorie patřila i Meer, kterou považoval za jedno ze svých největších selhání.

Sotva dosedl za stůl, aby si prošel vzkazy a podíval se, jestli se ozval Jeremy Logan, objevila se mezi dveřmi teta Beryl.

„Tak už jsi zpátky. Jak to šlo?“

Beryl trpěla roztroušenou sklerózou a v posledních dvou letech byla víceméně upoutána na vozík. V tuto chvíli však její nemoc prozrazovala jenom slonovinová hůl, o kterou se opírala.

„Vypadáš dobře,“ řekl Malachai místo odpovědi.

„Pořád nic nového? Jak dlouho může to vyšetřování ještě trvat?“

Nestranný pozorovatel by její otázku mohl považovat za projev lítosti, ale Malachai dobře věděl, že se za ní skrývá nelibost, dokonce obvinění. Beryl sice neochvějně věřila v jeho nevinu, ale zazlívala mu, že se nechal zavléct do pátrání po kamenech minulých životů, a vrhl tak špatné světlo na nadaci Fénix a ohrozil ji skandálem. I pouhý stín podezření, že by druhý ředitel nadace mohl být zlodějem nebo snad dokonce vrahem, poskvrnil neomluvitelným způsobem dobré jméno, které Beryl budovala celé roky.

„Tebe přece nikdo nesleduje ani neobviňuje. Ty se nemusíš zpovídat…“

Beryliny prsty pevněji obemkly rukojeť hole: „Chceš, abych tě litovala?“

„Musel jsem odevzdat pas, dát k dispozici své záznamy, korespondenci, bankovní účty. Prakticky celý můj soukromý život mají v rukou lidé ve špatně padnoucích oblecích a polyesterových košilích, kterým dělá ohromné potěšení držet mě v hrsti.“ Vstal, přešel k oknu, odtáhl okraj těžkého závěsu a podíval se ven. Kdopak asi dnes sedí v autě zaparkovaném před budovou? „Z toho ustavičného sledování mám pocit, jako kdyby mi někdo neustále řezal skalpelem do duše.“

„Nebuď melodramatický.“

„Tvůj souhlas už k ničemu nepotřebuju, Beryl, ale to neznamená, že bych nebyl rád, kdybych z tvé strany cítil určitou podporu.“

„Mou podporu máš v soukromí i na veřejnosti. To dobře víš. Ale nedokážu předstírat, že –“

Větu přerušilo zvonění telefonu.

Malachai na displeji uviděl číslo Jeremyho Logana. „Promiň, ale na tenhle telefonát čekám celý den.“

Beryl mu smutně popřála dobrou noc, otočila se a s tichým ťukáním hůlky odcházela.

Určitě je ráda, že jde pryč, říkal si Malachai. Velmi dobře jí rozuměl.

„Setkal ses s Meer? Co se stalo, když uviděla fotografii té kazety?“ vyptával se překotně Jeremy, když se s Malachaiem krátce pozdravil.

Malachai mu popsal Meeřinu reakci.

„Hodněji to vyvedlo z míry?“

„Sám dobře víš, že tvoje dcera má své emoce pod kontrolou.“

Podobně jako řada dětí z rozvedených manželství měla i Meer zvláštní vztah k tomu z rodičů – v jejím případě k otci – který podle jejího mínění rozpad zavinil. Malachai slyšel v Jeremyho hlase stopu viny, kdykoli spolu o Meer mluvili.

„Vzdala se hudby, ponořila se do studia a vrhla se na ten svůj projekt, na ten Chrám paměti. Proč?“ ptal se Jeremy. „Rozhodla se zasvětit život nalezení důkazu, že její vzpomínky na hudbu a kazetu jsou jenom symptomy falešné paměti. Ale čím víc se snaží popřít, že –“

„Jeremy, takhle se nikam nedostaneme…“

„Doufal jsem, že až uvidí, že ta kazeta skutečně existuje, konečně nám dovolí, abychom jí pomohli. Bylo by k něčemu, kdyby sem přiletěla a prohlédla si ji na vlastní oči?“

„Samozřejmě že ano. Mohl by to být ten správný spouštěcí moment, který se nám nikdy nepodařilo objevit. Jenže by musela chtít. A má výbornou výmluvu, proč do Vídně nemůže – za týden začíná jedna z výstav.“

„Práci používá jako výmluvu pokaždé.“

„Dej jí čas. Ta fotografie ji šokovala.“

„A to ještě neví, co jsme našli uvnitř v té kazetě,“ odtušil Jeremy a sdělil Malachaiovi ohromující zprávu o dopise, jehož autorem je zřejmě Beethoven, a o možné existenci flétny, která dokáže vyvolat vzpomínky na minulé životy.

„Říkáš, že ta flétna by pořád ještě mohla někde být?“ zeptal se Malachai, když Jeremy domluvil. „Třeba stále tam, kde ji Beethoven ukryl?“ Snažil se mluvit klidně. Nechtěl připustit, aby kdokoli, dokonce ani jeho starý přítel, věděl, co pro něj ta zpráva znamená.

„Je to zvláštní, že? Informaci o flétně, která by snad mohla poslat lidi do minulých životů, jsem našel v kazetě z osmnáctého století, kterou moje dcera začala kreslit, když jí bylo sedm.“

„Neuvěřitelná shoda náhod…“ zahučel Malachai mechanicky. Takhle vždycky začínal hovory s bezradnými rodiči, jejichž dítě pronásledovaly vzpomínky na předchozí život. Ale dnes to byl on, koho vyvedly z míry souvislosti, které právě vyslechl od Jeremyho.

Ze zásuvky pracovního stolu vytáhl balíček starožitných karet se zlatým okrajem. Promíchal je jednou, podruhé, potřetí. Měly hodnotu několika tisíc dolarů a většina sběratelů by je chovala jako poklad v zamčené skleněné vitríně, ale Malachai se svými hračkami rád obíral. Zamíchal karty ještě jednou. Šustivý zvuk ho obvykle uklidnil. Kladl Jeremymu otázky, při odpovědích si zapisoval poznámky a v průběhu hovoru udělal malé kouzlo pro neexistující publikum: vložil kárového krále doprostřed balíčku a při dalším pohybu ho sejmul svrchu.

Trik se technicky povedl dokonale, ale svůj účel nesplnil. Malachai zůstával dál napjatý. Jeden nástroj, který dovedl vyvolat vzpomínky na minulé životy, už ztratil. O další se připravit nenechá.

Kapitola 8

Vídeň

Pátek 25. dubna, 10.30

Dvě hodiny po šifrovaném telefonátu, kterým se nechal najmout, kráčel Paul Pertzler k jednomu ze dvou volných stolků v kavárně Café Mozart na Albertinaplatz. Minul mladou ženu, která o samotě upíjela kávu, a zastavil se pohledem na její mimořádně krásné postavě. Přinejmenším viditelná část od pasu nahoru byla úžasná. Pertzler sám vypadal velmi obyčejně – byl prostřední výšky, měl svědě hnědé vlasy, tmavomodré oči a zdravě červené tváře. Žena nevzhlédla. Kvitoval to s povděkem, protože tak měl čas zahledět se jí do výstřihu černého svetříku. Zíral do něj tak zaujatě, že si ani nevšiml, že mu zpod ruky vyklouzly složené noviny.

„Promiňte, tohle vám upadlo.“ Muž, který mu noviny podával, měl na sobě modrou džínovou bundu a na očích zrcadlovky s modrými obroučkami.

Pertzler trochu mrzutě poděkoval, vzal noviny a pokračoval k volnému stolku. Objednal si pivo, zapálil cigaretu a sledoval ruch na ulici. Na Ringstrasse se vždycky rojila spousta lidí, a to bez ohledu na počasí nebo roční dobu. Dnešek nebyl výjimkou. Ve výhledu na protější straně ulice měl novogotickou radnici, z architektonického hlediska velmi zajímavou stavbu, která zpovzdálí ohromovala svou majestátností. Ale když člověk přišel blíž, zjistil, že fasáda je špinavá a že se na ní usadilo celé století prachu a sazí. Vídeň neuvěřitelně lpí na historii, navzdory tomu, že má ve své minulosti mnoho jedu. Například druhá světová válka skončila už před více než šedesáti lety, ale přesto se neustále vynořují další a další utajované skutečnosti a přichází se na nové nacistické zločiny, v nichž hrálo hlavní město Rakouska nezanedbatelnou roli.

Pertzler si nevšiml, kdy muž v džínové bundě odešel, zato odchod ženy v černém svetříku sledoval s nefalšovaným zájmem. O pár minut později se podíval na hodinky, nechal na stolku pár drobných a zdvihl se také.

Vešel do Radničního parku a pomalu procházel dokonale udržovanými zahradami, v nichž byly, mimo jiné, k vidění i vzácné dřeviny. Nejprve se zastavil u japonské pagody, potom u starého jinanu a předstíral hluboký zájem, i když by si v tu chvíli mohl klidně prohlížet obyčejné stromy. Než otevře noviny, musí se přesvědčit, že ho nikdo nesleduje.

I ve věku převratných technických vymožeností dával Pertzler přednost starým metodám. Věděl, že pevné linky se dají snadno odposlouchávat a mobilní telefony také. E-maily považoval za relativně bezpečné, ale nelíbilo se mu, že po nich zůstávají dohledatelné stopy. Díky své mimořádné opatrnosti a také díky tomu, že nikomu neposkytl nejmenší důvod, aby si ho vůbec všiml nebo ho podezíral, se dokázal udržet pětadvacet let, a to i pod radarem východního bloku. Proto se mu zatím vždycky dařilo plnit úkoly k naprosté spokojenosti zákazníků. Ani tentokrát to nebude jinak. Klient zaplatil trojnásobek obvyklé sumy, aby odvedl práci rychle a dobře. Za trojnásobný honorář si dá mimořádně záležet.

Ujistil se tedy, že ho nikdo nesleduje, sedl si na dřevěnou lavičku, rozložil International Herald Tribune a začetl se do článku na první straně.

Dvě stě let starý Beethovenův dopis

nalezen v herní kazetě

Napsala Susan Essexová, Vídeň

Expert rakouské prestižní aukční síně Dorotheum nalezl v tajné zásuvce starožitné kazety na karetní hry dvoustránkový dopis, jehož autorem je pravděpodobně Ludwig van Beethoven. Pokud se prokáže autentičnost dopisu, odhaduje se jeho cena na více než 750 000 eur.

Tuto informaci sdělil našemu deníku nejmenovaný zdroj. Jeremyho Logana, kurátora židovského oddělení, který dopis objevil, se nám bohužel nepodařilo zastihnout a získat od něj další informace, ale vedení aukční síně existenci dopisu potvrdilo.

Vzhledem k tomu, že kazeta patřila Antonii Brentanové, jež byla Beethovenovou blízkou přítelkyní a snad dokonce i jeho „nesmrtelnou milenkou“, shodují se odborníci, že autorem dopisu je s velkou pravděpodobností skutečně tento slavný skladatel.

Kazeta, kterou Brentanové daroval, bude vydražena na aukci příští týden, dopis však do dražby zahrnut nebude.

Podle odhadů se cena nalezené kazety pohybuje okolo 100 000 eur.

Tisíce čtenářů si z článku odnesou jenom faktické informace, ale on má ve svém výtisku některá písmena podtržená. Když zprávu dešifroval, věděl vše potřebné. Teď se může zhostit úkolu, na který ho najal zákazník, jehož jméno není ani z poloviny tak pravé jako dvě stě let starý dopis, který pro něj má ukrást.

Kapitola 9

Nezačalo to, když jsem se narodil, ani když jsem byl počat. Jsem celý stvořený svou minulostí. Všechna moje dřívější já mají ve mně svůj hlas, svou ozvěnu, své nápovědi. Každý způsob jednání, žár vášně, záblesk myšlenky je odstíněn a zabarven, nekonečně jemně odstíněn a zabarven celým tím obrovským šikem jiných já, která byla přede mnou a která vešla do mne.

Jack London, Tulák po hvězdách

(Překlad Josef Pospíšil, nakladatelství Svoboda 1982)

Vídeň

Sobota 26. dubna, 7.30

U pásu, na němž přijížděla zavazadla, čekal muž se ženou a nakláněli se k sobě v napjaté konverzaci.

„V kolik hodin nám tedy umožní přístup do koncertní síně?“ ptal se velmi vysoký muž oblečený do modrých džínsů, bílé košile a modrého sportovního saka se zlatými knoflíky. Na zápěstí měl zlaté rolexky a na nohou boty z krokodýlí kůže. Navzdory ospalému texaskému přízvuku mu v hlase znělo napětí. Pohledem neustále přejížděl okolí a každého si podezíravě měřil jako potenciálního nepřítele.

„Podle dohody tam máme jít zítra.“ Žena mluvila se slabším přízvukem. Oblečení měla také neformální, ale na první pohled mnohem levnější nežli její společník. Odmlčela se a natáhla se pro velký kufr, který právě přijel. V tu chvíli se dopředu zhoupl stříbrný křížek, který jí visel na řetízku na krku, a zatřpytil se. Když jí Tom Paxton přispěchal na pomoc, už kufr zdvíhala sama a stavěla si ho k nohám.

Na visačce byla stylizovaná zlatá zeměkoule s nápisem Global Security Inc., velkým písmem jméno KERRI NELSONOVA, adresa webové stránky, telefonní číslo a adresa ve městě Houston ve státě Texas.

„Zítra? To myslíš vážně?“ Tom si prohrábl sluncem vyšisované vlasy a znovu se podezíravě rozhlédl kolem sebe. „Proč až zítra? Koncert je přece už za pět dnů. Četla jsi snad všechny zprávy, ne? Z hlediska bezpečnosti je ta budova jedna velká noční můra. Nemůžeme čekat.“

„Náš tým je na místě už čtyři týdny a podchytili jsme všechny možnos –“

„I kdybychom tady měli sto lidí sto dní, nestačilo by to,“ nenechal ji domluvit. „Kromě toho mi teď vůbec nejde o tým. Chci to místo vidět na vlastní oči.“ Tón hlasu se znatelně přiostřil: „Všichni ostatní z branže nás sledují. Investoři taky. Teroristi slintají nad tímhle koncertem blahem. Sjedou se sem představitelé vládních i soukromých bezpečnostních agentur z celého světa, stovky důležitých osobností a expertů, kteří –“

„Co si myslíš?“ skočila mu do řeči pro změnu zase Kerri. „Že mám snad v plánu návštěvu vídeňské ZOO?“ Výraz v jejím obličeji připomínal matku, která se snaží zarazit dvouleté dítě uprostřed záchvatu vzteku. „Na dnešek máme naplánováno spoustu jiné práce. Prostě jen nepůjdeme do koncertní síně. Čeká na nás řidič a doveze nás do hotelu, kde budeme mít schůzku s bezpečnostními představiteli ISTA, s bezpečnostním týmem koncertní síně a nakonec s vedením policejního oddělení, které…“

V tu chvíli si Kerri všimla přijíždějícího Tomova zavazadla a vykročila pro něj.

Tom však tentokrát zareagoval včas, natáhl se pro ně sám a pokynul k jejímu kufru: „Tak dobrá. Půjdeme.“

Pokračovali prostorami letiště k celnímu odbavení a Tom celou cestu podezíravě sledoval tváře kolem sebe, ačkoli dobře věděl, že bát se musí jenom chytrých lidí, a ti nikdy nevyčnívají z davu.

Kapitola 10

Sobota 26. dubna, 8.17

Meer jela tou dobou v dokonale čistém taxíku do svého hotelu. Byla unavená a nervózní. Měla za sebou klidný let, ale nedokázala během něj usnout. Pro cestu do Vídně se rozhodla z okamžitého popudu a navzdory řadě obav. Nepřijela proto, že by snad věřila, že jí – jak to předpovídal Malachai – pohled na kazetu otevře cestu do minulého života, ale protože doufala, že jí nová konfrontace připomene něco ze života současného. Až se kazety dotkne a bude si ji moci prohlédnout, možná si vzpomene, kde a kdy už ji viděla.

Ve scenerii ubíhající za okénkem vozu neviděla nic, co by ji zaujalo. Pak taxi dojelo do vnitřního města, kde napravo stály spousty staletých budov a nalevo tekl Dunaj. Meer dobře znala řadu hudebních skladeb velebících jeho mohutný tok a přemítala, jestli to bylo novodobé znečištění, co ho z „krásného modrého“ změnilo v temně hnědozelený, nebo jestli šlo jen o uměleckou licenci pana Strausse.

V hotelu Sacher se dověděla, že její pokoj bude připravený až v jednu hodinu odpoledne, a tak nechala zavazadla na recepci, vyšla před hotel a požádala portýra, aby jí zavolal další taxi. Řidiči dala otcovu adresu; bydlel ve Vídni už dvacet let, a ona ho za celou dobu ani jednou nenavštívila. Jednou nebo dvakrát do roka se vídali v New Yorku, když tam přijel za obchodem. Při společném obědě otec vždycky opatrně sondoval, jak je to s jejím osobním životem, a ona ho častovala velmi povrchními odpověďmi jak o své práci, tak o tom, s kým se momentálně stýká. Potom jí otec vyprávěl historky ze svých posledních cest za poklady. To odjakživa milovala. Jako dítě s ním chtěla jezdit na výpravy a děsilo ji, ale zároveň vzrušovalo pomyšlení, že by po ní mohl někdo střílet, porazit ji autem, poštvat na ni hlídací psy nebo ji zavřít do vězení za pašeráctví.

Po několika minutách jízdy se povrch změnil a taxík přešel do pomalého kodrcavého tempa. Meer se podívala z okna.

„Kočičí hlavy,“ vysvětloval řidič srozumitelnou angličtinou. „Vždycky, když vezu turisty, zarazí je, že najednou tak zpomalíme. Teď jsme ve Spittelbergu, velmi staré části města.“

Meer připadal nerovnoměrný pohyb mile povědomý, stejně jako dvou– a třípatrové domy lemující úzké uličky. Všechno hrálo pestrými barvami. Téměř každé okno zdobil truhlík překypující rozkvetlými květinami. Staré vídeňské město vypadalo jako starší a pohlednější verze newyorské Greenwich Village. Taxi zastavilo v ulici Kirchengasse před číslem 83, světle modrým tříposchoďovým domem s tmavozelenými okenicemi. Tak tohle je tedy otcův dům.

Zazvonila. Na vstupních dveřích visel uschlý vavřínový věneček. Naslouchala, jestli nezaslechne blížící se otcovy kroky, a mimoděk počítala listy. Když se dostala ke dvanácti, zazvonila podruhé. U dvaadvaceti usoudila, že není doma.

K odletu se rozhodla teprve včera a letenku si zamluvila přes agenturu na poslední chvíli. Měla sotva čas dát otci vědět, že se sem chystá. Zavolala mu večer z letiště, když čekala na odbavení, ale ozval se jí jenom záznamník. Nechala tedy vzkaz, že nebude-li mít letadlo zpoždění, ubytuje se nejprve v hotelu a k němu přijede okolo jedenácté dopoledne. Přišla sice dřív, ale zase ne o tolik. Copak je otec pryč, když ví, že má dorazit? Určitě ne, leda by měl nějakou důležitou schůzku, kterou nestihl odvolat. Ale to by jí přece dal vědět, nebo by jí zavolal na mobil. Jenže v tom spěchu si nestihla aktivovat mobilní služby i pro území Evropy.

Tak se třeba zrovna sprchuje a neslyšel zvonek. Zazvonila znovu. Tentokrát si říkala, že naposledy. Opět napjatě poslouchala vzdálenou trochu disharmonickou melodii, kterou zvonek ohlašoval návštěvu.

Jako malá si Meer vymyslela vlastní jazyk tvořený hudebními tóny. Vyjadřovala hudbou celé věty a myšlenky. Otec se její řeči naučil, a tak se mezi nimi vytvořilo zvláštní pouto. Budu mu muset přeložit, co ten jeho zvonek říká, pomyslela si a téměř se usmála.

Když tóny dozněly, položila ucho na dveře. Zevnitř se ozývala tlumená hudba, ale žádné kroky, které by směřovaly ke dveřím. Podívala se na hodinky. Bylo za deset minut deset.

Ze soustředění ji vyrušila včela, která si pobrukovala vlastní melodii, těžce kroužila kolem a pomalu přelétla od truhlíku na levém okně k truhlíku na pravém. Tam zabořila sosáček do červené begonie, pak si sedla na větvičku levandule a nakonec vletěla otevřeným oknem do domu.

Otevřené okno? Proč si toho nevšimla? Naklonila se přes květiny dovnitř, jak nejdál to šlo, a co nejhlasitěji zakřičela: „Haló!“

Žádná odpověď.

Meer byla unavená a cítila se nesvá. Nechtělo se jí čekat. Vzepřela se na rukou a vyhoupla se do okna. Tenhle dům patří otci, říkala si, a když leze dovnitř, nedělá nic zlého. Chvíli trvalo, než si oči oslněné ostrým sluncem zvykly na světlo v místnosti. Vedle pohovky se vršila hromada knih a dveře přístěnku byly otevřené dokořán. Chvíli váhala, jestli se má vydat za zvukem hudby nebo za vůní kávy. Nakonec se rozhodla pro hudbu a vystoupala po schodišti do otcovy přeplněné knihovny. Podél všech stěn se od podlahy až ke stropu, táhly police a v nich bylo napěchováno tolik knih, že by ji jistě umačkaly, kdyby se na ni náhodou zřítily.

Otevřená zásuvka stolu připomínala křičící ústa a na desce ležela rozházená hromada papírů. Otec je sice chaotik, ale tohle se jí zdálo přece jen trochu moc. Hudba, kterou na chvíli přestala vnímat, jí znovu pronikla do vědomí a pravá ruka začala automaticky vyhmatávat noty. Možná je všechno v pořádku, a ona jenom na chvíli podlehla pochmurně laděné symfonii. Odjakživa ji fascinovalo, jaké emoce v lidech hudba vzbuzuje a jakým způsobem na podvědomé úrovni reagují na durové a mollové tóniny. Jedna část její výstavy se dokonce zabývala Jungovou teorií o kolektivním nevědomí ve vztahu k hudební paměti. Uvádělo se tam například, že příslušníci domorodého afrického kmene, kteří nikdy neslyšeli housle, se rozplakali při koncertu, který z evropského pohledu vyjadřuje smutek. A patnáctiletá francouzská dívka, která nikdy nebyla v Indii, se bez jakýchkoli instrukcí dostala do hlubokého meditativního stavu, když poprvé uslyšela hru na sitár. A konečně: dítě, které uslyšelo tajemnou a strašidelnou hudbu, se začalo bát tak, že se od ní dalo na útěk. Příkladů by se samozřejmě našlo mnohem víc.

Johannes Brahms a jeho Tragická předehra získali v tuto chvíli ještě zlověstnější nádech.

„Tati!“ zavolala Meer a samotnou ji překvapilo, jak vyděšeně její hlas zní. Odpovídaly jí jen klarinety, které právě přešly z melancholické fáze do rychlého závěru.

„…Wien Philharmonics geleitet von Simon Posner.“

Meer se rychle otočila po hlase, ale nikde nikdo nebyl.

„Die Zeit ist neun dreissig…“

Až teď si uvědomila, že slova přicházejí z reproduktorů v knihovně. Reproduktory jsou zřejmě rozmístěné po celém domě. Ale proč je zapnuté rádio, když není nikdo doma? Musí najít někoho, kdo ví, kde otec je. Třeba někoho z aukční síně. Nebo by možná měla jít zpátky do hotelu a počkat, až jí zavolá.

Ve vstupní hale zahnula doprava místo doleva a nahlédla do ložnice, kde se všechno zdálo v nejlepším pořádku. Možná se jenom zbytečně vyděsila. Z rádia teď znělo Stravinského Svěcení jara, které postrádalo Brahmsovu zlověstnost a osudovost. Zůstala bez hnutí stát a zaposlouchala se do tónů. Stála nehybně půl minuty, minutu a konečně se cítila klidnější. V tu chvíli si uvědomila intenzivní vůni verbeny. Co pamatovala, používal otec vodu po holení s verbenou. Jenže tohle nebyl žádný slabý závan. Vkročila do ložnice. Na prádelníku stála rozbitá lahvička a kolem střepů se rozlévala louže zlatavé tekutiny. Teď už věděla s jistotou, že něco je špatně.

Otočila se a zamířila do dveří, za kterými by čekala obývací pokoj, ale místo toho se ocitla v kuchyni, kde její pozornost upoutal rytmický zvuk kapající vody. Nedokázala by vysvětlit proč, ale zdálo se jí nutné utáhnout kohoutek, než odejde z domu. Cestou ke dřezu o něco zakopla a podívala se na zem. Místo očekávané nohy od židle však zjistila, že je to bota. Sehnula se, aby ji zdvihla. Jenže v botě vězela noha. Někdo leží pod stolem! Otec?

Potlačila výkřik. Cítila, jak se z ní dere přerývaný dech. Spustila se na všechny čtyři a nahlédla pod stůl. Ne, nebyl to otec, ale nějaká žena, asi šedesátiletá. Nikdy předtím ji neviděla. Kolem milého obličeje se jí vlnily nakrátko ostříhané vlasy. Meer jediným pohledem zaznamenala spoustu věcí: velkou fialovou modřinu na ženině pravé tváři a klikatou stružku zaschlé krve, která se jí táhla od koutku úst, levou nohu, nejspíš zlomenou, trčící v nepřirozeném úhlu. Jak mohla takhle podivně upadnout? A proč by se vlastně plazila pod stůl? Ne. Podle zmuchlané halenky a vyhrnutých nohavic kalhot bylo jasné, že ji tam někdo zatáhl. Na zápěstí se jí třpytily zlaté hodinky.

„Nebojte se, seženu pomoc,“ špitla Meer. Přitom však nemohla nevidět ženinu sinalost, oči zírající bez jediného mrknutí a strnulou nehybnost. Natáhla se a sevřela jí zápěstí. Kůže byla chladná. Je mrtvá?

V tu chvíli se rozezněl zvonek. Falešně znějící zvonkohra vrátila Meer do reality. A pak se ozval hluboký mužský hlas s německým přízvukem: „Haló! Je tam někdo?“

Její otec to nebyl.

Kapitola 11

Ženeva

Sobota 26. dubna, 10.00

„Cením si toho, žes mi přivezl originál toho dopisu,“ utrousil doktor Karl Smettering nakláněje se nad desku pracovního stolu, aby si prohlédl pergamen s řádky psanými dnes už trochu vybledlým černým pavoučím písmem.

„Kopie jsou samozřejmě také kvalitní, téměř dokonalé,“ odpověděl Jeremy s trochou lítosti v hlase.

„Ale pořád jsou to jen kopie. Proč najednou ty obavy?“

„Neslyšels, co se minulý měsíc stalo v Londýně na aukci v Sotheby’s? Prodal se tam padělek místo originálu. Za několik tisíc liber! Nikdo nezjistil, kdy a jak došlo k podvrhu. Musíme být všichni opatrnější. A taky mi dělá starosti ten článek, který vyšel včera v Tribune… Šlo o jasný únik informací.“

„Tos mi neřekl. Co se vlastně stalo?“

„Někdo prodal novinám informaci o tomhle dopisu za pěkný balík peněz. Zadal jsem údaje do databáze naší aukční síně. Přístup je samozřejmě chráněný heslem, takže se do systému zřejmě někdo naboural. Stalo se to i dřív, ale myslel jsem, že když máme nový firewall, nebude se to opakovat.“

„Ty vaše technologie,“ ufrkl opovržlivě Smettering.

„Svým zákazníkům jsme povinni naprostou diskrétností. Je pro nás posvátná.“

„Tvoje důvody chápu, ale je mi líto, ten originál jsem potřeboval – pracovat s kopií je jako dívat se na fotografii místo na originál obrazu. Odpovědi, které hledám, jsou obsaženy v detailech a jemných nuancích.“ Smettering položil dopis pod mikroskop a prohlížel si písmena. „Potřebuji vidět nejen rukopis, ale i linie a tahy, to, jak se inkoust vpijí do podkladu, kde a jak zatlačil pisatel na pero. Potřebuji zjistit, jestli jsou na původním papíře trhliny a skvrny. To všechno jsou pro mne vodítka, Jeremy.“

„Vždyť já vím. Ale cestovat s originálem je přece jen trochu riskantní.“ Nedodal, že proto také raději přijel autem, místo aby letěl letadlem – tam by mohl vézt jenom dopis, nikoli zbraň.

„Na vědce jsi byl odjakživa hodně odvážný. O co vlastně v tomhle případu jde? Chápu, že Beethovenův dopis Antonii Brentanové je velký objev, ale za těmi tvými obavami musí být ještě něco jiného.“

„Až si ho přečteš, bude ti všechno jasné.“

„Stálo by to někomu i za vraždu?“

„Oba dobře víme, že lidi jsou schopni vraždit i pro úplné maličkosti.“

Smettering odsunul mikroskop a začal dopis číst. Když skončil, podíval se na Jeremyho, lehce potřásl hlavou a povzdechl si, jako by mu někdo právě naložil na ramena těžké břímě. Bez jediného slova se znovu naklonil nad dopis. Tentokrát nečetl zleva doprava a shora dolů, jak byly věty psány, ale zprava doleva a zezdola nahoru. Pro experty je velmi důležité i posuzování slov mimo kontext, protože tehdy si spíše všimnou zvláštností a neobvyklostí.

Jeremy se začal procházet pracovnou a pátrat, jestli je tady od minula něco nového. Za celé ty roky, co Mistra – jak Smetteringovi přezdíval – navštěvoval, se jeho pracovna nijak nezměnila. Nepřibyl jediný obrázek, jediná květina. Na světlé dřevěné pracovní desce stály jenom dva předměty: černý mikroskop a štíhlá černá stolní lampa, na níž se dalo nastavit šest typů svítivostí. Ostatní náčiní měl Smettering uložené v zásuvkách.

Zkoumal dopis už víc než půl hodiny a zatím se neměl k řeči. Jeremy si znovu uvědomil, kolik trpělivosti musí osvědčit, než se dozví výsledek. Podíval se na hodinky. Meer už je pravděpodobně u něj doma a Ruth jí připravuje něco k jídlu. Možná by měl jít do haly, zavolat jí a zjistit, jestli…

„Gratuluji, je to skutečně velký objev.“ Smettering vstal od stolu, přešel k Jeremymu, poplácal ho po rameni a dovedl k pohovce.

„Takže je pravý?“ vyhrkl Jeremy.

„Bezpochyby.“ Z malého stolku vzal dvě sklenky, nalil do nich brandy a jednu podal Jeremymu. „Vím, že takhle brzy po ránu nepiješ, ale tahle chvíle si přípitek zaslouží.“

Jeremy skleničku přijal a poděkoval.

„Je to celé dost komplikované, že?“ pokračoval Smettering. „Beethoven jasně připouští, že má na svědomí krádež a padělek.“

„Což znamená, že já budu ten, komu připadne úkol prezentovat Beethovena světu jako zločince.“

„Určitě se najdou vědci a Beethovenovi obdivovatelé, kteří by tě radši sprovodili ze světa, než aby ti dovolili zničit pověst jejich hrdiny.“

Jeremy pokrčil rameny.

„Je ti to jedno? Nemělo by být. Mluvíme o Beethovenovi, hudební ikoně. Tenhle dopis se dá přirovnat k sudu s prachem.“

Na okraji malého koupadla pro ptáky před oknem právě přistála červenka. Jeremy se na ni zadíval a sledoval, jak sklání hlavičku a pije a jak se v místě, kde ponořila zobáček, na hladině tvoří malé soustředné kruhy. V tu chvíli zaznamenal v okně odraz postavy, která vešla do místnosti. Téměř okamžitě následoval Smetteringův zlostný výkřik.

Jeremy se otočil. Muž v černé vlněné masce třímal pistoli s krátkou hlavní a mířil Smetteringovi na prsa.

„Zůstaňte, kde jste,“ zavrčel na Jeremyho. „Zůstaňte stát u okna.“

Při pátrání po starých exemplářích Tóry byl Jeremy zvyklý mít u sebe vždycky Glock 17A rakouské výroby, ale ten tentokrát zůstal zamčený v přihrádce auta, které stálo na příjezdové cestě. Proč si ho jenom nevzal s sebou dovnitř! Co bude dělat? Musí se přece o něco pokusit. A rychle. Odhadl vzdálenost mezi místem, kde právě stál, a pracovním stolem a přemýšlel, jestli by dokázal útočníka odzbrojit, aniž by při tom ohrozil Smetteringův život.

Pak se jako zázrakem ozvaly kroky. Přicházely z haly a blížily se ke dveřím. Zdálo se, že maskovaný muž si jich nevšímá. Třeba to bude ten správný okamžik, který Jeremy potřebuje. Až se muž v masce otočí, aby se podíval, co je vetřelec zač, Jeremy po něm skočí a vykroutí mu zbraň z ruky.

„Není tady nic, co by stálo za krádež,“ zajíkal se Smettering. Jeremymu se zdálo, že lže velmi nepřesvědčivě. „Snad nějaké knihy… Tamhle na té hromadě jsou vzácné prvotisky. Vezměte si je.“

Muž sklouzl pohledem k pergamenu ležícímu na stole.

„Co je tohle?“

Smettering neodpověděl.

Maskovaný útočník zaryl starému muži hlaveň hlouběji do prsou a zopakoval svou otázku: „Tak co to je?“

Smettering přikryl Beethovenův dopis dlaní, jako by ho chtěl chránit.

Kroky již zněly velmi blízko. Nový příchozí už byl téměř u nich.

„Dej mu to, Karle,“ kývl Jeremy. Smettering byl starý a měl křehké zdraví. Jeremy se o něj začínal bát.

Smetteringova ruka se nepohnula.

„Karle! Dej mu to!“

Smettering ale dál zůstával bez pohybu. Kroky se zastavily přede dveřmi. Jeremy chtěl vykřiknout o pomoc, jakmile se otevřou, a zároveň chtěl příchozího varovat. Srdce mu prudce bušilo. Dveře se pohnuly. K čertu. Měl počítat i s touhle možností a nepodléhat neopodstatněnému optimismu. Vešel další muž v černé masce a s pistolí v ruce. Mířil na Jeremyho. Jeho kumpán mezitím donutil Smetteringa dát ruce vzhůru. Poslední věc, kterou Jeremy viděl, byl Beethovenův dopis, který mu v rozmazané šmouze mizí ze zorného pole.

Kapitola 12

Vídeň

Sobota 26. dubna, 10.36

Inspektor Fiske měl smutné oči baseta a hustý knír. Kladl Meer další a další otázky, na které nedokázala odpovědět. Ne, neví, kde je její otec. Tu ženu, kterou našla v kuchyni, nezná. Nedokáže říct, jestli se něco ztratilo. Ne, v tomhle domě nikdy předtím nebyla. Dokonce ještě nikdy nebyla ani ve Vídni. Fiske to nakonec vzdal a nechal ji v obýváku. Chvíli zůstala sedět bez hnutí. Nevěděla, co má vlastně dělat – jestli sledovat policisty, kteří se rojí po domě, kdeco fotografují, hledají otisky prstů, nakukují do všech koutů, skříní a přístěnků. Viděla v tom hrubé porušení soukromí, proti němuž by se její otec jistě ohradil, ale nevěděla, jak jim v tom zabránit.

„Mluvil jsem s inspektorem. Prý můžete jít.“

Meer vzhlédla. Před ní stál muž, kterému otevřela, když tu cizí ženu našla.

V té chvíli mu dokázala mu říct jenom: Necítím puls. Nevím, co mám dělat. Pak se iniciativy ujal on: Zavolal záchranku, zahájil umělé dýchání a masáž srdce a pokračoval, dokud sanita nepřijela. Možná to byla Meeřina chyba, že ta žena zemřela. Kdyby začala s oživováním hned, mohla být třeba naživu.

„Bylo pozdě, už když jste ji našla,“ řekl ten člověk, jako by jí četl myšlenky.

Při pohledu na něj zažívala paradoxní pocit, že ho odněkud zná, ale přitom si byla jistá, že ho nikdy neviděla. Nebylo na něm nic, co by si vybavovala z minulosti. Měkký hlas, vysoké čelo, zlatohnědé vlasy vlnící se přes límeček světle žluté košile, trochu chladné modrošedé oči, ústa naznačující skrývané tajemství, možná dokonce určitý sklon ke zlobě – nic z toho jí nebylo povědomé. A přece věděla, že ho zná. Copak právě neodpověděl na otázku, kterou vůbec nepoložila?

Do kuchyně vešli dva policisté s prázdnými nosítky a světlovlasý muž si stoupl tak, aby Meer blokoval výhled. „Už tady nemusíte zůstávat. Můžu vás někam odvézt? Třeba do hotelu?“

„Děkuju,“ vyhrkla, ale pak se zarazila. „Vlastně ani nevím, kdo jste, ani kde jste se tady vzal.“ Zdvihla obě ruce a nechala je klesnout v bezmocném gestu. „Nevím vlastně nic.“

„Promiňte,“ koutky úst se mu zdvihly v úsměvu a tajemné kouzlo bylo to tam. „Jsem Sebastian Otto, přítel vašeho otce. Dnes brzy ráno mi telefonoval. Říkal, že přiletíte dřív, než se stihne vrátit domů. Že tady sice bude hospodyně, ale protože ta neumí anglicky, požádal mě, abych vám dělal společnost, ujistil se, jestli jste v pořádku, a vysvětlil vám, proč není doma.“

„Jestli jsem v pořádku? Takhle to řekl?“

Sebastian kývl.

„Nevíte, jestli má policie představu, co se tady stalo? Inspektor mi nic neřekl. Bylo to vloupání, ke kterému se ta nešťastná paní připletla, nebo něco složitějšího?“

„Bohužel nemám tušení. Ale vašemu otci se určitě nic nestalo. Je velmi chytrý a dokáže se o sebe postarat.“

„Máte děti?“

Kývl a Meer měla pocit, že v jeho očích zahlédla záblesk bolesti. „Proč se ptáte?“

„To vaše ujišťování mi zní hrozně rodičovsky.“

„Nejspíš se snažím ujistit nejen vás, ale taky sám sebe.“

„Otec je určitě v pořádku. Je nesmrtelný.“ Přesně tak svého otce vnímala – jako dobrodruha, který poráží draky, jako piráta, který se snaží získat ukradený poklad. Pak si ale uvědomila, že je mu už pětašedesát, stal se z něj velmi nábožensky založený a mírně výstřední kurátor a nejspíš i trochu zpohodlněl na to, aby zbytečně riskoval. Znervózněla.

Policisté vyšli z kuchyně s nosítky přikrytými prostěradlem. Meer i přes Sebastianovu snahu zaznamenala pod látkou obrysy těla, které našla v kuchyni. Otřásla se.

„Mám venku auto. Mohu vás někam zavézt?“

„Inspektor říkal, že až tady skončí, pojede do aukční síně, aby zjistil, jestli můj otec není tam. Mohl byste mě tam odvézt?“

Úzkou ulici, ve které stál dům Jeremyho Logana, ucpala policejní auta, a Sebastianovi chvíli trvalo, než svůj zaparkovaný minicooper vymanévroval.

Na konci bloku se Meer ohlédla zpět do ulice. „Znal jste ji?“

„Jenom jsem ji vždycky pozdravil, když mi přišla otevřít. A poděkoval jsem, když mi přinesla čaj nebo něco k snědku.“

„Jak se jmenovala?“

„Ruth…“ odmlčel se. „Příjmení jsem neznal,“ dodal trochu zahanbeně.

Meer se zadívala na jemné světlé chloupky na hřbetech rukou, které spočívaly na volantu, zaznamenala dlouhé prsty a vystouplé žíly a ptala se sama sebe, kde se bere ta intimita, kterou k němu cítí. Když došlo na nezávazné klábosení, zaplavila ji u většiny cizích lidí nejistota. Nechápala, odkud pramení sympatie, které k tomuhle muži okamžitě pocítila. Bylo jí, jako kdyby oba kdysi prošli týmiž hrozivými stíny.

„Chodíte do otcova domu. Všiml jste si, jestli se něco ztratilo?“ zeptala se, ale hned spěšně dodala: „Nic samozřejmě není tak cenné jako život té paní. Nechtěla jsem…“

„Rozumím vám. Vím, že nejste bezcitná.“ Přízvuk neměl nijak silný, ale stačilo to, aby každé jeho slovo znělo trochu tajemně.

„Jak to můžete vědět?“

„Cítím to z vašich očí.“

„To těžko,“ odpověděla a pomyslela si, že kdyby bylo něco takového možné, byla by bolest v jeho pohledu k nesnesení.

Otočil se k ní obličejem, a když se jejich oči středy, projel jí zvláštní pocit spřízněnosti, který ji vyvedl z míry.

„Promiňte,“ hlesl a Meer si nebyla jistá, proč se vlastně omlouvá. Za ten neklid, který v ní vyvolal? Když se lidé setkají poprvé v životě, neměli by se spolu přece bavit takovým způsobem, a to ani v případě, že jejich seznámení proběhlo za mimořádných okolností.

Pak už se ale Sebastian věnoval řízení a Meer sledovala z okna vídeňské budovy. Historickou čtvrť, ve které bydlel otec, za chvíli nahradila jiná, kde se stará zástavba mísila s moderními domy. Ale ani reklamní neony, ani jména známých značek zářící na obchodech nedokázaly přebít dojem, že se tady zastavil čas.

Do ticha, které se mezi nimi rozhostilo, se z přehrávače linuly tóny Beethovenovy Šesté symfonie, ale zvuk z jednoho reproduktoru jako by se nepatrně opožďoval za druhým. Výsledek drásal Meer uši.

„Mohl byste to vypnout?“ požádala po chvíli. Otevřela okénko a nastavila tvář chladnému vzduchu.

„Jste v pořádku?“ otočil Sebastian knoflíkem.

„Jistě.“

Chvíli váhal a pak řekl: „Váš otec mi leccos řekl.“

„Co vám řekl?“

„O vašem dětství a o zvláštních vzpomínkách. A taky o hudbě, kterou jste slyšela, ale nedokázala si ji zapamatovat. I o té nehodě, při které jste si zlomila páteř a málem ochrnula, a jak to celé bylo hrozné.“

Meer si náhle připadala jako nahá a nevěděla, jak reagovat.

Sebastian zase promluvil, jako by jí četl myšlenky: „Nechtěl jsem se vás nijak dotknout. Jeremy mi to řekl kvůli tomu, co prožívá můj syn Nicolas.“

„Kolik mu je?“

„Bude mu deset.“

„A co je s ním v nepořádku?“

„Víte…“ Sebastian bezradně pokrčil rameny. „Vlastně nemáme tušení. Desítky lékařů se shodly na tom, že s fyzickou chorobou to nemá nic společného. Moje bývalá žena je psycholožka a myslí si, že prožívá psychotickou epizodu, ale já nesouhlasím. Teď už ne.“

Meer tušila, co přijde, a nechtěla, aby jí to řekl. Nechtěla slyšet o dalším dítěti, které má stejné potíže, jaké mívala ona, a které prochází utrpením stejné osamělosti a nepochopeného tajemství. Ale Sebastian mluvil dál.

„Snaha přijít věcem na kloub mě dovedla až k myšlence, že se mu do současnosti prolíná trauma z minulého života. A odtud byl už jenom krok k Bratrstvu věčného kruhu. Když jsem vašemu otci vylíčil, co se s Nicolasem děje, vyprávěl mi o vás.“

Meer mlčela. Nebyla zvyklá mluvit s lidmi o svém soukromém pekle. Strach o otce na chvíli vystřídala zlost. To považoval Sebastiana za tak důvěrného přítele, že mu řekl úplně všechno?

Sebastian si jejího zaváhání buď nevšiml, nebo se ho rozhodl přehlédnout. „Nicolas se dostal do velmi špatného stavu a teď je v psychiatrické léčebně, kde má bývalá manželka pracuje. Představte si, dokonce mi nechtějí dovolit, abych s ním mluvil!“ V hlase mu zaznívala úzkost.

„To je mi líto,“ odpověděla Meer. Zalila ji vlna soucitu k Sebastianovi a především k jeho synkovi.

„Díky. Je to hrozné. Ne pro mě, ale pro Nicolase. Je obrovská škoda každého dne, který ztrácí. A nejhorší je, že se s Rebekou nedokážu dohodnout na dalším postupu… Rebeka je velmi racionální žena a pohlíží na věci jenom jedním způsobem. Zprvu jsem s jejími návrhy a s návrhy lékařů souhlasil, ale uplynula spousta času, a nic se nezměnilo. Jsou přece i jiné metody, které by stály za zkoušku, a já chci zkusit všechno. Musíme zkusit všechno.“

„Myslíte regresní terapii?“

Sebastian přikývl a vjel do široké ulice. Zatočil příliš prudce a pneumatiky vyčítavě zaskřípěly. Znovu zapnul přehrávač. Vnitřek auta zaplnila mnohovrstevná hudba Mozartovy Pražské symfonie. „Promiňte, že na vás takhle chrlím své problémy. Vím, že teď máte svých vlastních starostí až nad hlavu. Neměl bych vás od nich odvádět a zbytečně vás deprimovat. Víte co, povím vám radši, kde teď zrovna jsme.“ Znělo to sice trochu nucené, ale odhodlaně začal popisovat oblast, kterou projížděli. „Tohle je Ringstrasse, bulvár, který ohraničuje vnitřní město. Byl postaven v roce 1857 na místě starých hradeb ze třináctého století, které císař přikázal strhnout.“

Meer sice připadalo trochu zvláštní zaposlouchat se za daných okolností do historického výkladu, ale zároveň jí to přinášelo určitou úlevu. Sebastian ukázal na dvě velké identické budovy muzea a vysvětlil jí, že v jedné jsou soustředěny umělecké sbírky, zatímco druhá je věnována přírodě. Pak následoval krátký popis paláce císaře Ferdinanda.

„Mám svého osobního průvodce po Vídni, to je úžasné,“ usmála se na Sebastiana.

„Matka měla cestovní agenturu a v letní špičce, když sem přijížděly davy turistů, jsem občas musel provádět i já.“

„Já jsem zase trávila letní prázdniny v obchodě se starožitnostmi své matky. Vy jste si zřejmě užil víc legrace. Přinejmenším jste byl na vzduchu.“ Podívala se z okna.

„Je mi to tady hrozně povědomé. Něco mi to připomíná. Snad Paříž.“

„Může být. Paříž se stala vzorem pro velkou část císařské Vídně. Většina zástavby, kterou teď kolem sebe vidíte, je na evropské poměry poměrně nová a pochází z druhé poloviny devatenáctého století. Přestavba města a obrovské sumy, které spolkla, byly důvodem značného poklesu císařovy popularity mezi Rakušany. Teď vjíždíme do historického centra.“ Zabočil do křivolaké ulice.

„Tahle stavba mi sem nezapadá. Připadá mi moc nová,“ ukázala Meer na rohovou budovu banky ve stylu art deco.

„Pochází ze třicátých let, takže vlastně zas tak moc nová není. Ve městě s tak dlouhou historií je těžké najít rozumnou rovnováhu a zachovat architektonickou integritu…“

Meer přestala poslouchat. Z okénka teď měla výhled na kavárnu s okny z malých sklíček zasazených v olověných rámečcích. Okenní rámy z vyřezávaného dřeva dýchaly věkovitostí. „Vím, kde jsme. V téhle ulici už jsem byla. Aukční síň stojí kousek odsud.“

„Jak to můžete vědět?“

„Nejspíš jsem to viděla někde ve filmu. Ve Vídni se přece točila spousta filmů a tohle je slavná část města, ne?“

Sebastian zaparkoval auto, obešel ho, otevřel dveře spolujezdce a pomohl Meer vystoupit. To gesto ji svou starosvětskou dvorností překvapilo a pocit podivné předtuchy, která ji obestřela, ještě zesílil. Kolemjdoucí lidé, auto, pocit reality, to vše se zvlnilo v chvějivém mihotání a obrysy věcí zprůhledněly. V ústech cítila kovovou pachuť, od níž jí trnuly zuby. V ramenou se jí usadilo napětí, stejně jako ve svalech kolem brady. Páteří projela prudká bolest a v místě, kde si ji jako devítiletá zlomila, bodavě zaškubalo. Pak uslyšela překrásnou, ale hrozivou melodii a propadla se střemhlav do vzpomínek.

Kapitola 13

Vídeň

22. září 1814

Hudba začala hrát a major Archer Wells, oblečený do dokonale nažehlené modré uniformy s několika řadami zlatých medailí a řádů, nabídl Margaux rámě, aby ji doprovodil na přeplněný taneční parket. Tanec bylo to poslední, na co teď Margaux myslela, ale Caspara by mrzelo, kdyby zůstala sedět doma a bála se o něj. Téměř ho slyšela, jak jí svým hlubokým hlasem, kterým jako by ji objímal, říká: Dokážeš to. Dokážeš všechno.

Rozhlédla se po sále. Na mírový vídeňský kongres přijel každý, kdo v Evropě něco znamenal, a většina osobností přišla i na ples, který se konal pod záštitou rakouského ministra zahraničí, knížete Klemense Lothara Wenzela von Metternich. Rozdělit znovu Evropu po zničujících napoleonských válkách byl bezpochyby závažný úkol, ale zároveň i příležitost, kdy se vídeňští hostitelé a hostitelky mohli předvést v tom nejlepším světle. Ve Vídni se na několik týdnů usídlilo šestnáct tisíc vysokých hodnostářů a delegátů, kteří si s sebou přivezli nejen manželky, milenky a služebnictvo, ale také zvědy a špehy. Při takovém množství lidí se Margaux jistě podaří sehnat peníze na výpravu, která by našla a zachránila jejího manžela. Dlouhé měsíce si zoufala a živořila v beznaději, ale to se včera změnilo. Díky nové víře, jež jí doutnala v srdci, začala znovu žít.

„Jsem rád, že jste odložila smutek,“ usmál se britský důstojník a vedl ji od sebe v taneční figuře.

Poprvé po devíti měsících smutku si dnes večer Margaux Niedermeierová oblékla smaragdově zelenou slavnostní toaletu. Hned, jak se včera doslechla ty novinky, svlékla černé šaty a vyhodila je.

„Máte špatné informace, majore, nejsem vdova.“

„Promiňte, ale dokonce i v Anglii se mluvilo o cestách vašeho pana chotě a vím o jeho tragickém skonu v Himálaji.“

Margaux zaváhala. Nebyla si jistá, jestli by z nějakého důvodu neměla novou zprávu raději tajit. „Vím. Sama jsem tomu věřila také. Ale včera jsem dostala dopis, který mě přesvědčil, že Caspar je naživu a zotavuje se u mnichů v horách. Rozhodla jsem se, že seženu peníze, abych pro něj mohla do Himálaje poslat záchrannou výpravu. To je také důvod, proč jsem dnes přišla.“

„To je úžasná zpráva. Gratuluji vám, madam. Při tak náročné a záslužné práci si zasloužíte trochu rozptýlení. Dovolte mi však, abych vás směl svést.“

„Je mi líto, ale pokud jde o věrnost, jsem velmi staromódní.“

„Věrnost má dnes nulovou hodnotu, stejně jako mince z Napoleonových mincoven.“

Mimoděk se usmála. Archer byl skutečně roztomilý, ale pro Margaux bylo navázání jakéhokoli milostného vztahu nemyslitelné. Musela nicméně přiznat, že její tanečník má pravdu. Pořídit si milence se považovalo za stejně běžnou a samozřejmou věc jako zahrát si partičku whistu. Mohla se chovat podle vlastní chuti, ale to mohla vždycky. Caspar ji naučil svobodné vůli a vštípil jí, že žena není žádným majetkem. Měl vůbec řadu revolučních myšlenek, i když vyslovit slovo „revoluční“ se v dnešní poválečné době nepovažovalo za rozumné. Když po svatbě, v době nejzuřivějších válek, cestovali po Evropě, trval Caspar na tom, aby se oblékala do mužských šatů a vydávala se za mladíka, kterého zaměstnává. Vysloveně ho těšilo, s jakým nadšením přijímala mužskou svobodu.

Margaux však měla tu „smůlu“, že svého manžela hluboce milovala. Proto jí teď vůbec nezáleželo na tom, jestli ji britský major drží ve zbytečně těsném objetí. A pokud si v rytmu valčíku vůbec uvědomila, co to znamená být ženou v mužově náručí, bylo to jenom proto, že si přestavovala, že tančí se svým manželem.

Caspare, drž se, už si pro tebe jedu.

Musela pevně stisknout víčka, aby si major nevšiml, že se jí oči zalily slzami.

„Když se ode mne tedy nenecháte svést, doufám, že mi alespoň dovolíte, abych vám pomohl shánět peníze, které potřebujete. Je-li pravda, co jsem zaslechl, patří vám něco, co má pro jednoho z mých přátel velkou cenu. Říká se, že váš pan manžel přivezl z cest po Indii velice starou flétnu. Je to pravda?“

„Meer?“

Čí je to jméno? A čí hlas?

„Meer?“

Rozhlédla se kolem sebe a našla tvář – jinou tvář v jiném čase. Kovová pachuť se rozplynula. Už ji neroztřásala zima, ale smutek, ten smutek k nesnesení, přetrval.

„Meer?“

Už věděla, co se stalo. Právě prožila falešnou vzpomínku plnou podrobností, které si její paměť vykonstruovala, aby se vyrovnala s otcovým zmizením. Něco podobného, jako když podvědomí ve snech převádí události do symbolů a podivných dějů. Jenomže pokud opravdu šlo jen o falešnou vzpomínku, jak je možné, že ve svém vlastním srdci cítí smutek a vášeň nějaké neznámé ženy?

Kapitola 14

Vídeň

Sobota 26. dubna, 10.45

Ze strany se blížil černý sedan. David byl chvíli v pokušení udělat krok dopředu místo dozadu a vrhnout se mu do cesty. Ale instinkt nakonec zvítězil, a on uskočil. Sledoval mizející vůz a ukládal si do paměti poznávací značku. Vyhnul se právě nehodě? Nebo snad mělo auto za úkol jej úmyslně srazit? Kam až Wassong zašel, když ho prodal? Umírání ho neděsilo zdaleka tolik jako představa, že by žil zavřený v nějakém vězení a po zbytek života se musel obírat vzpomínkami. Za dvacet let novinářské kariéry viděl dost vězňů, aby pochopil, že dýchání, jídlo, vyměšování a spánek nejsou život. Až se vrátí do hotelu, napíše e-mail své spojce z Interpolu a požádá, aby prověřila číslo auta. Pokud ho vlastní nebo si ho najal některý z Abdulových mužů, pravděpodobně toho moc nevypátrá. Ale může alespoň vyloučit jiné možnosti.

Přešel silnici a z náměstí Marie Terezie s trávníky zdobenými keři, které zahradníci sestříhali do přísných geometrických tvarů, vešel na pozemek patřící k muzeu. V tu chvíli mu zazvonil telefon. Podíval se na číslo a hovor přijal. Volala mu asistentka Toma Paxtona, ředitele Global Security Inc., aby si ověřila, že počítá se schůzkou domluvenou na zítřejší odpoledne. David ji ujistil, že na místě bude včas.

V práci novináře pokračoval i po té tragédii. Bylo snadné získat potřebné informace, aniž by vzbudil sebemenší podezření. Až děsivě snadné. Dovede-li svou misi úspěšně do konce, nevyhnutelně zkompromituje jak svou profesi, tak i všechny své zdroje. Kolegům novinářům tím určitě ztíží pozici, ale poprvé v životě pro něj bylo něco důležitější nežli práce. Dřív své práci podřizoval vše: chyběl na rodinných oslavách, pracoval o dovolené, a když byl na stopě, všechno ostatní odsouval stranou. Novinařině dal všechno, co od něj vyžadovala. A čeho se dočkal?

Jako novinář píšící o terorismu a globální bezpečnosti získal během let jednu zásadní jistotu: proti terorismu neexistuje žádná zaručená obrana a lidé jako Paxton by měli veřejnosti kápnout božskou a sami sobě přiznat, že to nedokážou nijak ovlivnit.

To byl také důvod, proč ho zajímalo, kdo řídil černý sedan. Neschovává se jenom před Abdulem a jeho gangstery, ale i před policií a bezpečnostními agenturami jako je Global, které budou na konferenci ISTA zabezpečovat ochranu. Nevědí, že hledají přímo jeho, Davida Yaloma, ale vědí, že pátrají po bezejmenném nebezpečí bez tváře, které číhá mezi stíny a chystá se konferenci rozvrátit. Věděl, že lidé Paxtonova typu nečekají, až se nebezpečí samo ukáže. Předjímají a konstruují stovky hypotetických útoků a vymýšlejí způsoby, jak jim předejít. V dalších dnech ho bude hledat spousta lidí, ačkoli neznají jeho jméno ani nevědí, jak vypadá. Musí být připravený lépe než oni. Proto se teď chystá do muzea.

Cestou k hlavnímu schodišti pocítil nutkání otočit se a ujistit, že ho nikdo nesleduje. Ale i kdyby to tak bylo, nesměl by dát najevo, že o tom ví. Přinutil se dívat se pod nohy a všiml si, že uprostřed každého mramorového schodu je malá prohlubeň, kterou vyšlapaly miliony návštěvníků.

Před vchodem se zastavil, prohlédl si plán muzea a zamířil do knihovny. Tam předložil doklady a potřebné dokumenty mladší ze dvou knihovnic, která seděla za přepážkou. Chvíli je zaujatě studovala a pak se na něj usmála: „Takže vy píšete článek o Hermannu Brachovi.“ Badatelnu měl nadosah. Cítil se, jako kdyby se mu kouzlem otevřel vchod do Alibabovy jeskyně.

„Ano,“ lhal zkušeně, „Broch ve své korespondenci zmiňuje, že používal materiály z této knihovny, a já bych je rád viděl. Tady mám seznam. Většinou jde o historické tisky, knihy a mapy.“

Knihovnici vůbec nenapadlo, že žádná taková korespondence neexistuje, a za patnáct minut se před Davidem vršila kopička žádaných materiálů. Další hodinu seděl na konci dlouhého dřevěného stolu a vypisoval si z každého materiálu poznámky do bloku. Pak se konečně dostal k věci, kvůli které sem přišel – ke staré mapě Vídně z poloviny osmnáctého století, která zachycovala vykopávky památek z římského období. Wassong tvrdil, že žádné mapy ani nákresy podzemní krypty neexistují, a David teď s trpkým uspokojením zjišťoval, že zmínka, kterou našel v kartografickém archivu města Vídně, je bohužel správná.

Linie dávno vybledly, list se v přehybech téměř rozpadal, okraje byly otřepené, ale v každém případě měl před sebou plán podzemí přesně pod místem v Bösendorferstrasse 12, nad nímž dnes stojí hudební síň. Pokud se někomu z Globalu podařilo tuhle mapu vyšťourat, je podzemní labyrint, který měl Davidovi sloužit jako odpaliště, prozrazen a jeho plán ztroskotá.

Zdvihl se, prošel úzkou uličkou mezi stoly a židlemi k přepážce a oslovil knihovnici, která se mu věnovala při příchodu. Teď tady byla sama: „Promiňte, mohu se vás na něco zeptat?“

„Jistě, Herr Yalom. Co pro vás mohu udělat?“

„Máte záznamy o tom, kdy byly tyhle materiály vypůjčeny? Pomohlo by mi, kdybych věděl, jak často jsou žádané.“

Zdálo se, že knihovnice má pro jeho výzkum porozumění. Ale místo aby se jednoduše podívala do počítače a poskytla mu nejnovější údaje, zavedla Davida do zaprášené místnosti bez oken, ve které stály desítky dřevěných kartotéčních skříněk.

„Můžeme začít tady,“ ukázala na skříňky u zadní stěny, „a postupovat z minulosti do současnosti. Ve kterém roce byste chtěl začít? Naše nejstarší záznamy pocházejí z doby před dvěma sty lety.“

„Chtěl bych začít v roce 1930, tedy v době, kdy materiály studoval Broch.“

Nemohl jí samozřejmě říct, ať se podívá jenom na několik posledních let, musel předstírat, že se drží svého výzkumu.

Ukázalo se, že mapu neměl v ruce nikdo od roku 1939. A mezi lety 1930 a 1939 o ni projevil zájem jenom jeden návštěvník. To tedy znamená, že o ní nikdo neví.

Byla sobota a knihovna zavírala dřív než v ostatní dny. Davidovi zbývalo pětadvacet minut na to, aby zařídil, že mapa nebude k nalezení, pokud si ji přijde vypůjčit někdo další. Krádež nepřipadá v úvahu, na to je knihovna příliš dobře hlídaná a odcházejícím se prohlížejí tašky, kabelky i batohy.

Znovu si sedl ke stolu a předstíral, že se probírá knihami, které měl před sebou. Dělal si další poznámky, které nepotřeboval, až do chvíle, kdy knihovnice oznámila, že za deset minut se zavírá. Nechal všechny ostatní čtenáře, aby se s vypůjčenými materiály nahrnuli k přepážce, vzal mapu, přečetl si číslo, pod kterým byla zařazena, a číslo na nejbližší archivní krabici. Pak mapu vstrčil dovnitř, vyndal z ní jinou, tu zasunul do původní krabice, vytáhl třetí… a v tu chvíli se za ním ozvalo: „Was tun Sie?“

Slovům nemusel rozumět. Ostrý usvědčující tón jasně naznačoval, že se nechová, jak se od slušného návštěvníka čeká. Když vzhlédl, díval se do obličeje knihovnice ve středních letech, kolegyně té mladé ženy, která mu ochotně pomohla. Naznačil, že chtěl mapu vrátit, kam patří. Neušlo mu, že hlídač u dveří zpozorněl.

„Nemluvím německy,“ pípl nesměle.

„Ty mapy nesmíte nikam dávat sám. To máme na starosti my.“

Hlídač udělal pár kroků směrem k nim a Davidovi rázem nepříjemně stoupl krevní tlak. Knihovnice natáhla ruku a on jí mapu pokorně podal. Naklonila se k příslušné archivní krabici, zkontrolovala, jestli číslo mapy a krabice souhlasí, a zasunula ji dovnitř.

„Promiňte, nechtěl jsem,… nevěděl jsem…“

„Uklidím zbytek,“ přerušila ho přísně. „Knihovna se zavírá.“

U dveří na něj čekal pracovník ostrahy se slovy: „Ukažte mi všechno, co u sebe máte, prosím. Jde jen o bezpečnostní opatření.“

David mu podal blok s poznámkami a sledoval, jak v něm muž listuje. Nakonec kývl a vrátil mu ho. „Musíme být opatrní. Jistě to chápete. Máme tady řadu velmi cenných dokumentů.“

„Jistě, to je pochopitelné,“ kývl David a odešel, aniž se jedinkrát otočil.

Když scházel z mramorového schodiště, opět se soustředil na vyšlapanou prohlubeň uprostřed schodů a přemítal, do jaké míry byl úspěšný. Jestlipak knihovnice zjistí, že dal mapu do špatné krabice? Spoléhal na to, že je konec pracovního týdne, krásné slunečné sobotní odpoledne, a ona bude spěchat domů. Také by potřeboval, aby v příštích několika dnech nikdo nechtěl ani jednu z těch dalších dvou map, protože krabice, ve které má být uložená mapa podzemí pod koncertní síní, teď obsahuje mapu jeskyně Lurgrotte v borovicovém háji poblíž Grazu, kam se člověk dostane autem z Vídně asi za dvě hodiny. A naopak: v domovské krabici mapy Lurgrotte z roku 1894 teď leží mapa labyrintu pod koncertní síní v ulici Bösendorferstrasse 12.

Když procházel vstupní halou, zaletěl pohledem k extravagantním obrazům a říkal si, že nesmí zapomenout zmínit se o nich v posledním ze souboru článků, na nichž pracuje a které zcela jistě vyjdou, i když ne s jeho podpisem.

Vyšel před budovu do vzduchu prosyceného jarní vůní a okamžitě ucítil šeříky. Podezíravě si přeměřil husté křoviny v dohledu a schválně zamířil na druhou stranu, než měl původně v úmyslu. Šeříkům, které jeho manželka často dávala do ložnice, se chtěl za každou cenu vyhnout. Bilancoval, co všechno se za posledních pár hodin událo, a přemýšlel, jestli jeho snahy k něčemu budou. Lidé z Globalu disponují nejmodernějším GPR systémem. Budou se zajímat i o staré mapy? I kdyby ale ano, je nepravděpodobné, že by se jim podařilo do čtvrtka najít tu, kterou právě schoval. Na čtvrtek je naplánovaná Beethovenova Třetí symfonie, kterou se rozhodl proměnit ve varování celému světu a ve své osobní rekviem.

Kapitola 15

Sobota, 26. dubna, 11.20

Sebastian stál v aukční síni Dorotheum a ukazoval ke schodišti: „Kanceláře jsou nahoře.“

Meer se pořád cítila nesvá po zvláštním zážitku, který se objevil jako reakce na Sebastianovu dvornost. Otec i Malachai budou tvrdit, že jde o jasný prolaps předchozího života do současnosti, o scénu z minula, která pronikla až do jejího vědomí. A že měli pravdu, když jí totéž předtím tvrdili i o obrazech, které prožívala jako malá a ve kterých ji kdosi za bouře pronásledoval v lese. Ona sama by si dál ráda stála na svém – že prožila další falešnou vzpomínku, která měla tentokrát charakter souvislého děje.

O Evropě osmnáctého a devatenáctého století toho přečetla dost, aby si její představivost takovou scénu dokázala vytvořit. A pokud jde o zážitky z dětství, ty určitě vznikly na základě nějakého příběhu, který jí někdo přečetl; třeba pohádky, která se přetransformovala do noční můry. V odborných kruzích se tomu říká nadměrná představivost. I poslední prožitek se dá snadno logicky vysvětlit: v letadle téměř nespala, prožila šok, když našla mrtvou Ruth, hrozně se bála o otce…

Mezitím došli ke kancelářím. Všude panoval chaos.

Asi desítka lidí, podle Meeřina odhadu zaměstnanců Dorothea, se tísnila v malé recepci okolo policistů, které Meer viděla už v otcově domě.

Za recepční přepážkou seděla pečlivě oblečená mladá žena se šňůrou perel kolem krku a tmavými vlasy stočenými do drdolu; vznášela se kolem ní aura nedobytné pevnosti. Zastavila Sebastiana a Meer a německy se na něco zeptala. Když Sebastian odpověděl, vstala a přešla k Meer. „Pojďte prosím dál. Je tu hrozný zmatek. Před chvilkou přijela policie a shání se po vašem otci.“

„Je tady?“

„Herr Logan chodí každou sobotu dopoledne do synagogy. To jistě víte. Už by tu ale měl být…“

Meer sice o otcových sobotních dopoledních nic nevěděla, ale informace o pravidelných návštěvách bohoslužeb ji nijak nepřekvapila.

„Mohl být na cestě do synagogy, když vám volal?“ zeptala se Meer Sebastiana.

„Ne. Řekl mi jenom, že musí někam pracovně, a –“

„Vrací se po bohoslužbě sem?“ otočila se Meer k recepční, ještě než Sebastian stačil dokončit větu.

„Před velkou aukcí, jako je ta, která nás čeká ve středu, ano. Ale myslím, že byste si měli promluvit s Enid. Ta bude vědět víc,“ řekla a zmizela.

Za okamžik se objevila majestátní dáma oblečená do černých volných kalhot a karamelově hnědého saka. Světlé vlasy měla ostříhané do dokonalého mikáda. Na uvítanou podala Meer pěstěnou ruku.

„Jsem Enid Parnellová, zástupkyně vedoucího židovského oddělení. Znám vás z fotografie, kterou má váš otec v kanceláři.“ Mluvila s britským přízvukem.

Než jí Meer stihla odpovědět, přistoupil k nim inspektor Fiske, kývl Meer a Sebastianovi na pozdrav a položil Enid otázku v němčině.

„Sprechen Sie Englisch?“ zeptala se Enid místo odpovědi.

„Ano, mluvím anglicky.“

„Pokud vám to tedy nebude vadit, raději bych, aby náš rozhovor probíhal v angličtině. Slečna Loganová alespoň pochopí, co se děje.“

„Dobrá, souhlasím. V domě pana Logana došlo k trestnému činu. Hledáme ho. Můžete nám říct, kde je?“

„K trestnému činu?“

„Je na cestě sem? Zdá se, že o něm nikdo nic neví.“ Fiske tady byl proto, aby otázky kladl, nikoli aby na ně někomu odpovídal.

„K jakému trestnému činu?“ dožadovala se Enid informací.

„Slečno Parnellová, situace je velmi vážná. Jestli víte, kde pan Logan je, řekněte mi to. Potřebujeme se s ním spojit.“

„Můžu vám dát číslo jeho mobilního telefonu.“

„To už máme. V domě pana Logana nám ho dal pan Otto. Nezvedá ho. Museli jsme se vrátit na začátek, takříkajíc otočit o tři sta šedesát stupňů. Kde je Jeremy Logan, slečno Parnellová?“

„Hrozí mu nějaké nebezpečí?“

„Je nějaký důvod, proč by mělo?“

„Vždycky existuje určité riziko. Přichází do styku s velmi cennými předměty. My všichni, kdo tady pracujeme, jsme pořád v jistém ohrožení.“ Nervózně si pohrávala se zlatým páskem od hodinek a v nepravidelném rytmu ho otevírala a zavírala.

„Mohu vás obvinit z maření vyšetřování.“

Spona na pásku zaklapla s rozhodnou definitivností: „Je v Ženevě na schůzce s grafologem. S doktorem Karlem Smetteringem.“

„V Ženevě?“ otočila se Meer udiveně k Sebastianovi, ale ten jenom bezradně pokrčil rameny.

Inspektor si hned vyžádal podrobné údaje o doktoru Smetteringovi včetně jeho adresy a telefonního čísla. Enid znala všechno zpaměti. Když skončila, mladý policista, který si všechno zapisoval, poodešel několik kroků od jejich skupinky a vyndal mobilní telefon.

Enid se usmála na Meer: „Pojďte, půjdeme do kanceláře vašeho otce. Tudy, prosím.“ Až po prvním kroku se otočila k Fiskemu. „Nevadí, když budeme čekat tam, že ne?“ Z formálního hlediska sice šlo o otázku, ale bylo jasné, že se neptá, nýbrž oznamuje své rozhodnutí. Inspektor nic nenamítal.

Stejně jako domácí knihovna byla i Jeremyho kancelář přeplněná knihami a katalogy, které se vršily na každé myslitelné ploše přesahující pár centimetrů čtverečních. Tri stěny byly pokryty nástěnkami s fotografiemi náboženských artefaktů a mapami Evropy. Vmáčknutý mezi hraničkami tlustých fasciklů a katalogů stál na stole počítač, vedle něj exoticky vypadající skleněné těžítko a hrnek plný tužek a propisek. Sebastian vzal ze stolu fotografii ve stříbrném rámu. Byla na ní žena sklánějící se nad asi pětiletým děvčátkem, které zdvíhá ruku, aby se dotklo matčiny tváře. Scéna odporovala tomu, co by divák čekal – dítě se snaží utěšit matku, místo aby tomu bylo naopak.

Podal obrázek Meer, ta si jej chvíli prohlížela, pak natáhla instinktivně prsty a dotkla se matčiny tváře. Dobře si vzpomínala, že v okamžiku, kdy cvakla spoušť, Pauline dětskou dlaň jemně sundala, protože soucitné gesto od vlastního dítěte nedokázala přijmout. Ani přes veškeré matčino odmítání se Meer nikdy nepřestala snažit zahnat z jejího pohledu osamělost a smutek. A když konečně dospěla a byla by to mohla zkusit méně dětskými způsoby, bylo už pozdě.

V osmnácti letech Meer nastoupila do prvního ročníku na Juilliard. Jednou na ni po přednáškách čekal otec a vzal ji na procházku do parku. Seděli na lavičce kousek od hřiště, na kterém si hrávala jako dítě, a sledovali západ slunce. Tehdy jí řekl o matčině nemoci. I když v té době byli rodiče už šest let rozvedení, přijel otec z Vídně, aby omráčené dceři pomohl vyrovnat se se smutnou zprávou, nabídl jí otevřenou náruč a čistý kapesník. To, že před ní matka tajila svou leukemii a dovolila, aby jí o tom řekl bývalý manžel, vnímala Meer jako hořké zklamání, ale nijak ji to nepřekvapilo. I potom, v posledních měsících života, soustředila Pauline veškerou energii a pozornost na porcelán a sklo, zrcadla, koberce, pohovky a komody ve svém krámku a už v zárodku dusila jakékoli Meeřiny snahy plýtvat na ni svou energií. Během dlouhých týdnů, kdy probíhaly léčebné terapie, Pauline ani jednou nepřipustila, že by něco bylo v nepořádku, že trpí nebo že má strach. Pak jednoho dne bez varování upadla do komatu a po dalších dvou týdnech zemřela. Možnost, že by si matka s dcerou ještě kdy promluvily o důležitých věcech, byla nenávratně pryč.

„Vypadáte jako ona,“ pronesl tiše Sebastian. „Úplně jako ona.“

„To ne. Ona byla krásná…“

Sebastian se chystal něco namítnout, ale do pracovny vešel inspektor Fiske. „Bohužel došlo k nehodě, slečno Loganová.“ Meer pevně stiskla rámeček fotografie a naslouchala novinkám.

Kapitola 16

Kdesi v kyberprostoru

Sobota 26. dubna, 12.25

Spořič obrazovky vypadal jako temně modrý nekonečný vesmír plný pomalu kroužících hvězd, jenom ikona e-mailu nehybně stála na jednom místě, a to bylo znepokojivé. Podle plánu už měla zpráva dorazit a najít si optickým vláknem cestu do počítače. Konečně. Stačil jeden dvojklik myší a e-mail se otevřel. Následovalo chvatné přečtení. Nic zvláštního, jenom banální popis rodinné dovolené. Nebyl důvod číst zprávu podrobněji. Místo dalšího čtení byl text zadán do dekódovacího programu a o pětačtyřicet sekund později se vyprávění o týdnu stráveném na pláži proměnilo v dopis, který psal Herr Beethoven Antonii Brentanové.

První přečtení.

Druhé.

Slova, slova. Mučivá, nejednoznačná, neprůkazná. Je tahle věta skutečně pravdivá? A co znamená tohle? Beethoven píše, že klíče k tajemství svěřuje Stephanu von Breuningovi a arcibiskupu Rudolfovi. Ale jaké klíče? Je kazeta sama také klíčem? Je dopis návodem, jak se dostat k pokladu? Musí si ho přečíst ještě jednou. Tentokrát pomaleji. Začne oslovením. Už dopis sám o sobě je ohromný objev. Beethovenův vzkaz ženě, kterou řada historiků považuje za největší lásku jeho života, má hodnotu několika set tisíc eur. Možná dokonce milion. Ale finanční hodnota je zanedbatelná ve srovnání s informací, která je v dopisu ukryta. Ta je klíčem k víře a moci, možnosti i nemožnosti. Jí ožívají legendy a mýty, domněnky a hypotézy, v ní se ukrývá flétna, která je pravděpodobně předchůdcem nástroje, který dokáže pracovat s vlnami alfa a théta, jak se to v sedmdesátých letech dvacátého století podařilo i Robertu Allanu Monroeovi. Co když ta flétna vytváří binaurální zvuky, které skutečně dokážou lidem zprostředkovat přístup ke vzpomínkám na minulé životy? Co by to znamenalo?

Všechno má svůj čas. Jen klid. Klid. Teď se musí soustředit na slova před sebou a odhalit tajemství, které lidstvu uniká už celá staletí. Celá tisíciletí…

Kapitola 17

Vídeň

25. října 1814

Má nejdražší,

může být, že tento dopis nikdy neobjevíte, má drahá Antonie, ale když jej píši, představuji si Vaše překvapení, až Vám posel doručí můj dárek do venkovského domu Vašich příbuzných, do lesů nedaleko Vídně. Vidím Vás, jak kazetu otevíráte, pročítáte krátkou zprávu, kterou jsem do ní vložil. Doufám, že se přitom zasněně usmíváte a vzpomínáte na sladké chvíle, které jsme spolu strávili, na něžná slova, která jsme si řekli, na skladby, které jsem Vám hrál, a na hluboké city, které jsme navzájem sdíleli.

Představuji si, jak k Vám přibíhá jedno z Vašich dítek a vyruší Vás ze zamyšlení. Odkládáte kazetu na stolek v salonu a věnujete se rodině. Možná dárek ode mne svým milým dokonce ukážete a navrhnete, že si společně zahrajete některou z her, které jsou v kazetě ukryty.

Vím, že se nebudete diviti zvláštnímu daru, který Vám posílám, jste totiž ta nejméně podezíravá osoba, kterou znám. Přijímáte daný okamžik bez výhrad, zamilujete si ho a žijete jím tak, jako já žiji svou hudbou. Ale ptát se a být zvědavá? Ne, to není Váš styl. To je také jeden z důvodů, proč jsem si za adresáta kazety dovolil vybrat právě Vás. A je zde i další důvod: Vám, má nejdražší, věřím více než komukoli jinému a jsem přesvědčen, že – pokud to bude třeba – naložíte s mým největším tajemstvím správným způsobem.

Zkusila jste si už zahrát některou z her ukrytých v kazetě? Nepochybně Vás zaujmou všechny. Až na jednu. Co jste si o mně pomyslela? Že jsem Vám poslal dárek, který není k ničemu? A co jste si pomyslela o mé prosbě, abyste si schovala zástavu našeho vztahu? Přesvědčení, že jste dnes stejně romantická, jako jste bývala dříve, mne vede k jistotě, že jste udělala, co jsem si přál.

Nyní teprve pochopíte skutečný důvod mé žádosti.

Čtete-li můj dopis, je to proto, že jsem nečekaně zemřel.

Arcibiskup Rudolf, můj dlouholetý přítel a mecenáš, má při sobě také zapečetěný list, jejž slíbil otevříti pouze v případě, že má smrt bude podezřelá. Žádám ho, aby Vás navštívil a ptal se po karetní kazetě. Stephan, můj druhý vznešený přítel, kterému plně důvěřuji, dostal ode mne list s podobnými pokyny – má jej rozpečetit, jen bude-li na mé smrti něco nepřirozeného. Jeho dopis obsahuje návod, jak otevřít falešné dno kazety, kde je ukryt tento dopis, ale neví, kde hledat kazetu. Má pouze navštívit Rudolfa a důvěřovat mu.

Tak, mí přátelé, když jste nyní všichni pohromadě a podařilo se Vám kazetu otevřít, chci Vám vyjeviti, co jsem učinil.

Uschoval jsem jistou flétnu a melodii, která k ní náleží. Flétnu mi svěřilo Bratrstvo věčného kruhu, jehož představení doufali, že dokáži rozluštit píseň, která – jak věřili – otevírá cestu do minulosti a zprostředkovává vhled do životů, jež jsme již na této zemi prožili. Vskutku se mi podařilo nápěv rozluštiti a na vlastní oči jsem spatřil, jak smrtonosná věc je tato flétna. Je příliš cenná a příliš nebezpečná, abych ji dal do rukou lidem, kteří ji chtějí využít k bezohlednému obohacení. Současně má však pro lidstvo příliš velký význam, abych ji zničil. Rozhodl jsem se tedy pověděti o ní Vám, aby její tajemství nebylo navždy ztraceno.

Zde je návod, který Vám napoví, kde je ona flétna uschována.

Herní kazeta ukrývá srdce hádanky. Na Vás, Rudolfe, je, abyste našel k hádance klíč.

Až ho Rudolf nalezne, dokážete Vy, Stephane, odemknout schránku pokladu, kterou již máte ve svém vlastnictví.

Pokud jde o melodii, Antonie, následujícímu budete rozumět pouze Vy. S nápěvem jsem udělal jedinou možnou věc – daroval jsem ho našemu Pánu a Spasiteli, který posvětil naši lásku a požehnal jí.

Má drahá Antonie, pokud naleznete tento dopis náhodou, zapomeňte, prosím, že jste ho četla, a za žádnou cenu se nesnažte rozluštit mou hádanku ani získat flétnu.

Vzpomínky na všechno, co jsme spolu prožili, jsou mi zdrojem radosti a přinášejí mi útěchu. Stále mi velmi chybíte. Myslím na Vás celým srdcem a celou duší. Věřím teď v existenci duše víc než kdy dřív. Nahlédl jsem do té své a spatřil v ní řadu věcí: radost i smutek, příležitosti využité i zmarněné, ale největším darem a štěstím pro mne bylo, že jsem viděl i Vaši duši. Vím teď, že my, lidé, nechápeme, co všechno víme. Ale kdybychom to pochopili, stalo by se toto vědění pro nás břemenem, které by ohrozilo naši další budoucnost.

LVB

Kapitola 17

Vídeň

Sobota 26. dubna, 13.08

„Váš otec je v pořádku,“ oznámil inspektor Fiske.

„Kde je?“

„V úrazové nemocnici v Ženevě. V domě doktora Smetteringa došlo k přepadení. Z toho, co váš otec vypověděl policii, můžeme soudit, že útočníci použili chloroform.“

„Je opravdu v pořádku?“

„Ano, nemusíte se bát. Odvezli ho do nemocnice jenom na rutinní vyšetření. Už se úplně zotavil. Doktor Smettering je na tom bohužel mnohem hůř. Jeho stav je velmi vážný.“

„Co se stalo?“ zeptal se Sebastian.

„Nejprve se musíme spojit s jeho rodinou,“ zavrtěl Fiske odmítavě hlavou.

„Co ti lupiči ukradli?“ chtěla vědět Meer.

Inspektor znovu zakroutil hlavou: „Je mi líto, ale nemohu vám podávat žádné informace, které se týkají případu.“

„Mluvil jste s otcem?“

„Ne, pouze s policistou, který ho doprovázel v sanitce. Mám jeho telefonní číslo. Chcete-li, můžete mu zavolat, on vám dá otce k telefonu.“ Podal jí útržek papíru.

„Děkuji, to bych ráda.“

„Mám ještě jednu maličkost, kterou jsme v domě vašeho otce opomněli. Potřebuji vědět, na jaké adrese ve Vídni se budete zdržovat. A také telefonní číslo, na kterém bude možné vás v případě potřeby zastihnout.“

Otevřel záznamník.

„Přece ji nepodezíráte –“ vybuchl Sebastian.

„To rozhodně ne, pane Otto,“ přerušil ho úsečně Fiske. „Slečnu Loganovou nepodezírám o nic víc než vás. Od vás budu potřebovat tytéž údaje.“

Nabídl Meer podložku a propisku. Napsala mu jméno svého hotelu a číslo mobilu. „Služby v zahraničí jsem si zatím neaktivovala, ale tohle je moje číslo.“

„Děkuji. Teď jste na řadě vy, pane Otto. Myslím, že můžeme jít do haly, co říkáte? Slečna Loganová bude jistě ráda, poskytneme-li jí na hovor s otcem jisté soukromí.“

Policista zdvihl telefon na druhé zazvonění. Zeptala se, zda by mohla mluvit s otcem. Následovala dlouhá pauza, během níž si Meer představovala, jak policista vstává a jde k otci, který leží na nemocničním lůžku. Dál se ve svých představách nedostala. Nemocný otec bylo něco, s čím se nedokázala smířit.

„Meer, jsi tam? Je mi moc líto, že jsi Ruth našla právě ty. Jsi v pořádku, holčičko?“

Jakmile zazněl známý hlas, měla pocit, jako by otce viděla. Zavalila ji vlna emocí a musela se zevnitř kousat do tváří, aby překonala dojetí, které jí stáhlo hrdlo. Už je to dlouho, co se naposledy nahlas rozplakala, a rozhodně nepřipustí, aby se to stalo teď, když má vedle sebe policii, Sebastiana a zástup otcových spolupracovníků.

„Copak já, já v pořádku jsem, ale co ty? Co se vlastně stalo? Policie říká, že šlo o vloupání.“

„Ano, ale nechci, aby sis s tím dělala starostí. Lékaři tvrdí, že nás zloději omámili chloroformem. Ještě mě trochu bolí hlava, ale nic víc.“

Cítila, jak se otec snaží zakrýt únavu. Představovala si, jak se teď asi tváří. Nejspíš má nasazenou masku, jak říkala nečitelnému výrazu, který převzal od svého otce. Prý to byl pozůstatek z Hitlerových dob: Nikdy nedávej najevo své pocity. Neprozrazuj se. Nedávej nepříteli zbytečné zbraň do ruky.

Ve vztahu k Meer používal Jeremy masku zbytečně často. Věděla, že to dělá proto, aby jí ušetřil starosti. Skrýval před ní (nebo se o to alespoň snažil) svůj strach z jejích dětských děsů, úzkost, když jí lékaři nebyli schopni pomoci, obavy z následků zlomené páteře, když trávila dlouhé týdny v nemocnici a nebylo jisté, do jaké míry se uzdraví. Později dělal všechno zase proto, aby před ní utajil pravý důvod, proč se nejprve rozešli a později rozvedli s matkou. Zbytečně. Meer dobře věděla, že krach manželství rodičů má na svědomí tatáž věc jako její zlomenou páteř.

„Holčičko, Smettering prodělal mrtvici. On… ten stres na něj byl příliš. Nemocnice se snaží sehnat jeho syna, který je na cestách. Měl bych tady zůstat, dokud nepřijede. Ale mám o tebe trochu strach a nechci, abys byla sama.“

Matka se ji snažila udržet mimo své obavy a starosti, otec se ji snažil držet v bezpečí.

„Nemusíš se o mě bát,“ ujistila ho s předstíraným klidem, jako to udělala už tisíckrát předtím. „Ubytovala jsem se v pěkném hotelu se skvělými službami. Jsem v pohodě.“

„Moc bych si přál být s tebou. A také, abys to nebyla ty, kdo našel Ruth. Chudinka Ruth…“

Meer slyšela v jeho hlase smutek a vinu. Zadívala se na svou fotografii s matkou a uvědomila si, že jakkoli se kdy snažila, zatím se jí nikdy nepodařilo nikoho utěšit a zmírnit jeho bolest. „Je mi to moc líto.“

„A co Sebastian? Sešli jste se?“ vyptával se otec.

„Ano, sešli. Přišel pár minut po mně. Vlastně je od té doby se mnou.“

„To jsem moc rád. Kdybys něco potřebovala, požádej ho, pomůže ti.“

„Jistě, ale nic mi nechybí.“

„Meer, budu muset končit. Shání se po mně doktor. Musím jít.“

„Počkej ještě. Proč Ruth zabili? Má to něco společného s tím, co se teď stalo ve Švýcarsku? Po čem ti lidé jdou, tati?“

Slyšela, jak zadržel dech.

„Řeknu ti to všechno zítra, až se uvidíme,“ odpověděl chvatně. „Snad se vrátím během dopoledne. Ale teď už opravdu musím jít. Zavolám ti později.“

„Ještě je tu jedna věc…“ Potřebovala znát pravdu.

„Copak, holčičko?“

„Nějak to souvisí s tou kazetou, že ano?“

Kapitola 19

New York City Sobota 26. dubna, 9.45

Lucian Glass a ředitel oddělení ATC Douglas Comley seděli za jednosměrnou zrcadlovou stěnou a sledovali, jak detektiv Barry Branch z newyorské policie hovoří s Malachaiem Samuelsem. Na poškrábaném stolku, který stál mezi nimi, ležela tenká modrá knížečka, asi dvanáct krát devět centimetrů. Na povrchu měla zlatými písmeny vysázené slovo Pas, obrázek americké orlice a menším písmem Spojené státy americké.

Malachai po pasu ani nesáhl, ani se na něj nepodíval. Lucian to dobře věděl, protože už namaloval tisíce výrazů, které se objevily na Reinkarnátorově obličeji.

V posledních měsících měl možnost vidět Malachaie téměř denně, ale naskytlo se mu jenom několik příležitostí, kdy ho mohl studovat takhle zblízka. Malachaiův nevyzpytatelný výraz a klid ho fascinovaly. Zdál se až přespříliš klidný. I nevinní jsou přece nervózní, když je vyšetřuje policie. Je možné, že by sám sebe zhypnotizoval, aby dosáhl tak neobvyklého stupně klidu? Koneckonců je zkušeným odborníkem a hypnózu používá při práci se svými malými pacienty pravidelně.

Lucian otočil stránku a začal novou skicu.

„…takže tímto oficiálně končíme vyšetřování,“ uzavřel detektiv Branch svou řeč. Hlas mu zněl roztrpčeně, jako by to Malachaiovi kladl za vinu. Zbytečně zhurta posunul pas přes pomyslnou hranici vedoucí v polovině stolu.

Malachai doklad beze spěchu zasunul do kapsy, aniž se na něj podíval. „Takže jste toho ničemu nakonec chytili? Kdo je to?“

Lucian znal Malachaiův medový hlas dokonale a teď se mu zdálo, že v pomalých, pečlivě vyslovovaných slovech slyší určitý neklid. Věty působily příliš uvážlivě. Stejně jako uvolněné chování byl i Malachaiův způsob mluvy určený k tomu, aby něco skrýval. Způsob, jakým seděl, vyzařoval autoritu a aristokracii a hodil by se spíš ke španělskému šlechtici ze sedmnáctého století z Van Dyckova obrazu než do dnešní doby. Lucian si byl jistý, že všechno na Malachaiovi a kolem něj je pečlivě vykalkulované. Lidé vidí to, co Malachai chce, aby viděli: psychologa oddaného své profesi a obrazoboreckého vědce. Ale Lucian za tou sebejistou umělou fasádou tušil neklidného muže, který zoufale touží po… Po čem vlastně? Zřetelně cítil jen Malachaiovu touhu, ale po čem to doktor Samuels touží, už říct nedokázal.

„Tu informaci vám nemohu poskytnout, dokud podezřelý nebude ze svých činů obžalován,“ ucedil suše detektiv Branch.

„Zaslouží si ten nejtvrdší trest, který lze vyměřit. Má na svědomí několik opravdu ohavných zločinů.“

Lucian fascinovaně pozoroval Malachaiův výraz. V tmavých očích se mu objevil tak upřímný soucit, že by nikoho ani nenapadlo, že by tenhle renomovaný psycholog a potomek vážené newyorské rodiny byl schopen nechat někoho zavraždit na objednávku.

Detektivu Branchovi už táhlo na šedesátku a jeho postava napovídala, že většinu života strávil za stolem. Položil ruce na stůl a krátce oznámil: „Vyprovodím vás, pane Samuelsi.“

Na druhé straně jednosměrného zrcadla vstal i Douglas Comley: „Bylo by dobře, kdyby ses ve svém úsudku nemýlil, Malíři. Mám za úkol uzavřít během pár dnů vyšetřování i z naší strany, ne schvalovat další výdaje. Kvůli tobě se zase pouštím na tenký led.“

„Kolikrát jsi se mnou prohloupil?“ zeptal se Lucian.

„Zatím ani jednou. Jenže až doteď jsi pro mě vždycky něco měl. Něco… nějaký důkaz.“

„Vím, co je ten chlap zač. Sleduju a poslouchám ho už řadu měsíců. Nedokáže odolat a vydá se za druhou věcí, která by ho mohla zavést do minulých životů.“

„Kdo tady vlastně nedokáže odolat? On, nebo ty?“ zeptal se Comley skepticky.

Na protesty ani dohady však nebyl čas. Malachai dostal svůj pas a za chvíli vyjde z budovy. A kamkoli půjde, tam mu bude přinejmenším dalších deset dní v patách Lucian Glass. V tuto chvíli to pravděpodobně znamená, že budou oba shánět letenku do Vídně.

Kapitola 19

Vídeň

Sobota 26. dubna, 15.30

„Musíte být hrozně unavená. Mohu vás dovézt do hotelu?“ navrhl Sebastian Meer, když vyšli na ulici.

„Asi bych nedokázala usnout. Myslím, že se půjdu projít.“

„Kdy jste naposledy jedla?“ Ukázal na kavárnu, které si Meer předtím nevšimla.

„Díky, ale už jste toho pro mě udělal dost. Nemůžu vás dál zdržovat.“

„Jeremy by mi nikdy neodpustil, kdybych vás nechal první den ve Vídni samotnou. Dovolte mi alespoň, abych vás pozval na šálek kávy. Udělá vám dobře.“

Nápad s kávou se Meer zamlouval a popravdě si nedokázala představit, že by se měla vrátit do prázdného hotelového pokoje.

Kráčeli pomalu ke kavárně na rohu a Sebastian jí vyprávěl o vídeňských kavárenských zvycích. Jeho monolog měl nepochybně za úkol ji trochu rozptýlit. „Každý má svou oblíbenou kavárnu, většinou blízko domova nebo cestou do práce. Je to jakási rutina. Od každého Vídeňáka se téměř čeká, že bude dlouze vysedávat u stolku nad šálkem kávy a kouskem štrúdlu.“

Sebastian otevřel dveře kavárny a přidržel je Meer, aby vešla. V Café Hawelka ji okamžitě pohltila atmosféra plná vůní. Právě vkročila do jiného století. Číšníci v černých fracích a s bílými zástěrami svižně roznášeli objednávky na stříbrných tácech a jejich postavy se odrážely ve velkých zrcadlech na stěnách, která malý prostor opticky zvětšovala. Těžké rezavě hnědé sametové závěsy, pod nimiž splývaly do poloviny oken krajkové záclony, vzbuzovaly dojem intimity a bohatství. Usadili se ke stolku s mramorovou deskou a Meer se rozhlédla kolem sebe. Dívala se na červenohnědý strop a kouřově šedé stěny. Na to, že tady byla poprvé, zažívala pocit podivné povědomosti.

„Co si dáte?“ zeptal se Sebastian.

„Presso.“

„Nic k jídlu? Alespoň domácí marmeládové Buchteln paní Hawelkové si musíme objednat. Je to výborné pečivo plněné džemem. Musíte přece něco sníst.“

„Víte, že výborně suplujete mého otce?“

Sebastian se usmál a kývl na číšníka. Ten byl vmžiku u nich a úslužně si zaznamenal objednávku.

„Chová se hrozně formálně,“ podivila se Meer.

„To všichni číšníci tady. Navštěvují speciální školu, a až za několik let praxe postoupí z číšníka na pozici vrchního,“ vysvětloval Sebastian.

„Nevěřila byste, ale k tomu, abyste správně usadila na tác šálek s kávou, sklenku s vodou, cukřenku, ubrousek, lžičku a všechno ostatní, je třeba udělat sedmadvacet různých pohybů.“

Meer přejížděla prsty po sametovém čalounění. „Jak stará je tahle kavárna?“

„Na zadní straně menu je většinou historie a seznam slavných osob, které kavárnu navštěvovaly.“ Sebastian sáhl po deskách a nahlas četl: „Kavárna je v této budově provozována od roku 1780.“

Než dočetl, vrátil se číšník s kávou, se sklenicemi vody a s pečivem a předvedl okouzlující divadlo dokonalého prostírání. Sebastian poděkoval a pokračoval v předčítání historie kavárny. Meer upíjela své espreso, poslouchala a přitom sledovala, jak číšníci obsluhují hosty a pohybují se téměř s lehkostí baletních mistrů. Doléhaly k ní útržky hovorů, ale místo aby v ní neznámá řeč vzbuzovala pocit vetřelce a cizince, který se ocitl daleko od domova, cítila se tu vítaná.

„Mám pocit, že je tohle místo nadčasové,“ podotkla, když Sebastian dočetl. „Není to jenom kavárna. Je tady cítit duch Vídně.“

„Hodně cestuji a musím říct, že Vídeň je v tomhle ohledu opravdu jedinečná. Možná je to tím, že láska k hudbě, divadlu, umění a filosofii tady žije víc a jinak než v ostatních městech.“

„Když vás poslouchám, mám pocit, že jsem zase ve škole.“

Sebastian povytáhl obočí: „Mám to chápat jako kompliment, nebo kritiku?“

„Kompliment,“ špitla trochu nesvá. Co je na něm tak zvláštního? Proč je z něho tak nervózní? „Zmínil jste se, že cestujete. Co vlastně děláte?“ zeptala se, aby zvolila neutrální téma.

„Jsem první hobojista ve Vídeňském filharmonickém orchestru.“

On je muzikant? Než ale stačila promluvit, Sebastian vyslovil přesné to, na co myslela.

„Váš otec mi říkal, že jste hrála na klavír a měla se z vás stát skladatelka. Ale prý jste už řadu let nic nezkomponovala.“

„Je vůbec něco, co vám o mně neřekl?“ Vstala a odstrčila židli. „Mám chuť se projít. Díky za všechno, co jste pro mě dnes udělal.“ Otevřela kabelku: „Mohu zaplatit za tu kávu?“

„V žádném případě.“ Sebastian vytáhl z peněženky několik bankovek a položil je na stůl. „Ztratíte se. Doprovodím vás.“

„Ne, děkuji.“ V tu chvíli nepřemýšlela, jenom se snažila uniknout. „Neztratím se, vím, kde jsme.“

„Opravdu?“

Cítila se zmatená vlastními slovy. „Jsme na té ulici, kde je aukční síň. Udělám si značku na plánu. Nebojte se o mě. Nejste můj dozorce.“

„Samozřejmě že ne. Nejste přece ve vězení.“

Ale stejně za ní vyšel na ulici. Bůh ví, o co všechno otec Sebastiana požádal. Bylo jasné, že ho nedokáže setřást a že ji neopustí, dokud se nevrátí do hotelu.

Došel s ní na roh, pak vyšli na Graben a Sebastian jí vysvětloval, že tahle široká třída funguje už po staletí jako hlavní vídeňské nákupní centrum. Známá jména obchodů, obchůdků a butiků Meer mátla. Přimhouřila oči a snažila se zahlédnout něco, co na bulváru nebylo.

„Jste zklamaná? Všechny tyhle obchody máte i v New Yorku, viďte?“

„Vůbec ne, jenom mi to všechno připadá hrozně nové.“

„Chcete se raději podívat na nějaké starší památky? Je jich tady spousta. Zvlášť milovníci hudby si přijdou na své. Mohu vám ukázat Mozartův dům. Beethovenův, Straussův i Mahlerův.“

„Beethovenův dům pořád stojí?“

Když bylo Meer sedm let, hrála si jednou po vyučování v matčině starožitnictví, když tam přišel nějaký starší pán. Mluvil s cizím přízvukem a přinesl hodiny, které hrály Beethovenovu skladbu. Okamžitě se do ní zamilovala. Zvláštní na tom bylo, že když se začala učit hrát na klavír, jediné skladby, do kterých se nemohla pustit, pocházely z Beethovenova pera. Jen co zahrála pár akordů, přepadl ji známý záchvat úzkosti.

„Ano. Chtěla byste ho vidět?“

Najednou měla pocit, že jediné, o co stojí, je zmizet z téhle ulice, z dosahu všech prodavačů i z dosahu Sebastianovy laskavosti, vrátit se do hotelu a pořádně se vyspat.

„Ano, chtěla, ale ne dnes. Myslím, že mě právě dostihly následky časového posunu.“

„A taky šoku, který jste prožila. Dovezu vás do Sacheru.“

Kapitola 21

Sobota 26. dubna, 15.36

David Yalom vešel do velkého moderního hotelu vymalovaného pestrými barvami, kde byl ubytovaný společně s řadou dalších novinářů a členů ISTA. Byl to jeden z hotelů, kde se měly konat dílčí konference celé akce, a tak nebylo divu, že cestou k výtahu potkal několik známých tváří. Kývl na pozdrav, ale nezpomalil, aby se vyhnul nevítané konverzaci. Nastoupil do prvního prázdného výtahu a rychle stiskl příslušné tlačítko, aby nikdo nemohl jet s ním.

Vystoupil v patnáctém podlaží, přesvědčil se, že chodba je prázdná, otevřel dveře na schodiště a poslouchal. Když se ujistil, že neslyší zvuk ničích kroků, rychle seběhl do čtrnáctého patra, kde znovu důkladně prohlédl chodbu, a zamířil do svého pokoje. Když zasouval klíč do zámku, naposledy se ohlédl přes rameno, jestli opravdu nikdo není v dohledu, a otevřel dveře. Dovnitř vcházel s malou zbraní, kterou vytáhl z pouzdra pod ramenem, a když prohlížel pokoj, držel ji připravenou k výstřelu.

Měl štěstí – či spíš ne, uvážíme-li, že podle něj bylo štěstí poslední věcí, která ho v životě potkala –, takže tedy měl dost rozumu, aby si pistoli nenechal obstarat od Hanse Wassonga. Ten by mu určitě dodal vadnou. Při přípravě své záležitosti postupoval David velmi opatrně. Celou misi rozdělil na několik částí a každou řešil samostatně a nezávisle na ostatních. Díky tomu neměl nikdo z dílčích spolupracovníků víc informací, než bylo absolutně nutné. Ve Wassongově případě udělal chybu – důvěřoval nedůvěryhodnému člověku. Ale to nebylo důležité, stejně jako nic dalšího v jeho životě. Myslet na minulost nemělo smysl. Vzpomínky vzbuzovaly bolest, nic víc.

Závěsy byly napůl zatažené a světlo, které pronikalo dovnitř vzdušnými záclonami, by na to, co potřeboval udělat, stačilo. Přesto raději rozsvítil i lampičku u postele. Zapnul televizi, i když ho vůbec nezajímalo, co se děje ve světě, a přeladil na zpravodajský kanál. Pak zavolal hotelovou službu, objednal si jídlo a požádal, aby mu ho přinesli co nejdříve. Neměl hlad. V poslední době už vlastně nejedl skoro vůbec. Ale každý stroj potřebuje zdroj energie.

Strhl přehoz z lůžka a zmuchlal polštáře. Pak se posadil na kraj postele, za chvíli vstal, otevřel minibar, vyndal z něj láhev s vodou, odšrouboval víčko a položil ho na noční stolek. Jedním dlouhým douškem spolkl polovinu obsahu a láhev postavil vedle víčka. Pak vzal britský dobrodružný román od Davida Hewsona, který si koupil na letišti, ale zatím z něj nepřečetl ani slovo. Ležel hřbetem nahoru otevřený na stránce 120. Přelistoval na stránku 144 a položil ho nazpátek.

Zkontroloval koupelnu a ujistil se, že to v ní vypadá, jako by ji někdo použil. Nakonec si zase sedl na postel a čekal, až mu donesou jídlo.

O patnáct minut později se ozvalo zaklepání. Kukátkem se ubezpečil, že za dveřmi stojí hotelová služba, zasunul pistoli za pásek kalhot a přetáhl přes ni košili. Podepsal doručení sendviče a sodovky, dal číšníkovi přiměřené spropitné a sledoval, jak odchází. Tác s jídlem položil na psací stůl a sendvič se šunkou a sýrem zabalil do novin. Otevřel sodovku, polovinu láhve nalil do sklenice, polkl jeden doušek, potom druhý a otřel si ústa ubrouskem.

Pak z telefonu v pokoji vytočil nazdařbůh nějaké číslo a do vyzváněcího tónu řekl: „Tady je David Yalom. Budu u sebe v pokoji asi ještě hodinu a půl a rád bych, abyste ke mně přišel. Mám pro vás nějakou práci. Zůstanu, dokud nepřijdete.“

Nakonec vyměnil modré sportovní sako za žlutohnědou větrovku, přemístil některá ramínka ve skříni, zelený batoh nacpal do černočervené sportovní tašky, dovnitř přihodil i sendvič, tašku zapnul, pečlivě se rozhlédl po místnosti a velmi pomalu otevřel dveře a zkontroloval, jestli je chodba prázdná.

Po schodišti sešel do desátého patra, tam si přivolal výtah a sjel až do podzemí hotelu, které vedlo přímo na stanici metra. Do pater s pokoji hostů se výtahem bez použití hotelového klíče dostat nedalo, zato dolů, na stanici metra to šlo. Byla to služba nejrůznějším obchodníkům a podnikatelům, kteří využívali hotelové salonky, kavárny a restaurace ke schůzkám.

V metru bylo jako vždycky rušno a David se rychle vmísil do davu. Pokud ho Abdulovi muži sledují a odposlouchávají, získal objednáním jídla a fingovaným telefonátem dost času, aby nepozorovaně zmizel.

Na stanici Karlsplatz vyvedené ve stylu art deco přestoupil a nasedl do vlaku směrem na Schwedenplatz, tedy na opačnou stranu města pověstnou malými jazzovými kluby, levnými obchůdky a restauracemi, které stály natěsnané kolem řeky a vždycky byly plné mladých lidí a turistů.

Dvacet minut po odchodu z prvotřídního hotelu, ve kterém od příjezdu do Vídně nestrávil v kuse ani dvě hodiny, vešel do podezřelého omšelého penzionu. Recepční za přepážkou, oblečený do otrhaných džínsů a špinavého bílého svetru, ani nezdvihl hlavu. Muž, který se zapsal jako Michael Bergmann, minul recepci s hlavou skloněnou a nahrbenými rameny, nastoupil do malého výtahu, kde to čpělo potem a česnekem, a vyjel do svého pokoje, ve kterém ho čekala další bezesná noc.

Kapitola 22

Sobota 26. dubna, 17.35

V hotelu Meer vybalila zavazadla, lehla si na postel a pokusila se odpočívat. Do myšlenek se jí ale neustále vtíral obraz Ruth na kuchyňské podlaze a vzpomínka na její studenou kůži. Kdykoli se jí doma zmocnily neklid a nervozita, šla se projít. A co se osvědčilo v New Yorku, bude jistě fungovat i tady. Vstala, sešla do haly, požádala recepčního o plán města a vyrazila ven.

V zapadajícím slunci zářilo do daleka obří ruské kolo. Zdálo se, že gondoly s návštěvníky drží na jeho obvodu jenom tenoučké zlatavé paprsky, nikoli silné ocelové tyče, které snesou zátěž tisíců kilogramů. Bylo jí vcelku jedno, kam se vydá, a tak bezmyšlenkovitě zamířila k Prateru.

Stejně jako v řadě evropských měst, která Meer už navštívila, se i ve Vídni mísila řada architektonických stylů. Někdy se navzájem svářily, ale většinou vytvářely harmonické celky. Tamhle například spokojeně stál vznosný barokní kostel vybudovaný v italském stylu mezi dvěma biedermeierovskými měšťanskými domy a vedle nich se tyčil bizarní secesní dům zářící zlatem a bronzem. Nahlédla do plánu. Podle něj právě dorazila do čtvrti Leopoldstadt, která působila kompaktnějším dojmem. Domy, obchody a divadla se vedle sebe tísnily v úzkých ulicích dlážděných kočičími hlavami. Většina nápisů byla v němčině, ale tu a tam zahlédla i hebrejštinu. Stejně jako matka byla Meer ateistka, ale na druhou stranu chápala židovství jako kulturní dědictví po předcích a pohled na známé symboly ji uklidňoval.

Najednou uslyšela křik – nejprve ženský a pak mužský. Otočila se a hledala, odkud se bere, ale v padajícím soumraku a ve stínech nedokázala rozeznat žádné postavy. Očima přejížděla tří– a čtyřpatrové domy, které se opíraly jeden o druhý, a pátrala po otevřeném okně, z něhož by se křik mohl nést. Jedna z budov ji zaujala tím, že neměla žádná okna. Působila všedním, neurčitým dojmem. Zvláštní na ní byly jenom sloupy stojící po stranách vchodových dveří. Přesto se Meer zdálo, že dům je obestřen větším tajemnem než okolní stavby. Křik se ozval znovu; Meer si byla jistá, že přichází právě z téhle budovy bez oken. Stála a pozorně poslouchala. Najednou ji roztřásl vnitřní chlad, jenž se rozhodně nedal připsat na vrub dubnovému podvečeru. Vzduch se chvěl, domy v ulici zprůsvitněly a začínaly se rozplývat.

V ramenou ucítila napětí a v ústech kovovou pachuť.

V páteři jí bolestně cukalo. Její děsy byly zpět a s nimi i hudba a další vzpomínky.

Kapitola 23

Vídeň

26. září 1814

Když Margaux přicházela k šedé budově neurčitého vzhledu, soumrak už houstl. Vystoupala po širokém schodišti usazeném mezi dvěma sloupy, vzala za klepadlo a zabušila na dveře.

Ty se za okamžik otevřely a škvírou se po schodišti rozlilo světlo svíčky. Když sluha uviděl, kdo přišel, překvapeně vyhrkl: „Je mi líto, Frau Niedermeier, ale dámy dovnitř nesmějí. Je to proti pravidlům.“

Jenomže ona prošla kolem něj a s předstíranou statečností rázovala vstupní halou.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptal se sluha naprosto vyvedený z míry. Nevěděl, jak s vetřelkyní naložit.

„Ráda bych mluvila s Rudolfem Tollerem,“ odpověděla a doufala, že jméno manželova společníka vyslovila s větší odvahou, než jakou ve skutečnosti cítila. Na dnešním setkání s Tollerem závisí tolik dalších věcí!

Zvedla pohled ke klenutému stropu a pokusila se uklidnit pohledem na stovky maličkých zrcátek, která se třpytila a mihotala jako hvězdy. Od Caspara věděla, že v celé Vídni by nenašla propracovanější stavbu. Jakou úžasnou podívanou dokázal její manžel s Rudolfem vytvořit! Jakou pokladnici plnou úžasných děl! Kolem stály stoly vykládané lazuritem, karneolem, tygřím okem, onyxem a malachitem. V příšeří spoře prozářeném světlem ohně probleskovala záře zlacených vlysů a ozdob. Prostor opticky zvětšovaly olejomalby scén ze starého Egypta na stěnách. A ta vůně! Ve všech čtyřech rozích místností stála vykuřovadla a z nich se linula vůně téhož kasiového kadidla, které jí Caspar přivezl z poslední cesty. Připadala si, jako kdyby se ocitla v mysli svého manžela a dívala se jeho očima. Cítila, jak se jí zpod víček hrnou slzy, a prudce zamrkala, aby je zahnala nazpátek.

„Kdyby tady teď Caspar byl, určitě by podotkl, že podceňovat vás je za všech okolností velká chyba,“ prohlásil Toller místo uvítání. „Říkával o vás, že jste jako mistral – nevypočitatelný a nepolevující vítr. Měl pravdu. Už tím, že jste sem přišla, jste porušila všechna pravidla, Margaux. Na váš dopis bych vám byl odpověděl v pravý čas.“

Přestože Caspar důvěřoval Tollerovi natolik, aby ho vzal s sebou na expedici do Indie, Margaux se jeho mrtvolně bledé tváře děsila. Když se sklonil, aby jí políbil ruku, ucítila závan nepříjemného pachu; Toller byl cítit, jako kdyby se zevnitř kazil.

„Jenže já nemám na čekání čas.“

„Přijela jste svým kočárem?“ zeptal se podezíravě.

Ve světle ohně se zableskly tři zlaté klíče, které mu visely na řetízku kolem krku. Margaux samozřejmě věděla, že nahradil Caspara ve funkci Anubise, ale přesto ji nepříjemně bodlo u srdce, když na něm uviděla náhrdelník, který smí mít jenom nejvyšší představený. Caspar jej nosil pod oblečením po celou dobu jejich manželství. Když jí Toller přišel sdělit, že se z Indie vrátil sám, a poprvé u něj klíče zahlédla, musela se vší silou držet, aby mu je nestrhla z krku.

Nyní se narovnala a vypjala, aby své malé postavě dodala trochu výšky. „Ano, přijela jsem ve svém kočáře.“ Dalo jí hodně práce, aby se jí nezachvěl hlas.

„Čeká na vás venku?“ vyptával se Toller dál.

„Samozřejmě že ne. Můj kočí zajel na stanoviště na konci ulice. Jsem chytřejší, než si myslíte.“

„Ví někdo, že jste sem přijela?“

„Proč mě takhle vyslýcháte?“

„Promiňte, ale velmi nám záleží na tom, abychom k Bratrstvu věčného kruhu nepřitahovali zbytečnou pozornost. Zvlášť nyní ne, když se do Vídně sjela na kongres celá Evropa. Ve městě jsou tisíce nejrůznějších hodnostářů a delegátů a každý má minimálně jednoho špeha. Navzdory údajné osvícenosti této doby císařské zákony existenci našeho bratrstva zakazují, dokonce hrozí, že členství budou trestat jako zločin.“

„Vím o tom. Caspar mi to všechno vysvětlil už dávno. Nikdy bych –“

Toller ji vzal za paži: „Buďte rozumná, Margaux, a dovolte mi, abych vás doprovodil do kočáru.“

Setřásla jeho ruku a lehce si dupla: „Jako Casparově manželce mi podle rakouského práva náleží, co patřilo jemu. Jsem zde proto, abych si vyžádala to, co objevil na své poslední výpravě.“

„Všechny objevy patří bratrstvu.“

„Ne, nepatří. Všechny manželovy cesty se hradily z mých příjmů. A teď, Herr Toller, budete tak laskav a dáte mi to, pro co jsem si přišla.“

„Co vás to popadlo?“ utrhl se na ni Toller, který ztratil trpělivost. „V žádném případě vám nic nedám.“

Margaux však s majorem Wellsem probrala dopředu i tuto možnost. Když tedy Toller její žádost odmítl, nezaváhala a vykročila. Rychle přešla halu a zamířila k vnitřní svatyni stejně samozřejmě, jako by to předtím dělala už stokrát a jako by důvěrně znala uspořádání místností v budově. Po řadě hodin, které strávila s Casparem nad architektonickými plány, ji opájelo vědomí, že je konečně uvnitř.

„To je zakázané!“ křikl Toller a spěšně se pustil za ní.

Margaux mezi tím otevřela dveře na konci místnosti a vešla do přístěnku. Caspar byl na skryté mechanismy v budově velmi pyšný a o všech jí pověděl. Ano, tady je klika; pokud přesně nevíte, kam sáhnout, je naprosto neviditelná. Stiskla ji, část stěny se otevřela a Margaux ovanul proud chladného vzduchu.

„On vám řekl i o tomhle?“ Toller jí byl těsně v patách, těžce dýchal a hlas se mu třásl vzteky. Znovu chňapl po Margauxině paži a pokusil se ji zadržet. Trochu ji samotnou – a Tollera mnohem víc – překvapilo, že ho instinktivně kopla. Caspar ji naučil, jak se účinně bránit vším, co má po ruce, ať to jsou pěsti, boty, pistole nebo meč. Říkal, že žijí v nebezpečných časech a je třeba, aby se o sebe uměla postarat, když on bude na cestách.

Získala několik vteřin a chvatně zamířila po špatně osvětleném točitém schodišti, které po spirále klesalo do katakomb. Na odpočívadle se jí otevřel pohled do jeskyně, jejíž obvod lemovaly desítky výklenků. V každém stál zaprášený kostlivec. Ze rtů jí unikl udivený, šokovaný výkřik. Manžel jí staré římské pohřebiště dopodrobna vylíčil, ale skutečná přítomnost věkovitých koster ji přesto ohromila. Všude tančily stíny a z kamenných zdí odkapávaly krůpěje vody. Vzduch byl těžký pachem hlíny a tlení.

„Copak?“ ozval se Toller s úsměškem. Stál těsně za ní s lampou v ruce.

Margaux se nadechla ústy a zamířila na druhý konec, ke kobce opatřené železnou mříží. Bylo to tajné sklepení bratrstva, kde, jak doufala, najde poklad, který Caspar přivezl z Indie. Poklad, za nějž ji major Wells nabídl sumu, která bohatě postačí na financování záchranné výpravy. Jenže kobka byla zamčená.

„Co myslíte, že tam kromě našich záznamů je?“ zeptal se Toller jízlivě.

„Flétna s vyrytými značkami, o které mi Caspar psal v posledním dopise.“

Tollerův smích byl ještě ohavnější nežli pach podzemí. Pokročil k rezavé železné mříži a zasunul do zámku jeden z klíčů, jež mu visely na krku. „Ta tady není. Přesvědčte se sama.“

Kapitola 24

Vídeň

Neděle 27. dubna, 10.05

Bezmála dvoumetrový Texasan si nalil dnes už nejméně šestý šálek kávy. Neusrkl, nezafoukal do něho, ale rovnou do sebe obsah hodil. Bylo mu jedno, jestli se spálí. Na stole před ním stála mísa s ovocem, talíř se sýry a košík s pečivem, ale ani se jich nedotkl. Tom Paxton fungoval na kofein a nezáleželo na tom, jak vřelý ho do sebe dostane.

Obývací pokoj jeho hotelového apartmá se dočasně změnil v improvizovanou kancelář. Naproti němu seděli autoři projektu, který společnosti Global Security přinesl tuto zakázku. Jeho osobní asistentka Kerri mu jako vždycky byla po boku s laptopem na klíně a prsty jí běhaly po klávesnici. Neustálé ťukání kláves Paxtona uklidňovalo.

Bill Vine a další dva muži u stolu strávili ve Vídni poslední měsíc a mapovali situaci kolem té „symfonické záležitosti“, jak zakázku překřtili. Vine právě podával svému šéfovi zevrubné hlášení o současném stavu věcí.

„Jestli tomu dobře rozumím,“ přerušil ho Paxton, „pořád ještě nejsou zabezpečené všechny přístupy. Jak to, že jste to nevyřešili? Uvědomuješ si, že koncert se má konat už za čtyři dny? Co si, ksakru, myslíš?“

„Přístup, který nemáme pod kontrolou, je jenom jeden. To je celé. A brzy to vyřešíme.“ Vine, bývalý voják, nikdy neztrácel klid. Smrt viděl tolikrát, že ho jen těžko mohlo něco rozházet, a ošklivých vzpomínek měl dost na to, aby ho noční můry pronásledovaly do konce života. Věděl, že v každé zakázce jde o krk, ale nevyvádělo ho to z míry o nic víc než náročný šéf. Proto také stále pracoval u Globalu.

„Napřed si tedy projdeme to, co nás čeká jako první – dopravu ve městě. Všechno je dokonale podchycené. Město dalo souhlas, že večer v den konání koncertu můžeme v okolí koncertní síně uzavřít ulice. Dokonce i mimořádně vysoce postavení lidé budou muset dojít pěšky. Přístup ke všem vchodům a východům bude zabezpečený biometrickými přístupovými kartami Zenith a všude budou nainstalované elektrické bezpečnostní brány. Všechno funguje dokonale a pro případ nouze máme připravené i zálohy záloh. Místní jsou velmi ochotní a spolupracují perfektně.“

Vine pracoval u Globalu od operace Pouštní bouře. Byl mimořádně dobrý, přímo skvělý a dával si dobrý pozor, aby své démony držel na uzdě. I tak ale Paxton tu a tam (jako například dnes ráno) čistě pro pořádek zapátral, jestli někde hluboko ve Vineových očích nezahlédne něco podezřelého. Démony neviděl. Kdyby ano, Vine by okamžitě letěl, bez ohledu na to, co všechno pro společnost udělal a jak blízko k sobě oba muži měli.

„Můžeš mi ukázat, kde všude bude přístup na karty?“ požádal teď Vinea.

„Jasně.“ Zatímco Vine otevíral příslušné soubory, Paxton obrátil pozornost k ostatním členům týmu. Chtěl se přesvědčit, jestli jsou ve střehu a jestli na nich nenajde známky nervozity nebo únavy. V pozici nejdůležitější bezpečnostní agentury na konferenci ISTA si žádné zádrhely nemohl dovolit. Trvalo mu dlouho, než se dostal takhle daleko.

ISTA se schází každý rok, pokaždé v jiné zemi, aby si její členové vyměnili nejnovější zkušenosti z oblasti bezpečností, bezpečnostních systémů a novinek v boji proti terorismu. Součástí konference jsou prezentace, kde jsou představeny výsledky výzkumů, probíhají diskuse o protiteroristické politice a nových postupech. Konference se účastní hlavy všech důležitých bezpečnostních agentur, stovky analytiků, desítky důležitých osobností a vysocí úředníci z vládních bezpečnostních agentur. Pro teroristy je konference ISTA samozřejmě nesmírným lákadlem. Považovali by za obrovskou výhru, kdyby se mohli blýsknout zdařilým útokem na tak důležitou akci, navíc zaměřenou proti nim osobně. Ve čtvrtek večer bude na něm, Tomu Paxtonovi, aby čemukoli nežádoucímu zabránil.

Od roku 1958, kdy byla Mezinárodní asociace pro bezpečnostní technologie založena, mezi sebou řada firem soupeří o to, komu připadne čest zajišťovat bezpečnost výročního setkání na nejvyšší úrovni. Bezpečnostních agentur se vybírá vždy několik, podle toho, kde se konference koná. Letos je jich šest: jedna odpovídá za bezpečnost konferenčního centra, ve kterém bude probíhat většina aktivit – přednášky, mítinky, panelové diskuse a výstavy; další čtyři zajišťují bezpečnost čtyř hotelů, kde se účastníci ubytují. Těchto pět agentur poskytuje vlastně jenom služby záložních bezpečnostních systémů, protože všechny objekty byly dopředu vybrány tak, aby splňovaly nejvyšší bezpečnostní kritéria.

Zato objekt přidělený šesté společnosti je mnohem problematičtější.

Bezpečnost koncertní síně v ulici Bösendorferstrasse u Kartner Ringu lze označit maximálně za průměrnou, takže agentura, která ji dostala na starost, bude mít nejtěžší práci, ale zároveň i největší šanci předvést, co umí. A tou se stala právě Global Security Inc.

„Chceš to i se všemi detaily?“ zeptal se Vine.

„Můžeš si myslet, že známe každý krok jako své boty, ale –“ začal Paxton.

Vine ale šéfa přerušil a dořekl větu za něj. Nikdo jiný z týmu by si to nedovolil, ale když Vine i s příslušnou intonací recitoval šéfovu mantru, vyloudil Paxton na tváři malý úsměv: „…ale opakování je matkou moudrosti a je to jen malá cena za velký úspěch.“ Pak se pustil do monologu, který provázel projekcí desítek trojrozměrných schémat. „Držitel aktivuje kartu tak, že přitiskne palec do levého kvadrantu. Otisk musí souhlasit s údaji v čipu, který je do karty implantovaný. V čipu budou uloženy specifické informace o držiteli…“ Vine se podíval na Paxtona. „Co všechno tam bude, víš – sám jsi ten seznam sestavil –, ale předpokládám, že si to stejně chceš poslechnout, že ano?“

„Jasně, miluju tvůj hlas.“

Vine ocenil šéfův pokus o vtip něčím, co mělo blízko k úsměvu – nepatrně zdvihl pravý koutek úst. Když jste Vinea viděli poprvé, trvalo vám hezkou chvíli, než jste přišli na to, co je na něm divného. Byl vysoký, urostlý, s širokou bradou a houštím tmavých vlasů, stále v nejlepších letech. Až když jste ho nějakou dobu upřeně pozorovali, došlo vám, že jeho tvář téměř postrádá mimiku a dokážete na ní rozeznat jenom několik málo výrazů. Bylo zapotřebí celkem dvaadvaceti operací, než mu plastičtí chirurgové dali obličej do pořádku. Vlastně téměř do pořádku.

„Tak tedy, v čipu bude zadáno jméno každého držitele karty, organizace, věk a váha. Pak také fotografie plus některé informace z pasu a řidičského průkazu. Firmy zajišťující údržbu a občerstvení souhlasily, že nám poskytnou údaje o svých zaměstnancích. Totéž platí o personálu koncertní síně. Se sběrem dat jsme téměř hotovi.“

„Co znamená téměř?“ chtěl vědět Paxton.

„U těch, které jsem vyjmenoval, nám to bude trvat ještě tak dvanáct hodin.“

„Pokračuj.“

Na lidech kolem stolu byl patrný určitý neklid. Paxtona nezajímalo, jestli se nudí. Chtěl slyšet detaily. Znovu a znovu. Jako manžel, který se neustále dožaduje, aby ho manželka ujišťovala o jeho skvělých ložnicových výkonech. Tahle paralela ale nebyla úplně namístě, protože jeho manželství se podobalo spíš vyprahlému nepřátelskému bojišti.

„Karta bude fungovat pouze tehdy, když bude otisk palce odpovídat údaji na čipu. Máme čtečky, které dokážou číst karty z větší vzdálenosti. A máme jich dost, takže se u žádného vchodu nebudou tvořit fronty, které by někdo mohl využít k proniknutí dovnitř. Pokud čtečka vyhodnotí získané informace jako validní, to jest budou souhlasit s údaji v databázi, bude daná osoba smět vstoupit. Jestliže informace souhlasit nebudou, brána se zamkne a dotyčný nebude moct ani dovnitř, ani ven. Samozřejmě jsme se postarali i o to, aby lidé na kontrolních místech mohli v případě nouze zajistit přístup vybraným osobám. Management koncertní síně není z našich bezpečnostních opatření nijak nadšený.“

„Proč?“ zeptal se Paxton. Zdvihl se a nalil si sedmý šálek kávy.

„Z estetických důvodů.“

„Co jim vadí na neprůstřelném plexiskle? Můžou být rádi, že jsme si nepřivezli ocelové brány.“

„Ohánějí se tím, že jde o historicky cennou budovu a –“

„Ať jdou do háje,“ mávl rukou Paxton. „S jakou váhovou odchylkou počítáte? Co když se hmotnost osoby zadaná na kartě bude lišit od toho, co máme v databázi? Nechci, aby se opakoval incident, ke kterému došlo minulý měsíc ve Washingtonu.“ Šlo o to, že soudce Nejvyššího soudu přibral od vydání karty tři kila a hlídací zařízení ho uvěznilo.

„Počítáme s pěti kilogramy. To by mělo stačit.“

Paxton se opřel zády na pohovce, na chvíli se zamyslel a pak se znovu podíval na Vinea. „Takže nám zbývá orchestr, že? V čem je problém s těmi zatracenými muzikanty?“

„Právě jsem o tom chtěl začít mluvit.“

„Nebo se tomu vyhnout.“

„Čekám jistý telefonát a doufal jsem, že přijde během téhle schůzky. Abych pravdu řekl, Tome, s orchestrem jsme uvízli na mrtvém bodě.“

„Proč, proboha?“

„Protože koncertní mistr nechce hudebníky vystavovat ‚takovému očistci‘, jak našim opatřením tvrdohlavě říká. Prý jde o samé světově proslulé umělce a on nedovolí, aby se s nimi zacházelo jako se zločinci.“

„Tohle se musí vyřešit. A co nejdřív!“ Paxton se nadechl k další řeči, ale pak se sám zastavil. Dobře věděl, že Vineovi není třeba uštědřovat žádné kázání. Místo toho se obrátil na dalšího člena týmu: „Alano, máš slovo. Můžeš se předvést.“

Alana Greenová, vědátorka a mimořádně nadaná matematička, pracovala pro Global od osmnácti let, kdy odpromovala na Massachusettském technologickém institutu. Teď, ve čtyřiadvaceti, byla jen o rok starší než Paxtonova dcera a stále zůstávala nejmladším členem týmu. Právě když se chystala spustit svou prezentaci, zazvonil Kerri mobil. Podívala se na displej, kdo volá, a hovor přijala. Když domluvila, otočila se ke svému šéfovi: „Jede k nám David Yalom.“

„Tak na něj počkáme,“ kývl Paxton na Alanu. „Tohle může být zajímavé i pro tisk.“

„Mám ještě jednu věc,“ pokračovala Kerri.

Paxton se na ni vyčkávavě zadíval.

„Před chvíli jsem dostala zprávu, že na koncert možná přijedou i další vysoce postavení hosté.“

Paxton zdvihl obočí: „Nenapínej mě.“

„Koncem příštího týdne navštíví východní Evropu viceprezident Spojených států a ministr obrany. A jak se zdá, patří oba k Beethovenovým obdivovatelům.“

Kapitola 25

Neděle 27. dubna, 10.15

David Yalom už s vedením Globalu dělal několik rozhovorů. Tom Paxton ho při příchodu pozdravil srdečně, ale zároveň trochu rozpačitě. Od útoku, při kterém zahynula celá reportérova rodina, se spolu nesetkali. Když si teď s Davidem potřásl rukou a díval se mu do vyhaslých, mrtvých očí, říkal si, že takhle nějak musí vypadat odsouzenec čekající v cele smrti. David byl bledý, obličej měl strhaný, hodně zhubl a působil dojmem těžce raněného.

„Mohu vám nabídnout kávu nebo něco jiného k pití?“ zeptala se Kerri.

„Kávu,“ kývl David, a až po chvíli dodal: „Moc vám děkuji,“ jako by si teprve teď vzpomněl na dobré vychování.

Z tmavozeleného batohu vytáhl blok a nalistoval prázdnou stránku. „Gratuluji vám k vítězství ve výběrovém řízení,“ pokývl k Paxtonovi. „Je to ohromná zakázka.“

„A ohromná zakázka vyžaduje ohromné plány. Jste připraven?“ Stručně Davida seznámil se situací a přitom ho pozorně sledoval. Teprve po chvíli si uvědomil, co je na izraelském reportérovi zvláštního: působil dojmem, jako by mezi myšlenkou a konáním byla prodleva jedné nebo dvou vteřin. Nicméně výklad sledoval pozorně, dobře se orientoval a kladl inteligentní a věcné otázky.

Pracovali spolu popáté nebo pošesté a Paxton věděl, že Yalom se konferencí ISTA účastní s železnou pravidelností už řadu let. Všichni ho znají jako svědomitého novináře, který odvádí poctivou práci. Jeho otázkám se nedivil ani se jich nebál. Byl přesvědčený, že Global pracuje na špičkové úrovni a David nedokáže najít nic, co by jeho reputaci mohlo poškodit.

„Napřed vám předvedeme prezentaci hlavního bezpečnostního programu. Bohužel nemáme žádný popcorn,“ zažertoval Paxton.

Yalom se zdvořile a trochu nucené zasmál a Alana Greenová stiskla spouštěcí klávesu. Prezentace na obrazovce si nezadala se známými thrillery. Alana předvedla několik scénářů možných vniknutí do koncertní síně. Vetřelci se tam nejprve dostali přes nákladní plošinu za budovou, pak přistáli na střeše a vnikli dovnitř probouráním stěny vedlejšího domu. Zabezpečovací systémy se pokaždé uvedly do stavu zvýšené pohotovosti a animovaný narušitel byl vždy polapen.

„A teď se podíváme na případ, kdy nepůjde o člověka zvenčí, ale o někoho, kdo má do haly určitý omezený přístup a pokusí se proniknout do prostoru, kde budou důležité osobnosti…“

Až na Davida Yaloma všichni přítomní detaily zabezpečení znali, ale přesto fascinovaně přihlíželi, jak se na obrazovce v dokonale provedené simulaci pohybují animovaní teroristé. Napětí podtrhávala dramatická hudba.

„Je to jako sledovat film s Jamesem Bondem, co?“ zeptal se Paxton a vůbec se přitom nesnažil potlačit pýchu v hlase.

„Člověk má skoro chuť zjistit, jak by všechno probíhalo, kdyby došlo k opravdovému útoku,“ podotkla Alana Greenová.

„Takové věci neříkej!“ zasmál se Paxton. „Děsí mě to. Zvlášť, když je říkáš před zástupci nejvyššího vedení Globalu.“ Pak se otočil k Tuckerovi: „Teď je řada na tobě. Řekni nám všechno podstatné o infrastruktuře v budově.“

„Budova je stará. Všechny sítě jsou zvetšelé. Je tady spousta nejrůznějších zákoutí. Ale pracujeme čtyřiadvacet hodin denně a jsem přesvědčený, že máme všechno podchyceno. Známe už dokonce i jména krys, které prolézají potrubím.“

„Vypadáš úplně nadšeně,“ podivil se Paxton. Tucker se před novináři obvykle tvářil kysele a před akcí býval skoupý na slovo. „Co se děje?“

„Včera v noci mi volala Angela.“ Tucker se odmlčel. „Je těhotná.“

Všichni věděli, že se Tucker a jeho žena už několik let neúspěšně pokoušejí o dítě, a tak zpráva vyvolala bouři nadšení a gratulací. Kerri si dokonce utírala oči. To Paxtona překvapilo. Pracoval s ní už pět let, a takové zjitření emocí u ní ještě nikdy neviděl. Ještě víc ho ale překvapilo, jak pohled na její slzy pohnul jím samým. Považoval to za nemístnou, nečekanou a nevítanou reakci. Nikdy nesměšoval práci a osobní pocity. Nikdy to nedělal a ani to dělat nebude. Najednou se cítil neklidný a nesvůj. Potřebuje nějakou změnu. „Rád bych se podíval přímo do koncertní síně. Půjdete s námi?“ otočil se k Davidovi.

„Jistě. Velmi rád.“

„Kerri,“ zeptal se své asistentky, „je třeba ještě něco probrat, než vyrazíme? Je něco, čeho bychom se měli bát?“

Byla to zaklinací věta, kterou končil každou schůzku. Pro Kerri, která se pyšnila tím, že nikdy na nic nezapomene (jako ostatně nikdo z Paxtonova týmu), to byl signál, že má potvrdit, že je vše v pořádku.

„Ne, nic.“

Paxton o ní nepochyboval, ale zároveň jí nikdy úplně nevěřil. Na sto procent nevěřil ani nikomu jinému. Každý může něco opomenout, každý může udělat chybu. Ale když se zabýváte bezpečností, tedy životem a smrtí, nemůžete si dovolit chybovat a zapomínat. Nic se nesmí pokazit. Zvlášť ne u téhle zakázky.

Paxton trávil všechny dovolené horolezectvím. Dobýval stále vyšší a náročnější vrcholky a musel přijmout fakt, že pokud jde o kontrolu vybavení, nesmí věřit nikomu, ale nastane-li nějaký problém, musí se na své parťáky umět spolehnout. Byl to obvyklý obtížně řešitelný hlavolam.

Svou bezpečnostní agenturu dovedl pod vrchol. Když šplhal nahoru, měl kolem sebe jenom pár lidí. Tady, ve Vídni, ho sleduje každý, kdo má s bezpečnostními službami něco společného. Jsou tu důležití lidé, ze kterých by se časem mohli stát jeho klienti. Dopadne-li všechno dobře, zazáří Global tak, že na jednání s ním budou všichni potřebovat sluneční brýle, a smlouvy se pohrnou jako voda z tajícího sněhu a ledu na vrcholcích nejvyšších hor. Paxton investoval do své společnosti všechno, co měl. Zadlužil se a po ošklivém rozvodu, který ho teprve přijde na spoustu peněz, které nemá, musí všechno dopadnout skvěle. Konference musí jeho společnosti přinést potřebný a zasloužený věhlas.

Nikdy nebyl v tak výborné a zároveň špatné situaci: vyšplhal pod vrchol svého vlastního Everestu. Doposud v sobě Global skrýval jenom teoretický potenciál. Ale až ve čtvrtek završí padesátou konferenci ISTA galakoncert, jeho vklad se mu buď mnohonásobně vrátí, nebo přijde o poslední košili. Dobře věděl, že všichni důležití členové ISTA doufají, že dojde na poslední košili a že budou mít to potěšení přihlížet, jak se starý Paxton s ostudou plíží ze scény. Jenže on neměl v úmyslu dopustit, aby k něčemu takovému došlo.

„Auta čekají dole. S techniky se sejdeme v Musikvereinu. Moc se těším, až uvidím naše nové GPR systémy v akci.“

„Nové systémy?“ zopakoval po něm reportér. „A čím se liší od těch starých?“ zdálo se, že ho tohle téma mimořádně zaujalo.

„GPR. systémy jsou většinou navrženy pro vyhledávání na povrchu a v otevřeném prostoru. Obvykle mají dosah asi třicet metrů. Ale když je použijeme pro vyhledávání v podzemí, dostaneme se do hloubky nějakých devíti, deseti metrů. My teď máme k dispozici zkušební modely, které dokážou proniknout zemí. S nimi postoupíme nejméně o metr hlouběji,“ chlubil se Paxton.

„Metr navíc vás možná nijak neohromí, Davide, ale je to dost místa, ve kterém se může někdo přikrčit a číhat,“ vzal si slovo Vine.

„Ukážete mi simulaci?“ požádal reportér.

„Jasně,“ kývl Paxton a pokračoval ve vychloubání. „Taky vás možná bude zajímat, že máme premiéru ještě v jedné věci. Vynaložili jsme sto tisíc dolarů na technologii, která má zachytit aktivity teroristů v okolí.“

„O to se normálně starají místní úřady, ne?“ soudil David.

„My si všechno hlídáme sami.“

Davidova propiska se zastavila: „O jaký druh aktivit vlastně jde? A o jak velkou oblast? Jaký systém používáte?“

„Když vám to řekneme a vy to napíšete, budou teroristi vědět, jak se našim systémům vyhnout.“

„A když vám slíbím, že až do koncertu o tom nic nenapíšu?“

„Ne, ne. O tomhle vám neřeknu ani slovo. Až bude po koncertě, přijďte za mnou znovu a dovíte se, do čeho jsme investovali. Ale teď už je načase, abychom vyrazili do koncertní síně.“

Vyšli z místnosti a zamířili k výtahu. Kerri se v půli cesty zastavila a obrátila.

„Děje se něco?“ zeptal se Paxton.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Jenom jsem něco zapomněla.“

„To je dobře, že to není nic vážného. Nic vážného se totiž nestane. Rozhodně ne tenhle týden.“ Otočil se k Davidovi: „Znervózňuji vás svými řečmi?“

„Jak to myslíte?“ zatvářil se David zmateně.

Paxton stiskl tlačítko výtahu: „Když zabezpečovací systémy fungují, jak je třeba, není o čem psát. Zajímá mě, jestli nemáte strach, že pro své články nebudete mít žádná pořádná témata.“

Kapitola 26

Tak jako ve svém současném životě prožíváme tisíce snů, je tento náš život jenom jedním z mnoha tisíců životů, do nichž přicházíme z jiného, skutečnějšího života, z toho, do kterého se vracíme po smrti. Náš život je pouze jedním ze snů o tomto skutečnějším životě, a tak se to opakuje nekonečněkrát, až do úplně posledního, opravdu skutečného života, života Božího.

Lev Nikolajevič Tolstoj

Předměstí Vídně

Neděle 27. dubna, 12.05

Sluneční paprsky se prodíraly modrozelenými listy stromů a dopadaly Meer na obličej a ruce. Jeli hlubokými lesy a poslední čtvrthodinu si povídali o hudbě. Cesta byla nenáročná a nenucená konverzace je nakonec dovedla ke společnému poslechu Mahlerovy symfonie.

Pak silnice prudce zatočila a Meer zahlédla červenobílé budovy a chrám zářící zlatem. Sebastian zabočil doprava a všechno to zase zmizelo. Cítila se tak unavená, že kdyby jenom na chvilku zavřela oči, určitě by usnula.

Po zvláštní epizodě, kterou prožila na ulici staré židovské čtvrti, se vrátila do hotelu jako v transu. Jak je možné, že ji smyšlená historka tak silně ovlivnila? Úzkosti a strach té imaginární ženy ji úplně pohltily. A pocit odpovědnosti zrovna tak – jako kdyby někdo, koho ona sama miluje, byl v nebezpečí a jeho život závisel na její pomoci. Meer by nejraději přibouchla ve své mysli dvířka, aby její podvědomí už nemohlo spřádat další smyšlenky.

Nechala si na pokoj přinést večeři a snažila se sníst trochu polévky a salátu.

Pak jí zavolal Malachai, že mu policie vrátila pas a že v pondělí přiletí; chce na vlastní oči vidět herní kazetu, která by mohla vést k nálezu reinkarnačního nástroje. Možná se dokonce přihlásí do středeční aukce.

Řekla mu, jak je ráda, že to dlouhé nepříjemné období neustálého sledování konečně skončilo. Jak ho policie vůbec mohla podezírat, že je zapletený do únosu dítěte? Zrovna jeho, který pomáhá dětem celý život! Vyšetřovatele rozhodně neomlouvá, že se snaží najít pravého viníka.

Ještě se nevyrovnala s časovým posunem a usnula až dvě hodiny po půlnoci. Když ji v sedm ráno vzbudil telefon, měla pocit, že zavřela oči teprve před pár minutami. Volal jí otec a hlasem plným smutku říkal, že stav doktora Smetteringa se přes noc zhoršil. Smetteringův syn by měl přijet během dopoledne a on, Jeremy, by se měl do večera dostat domů. Bohužel nemůže letět letadlem – přijel autem a musí se s ním vrátit. Nevadí jí, že stráví další den sama?

Chtělo se jí zasmát, že k samotě má daleko, ale nakonec jenom řekla, ať si nedělá starosti, že je v naprostém pořádku. Koneckonců to byla pravda. Aby se v tom utvrdila, objednala si k snídani kávu, džus, jogurt a nějaké ovoce, všechno snědla a u jídla listovala brožurou o Vídni a přemítala, jak naloží s volným dnem.

V deset hodin zavolal Sebastian, jak slíbil, a ptal se, jestli něco nepotřebuje. Řekla, že ne. Pokračoval, že se chystá na návštěvu za Nicolasem, a jestli by nechtěla jet s ním. Tušila, že chlapci nedokáže pomoci, ale z vděčnosti za čas a péči, kterou jí Sebastian od příjezdu věnuje, řekla, že pojede ráda.

Musela na chvíli usnout. Když otevřela oči, stáli na parkovišti před sanatoriem.

„Jestli má Pánbůh nějakou mapu, tohle místo je označeno krvavou červení,“ vzdychl Sebastian.

„Jak to myslíte?“ vyhrkla Meer polekaně.

„Tohle místo je prokleté. Považoval jsem za dost zlé už to, že tady pracovala Rebeka. Pak mě přemluvila, abychom sem přes léto dali Nicolase – nemocnice tady zřídila letní tábor pro děti zaměstnanců. A teď tu Nicolas žije.“

„Vypadá to tady nádherně. V čem je problém?“

Sebastian opět přešel do tónu turistického průvodce: „Nacistická teorie o rasové čistotě se začala zavádět do praxe právě tady, ve steinhofské nemocnici, už v roce 1938. V rámci Akce T4 byli vybráni pacienti, kteří už neměli dál žít, a ti se pak posílali do Lince do plynu. Jenom z téhle nemocnice tam zemřelo víc než tři a půl tisíce lidí.“

Otevřeným okénkem zalétaly do auta ptačí trylky. Meer se divila, že po tom, co jí Sebastian právě řekl, nepřestali ptáci zpívat.

„V jednom pavilonu prováděli lékaři nepředstavitelně bolestivé experimenty na dětech, které pak byly posílány do jiného pavilonu, aby tam zemřely podvýživou a nemocemi. Takhle zahynulo víc než sedm set dětí. Jejich mozky a míchy byly vyjmuty, aby se používaly pro vědecké účely.“ Odmlčel se. Buď nechtěl, nebo nebyl schopen pokračovat. Když zase navázal, Meer bylo skoro nepříjemné, že o tom mluví dál. „Děsné na tom je, že všechno pokračovalo i po válce. Orgány dětí, jejich mozky a míchy, se používaly k výzkumům až do roku 1978. Dokonce si je mohli prohlížet i návštěvníci. Dodnes se tu a tam stane, že personál objeví v odlehlém koutě některého pavilonu něco děsivého. Když tady byl Nicolas o prázdninách na denním táboře, vykopal zahradník dětskou lebku. Bůhví, kolik dětí si v tu chvíli hrálo venku a vidělo to. Před půl rokem město pohřbilo poslední pozůstatky té děsivé doby, ale kdo ví, co dalšího objeví v budoucnu nějaký zahradník.“

„Vaše manželství se rozpadlo kvůli Nicolasovým potížím?“

Sebastian zavrtěl hlavou. „Ne. Problémy začaly o dva roky dřív.“ V hlase mu zazněla trpkost: „Rebeka měla poměr s jedním doktorem.“ Trpkost vystřídalo zadumání: „Nedokázali jsme to překonat.“

„To je mi líto,“ špitla Meer. Litovala Sebastiana a zamrzelo ji, že se vůbec ptala.

U stolu seděl devítiletý chlapec se Sebastianovými medovými vlasy a zelenýma očima. Rukama horečně hnětl šedou plastelínovou kouli a něco si pro sebe drmolil. Jednotlivá slova se v nezřetelném monotónním mumlání nedala rozlišit.

Na okamžik vzhlédl, podíval se na Meer, ale oční kontakt s ní nenavázal. Co asi viděl? Neznámou ženu v dlouhé černé sukni a se sandály na nohou stojící ve dveřích? Novou sestřičku, která mu nese další léky? Ducha? Nebo snad vůbec nic?

„Ještě před šesti měsíci to bylo úplně normální dítě – chodil do školy, rád sportoval, jezdil na kole, hrál si s kamarády. A teď, podívejte se na něj. Je… ztracený.“

Sebastian mluvil před Nicolasem naprosto otevřeně, jako kdyby ho chlapec neslyšel nebo mu nerozuměl. „Žije v nějaké neprodyšné skořápce, celé dny jenom prozpěvuje tuhle píseň a stále dokola kreslí nebo modeluje to samé,“ ukázal na hromádku pokreslených papírů. „Jí a spí jenom, když mu někdo dá něco k snědku nebo ho uloží do postele.“

Meer vzpomínala, jak ona sama sedávala celé hodiny u klavíru, snažila se zahrát tu správnou melodii, tvrdohlavě zkoušela všechny možné kombinace, až někdy usnula s hlavou na klávesnici a vzbudila se o několik hodin později s klávesami obtisknutými na tváři.

V Nicolasových očích viděla tentýž prázdný pohled, kterým se na sebe kdysi dívala do zrcadla. Dobře si vzpomínala, jak se cítila, když ji zaplavily vzpomínky, které jí nepatřily.

„Was tun Sie hier?“

Meer se otočila po hlase. Slovům sice nerozuměla, ale tón řeči jasně naznačoval hněv.

Sebastian se obrátil ke své manželce a řekl anglicky: „Meer, to je Rebeka Kutcherová, Nicolasova matka. A tohle, Rebeko, je dcera Jeremyho Logana.“

Byla krásná i navzdory přísně sevřeným rtům a vzteklým plamínkům v očích. Zavrtěla hlavou, až se světlé kudrny rozlétly kolem. „Sebastiane, do telefonu jsem ti to přece řekla naprosto jasně!“ Mluvila s britským přízvukem. „Je mi líto,“ otočila se k Meer, „ale přítomnost cizích lidí mého syna rozrušuje.“ Ve tváři měla výraz bolesti, který Meer připomněl její vlastní matku.

„Nechci vašemu synovi ublížit,“ kývla Meer chápavě a otočila se k Sebastianovi: „Počkám venku. Nechci vám zkazit návštěvu.“

„Ne, to ne. Chci, abyste s ním strávila pár minut.“ Pak začal mluvit k Rebece: „Sama víš, že nic nepomohlo. Proč tady nemůže Meer chvilku zůstat? Možná by ji něco napadlo. Prožila v podstatě totéž.“

Nicolasovo mumlání zesílilo. Rebeka se na něj zadívala a pak rozladěně vzdychla: „To není fér, když na mě takhle tlačíš. Nebuďte tady moc dlouho.“

Když se za ní tiše zavřely dveře, klekl si Sebastian k Nicolasově židli a začal mu něco šeptat. Hoch nijak nereagoval, ale Sebastian pokračoval dál, hladil ho po vlasech a usmíval se na něj. Výraz v jeho obličeji byl srdcervoucí kombinací lásky a zoufalství. Nicolas na něj zíral velkýma vyděšenýma očima. Působil dojmem, že sleduje nějaké bitvy nebo hrůzy, které jím otřásají do hloubi duše. Nedíval se otci přímo do očí, ale naklonil se k němu, jako kdyby na nějaké podvědomé úrovni toužil po tom, co mu otec nabízí.

„Tak takhle žije můj syn.“

Meer si nebyla jistá, jestli Sebastian mluví o nemocnici nebo o Nicolasově duševním stavu.

„Jak dlouho?“ zeptala se.

„Asi dva měsíce. Rebeka ho měla napřed doma, ale bylo to příliš složité a potom…“ rty se mu stáhly do tenké rozzlobené čárky, „…potom se jeho stav ještě zhoršil a bylo jasné, že potřebuje stálou péči.“ Odmlčel se, zhluboka se nadechl a pokračoval: „Navrhoval jsem, že si ho vezmu k sobě a péči mu zajistím, ale Rebeka si postavila hlavu, že nejlépe mu bude tady a doktoři s ní samozřejmě souhlasili. Díky tomu, že tu pracuje, dokázala zařídit, že může zůstat, dokud v sanatoriu bude místo. Tenhle pavilon je už delší dobu obsazený sotva z osmdesáti procent a je nepravděpodobné, že by se situace změnila.“

Meer odtrhla oči od Nicolase, rozhlédla se a zastavila se pohledem na kopičce kreseb, na niž ji Sebastian upozornil už před chvílí. Obrázky působily děsivě – všechny byly vyvedené v černé a různých odstínech šedé a hnědé; Nicolas ani jednou nepoužil světlou barvu. Vedle stály tři figurky z šedé plastelíny. Téma bylo všude stejné: obličej malého chlapce (nikoli Nicolasův, ten druhý měl úplně jiné rysy) s očima plnýma hrůzy a ústy otevřenými v němém výkřiku.

„Nicolasi, není ti smutno, když jsi s tím malým chlapcem sám celý den?“

Nicolas neodpověděl.

„Říkal jste, že mluví anglicky, že?“ otočila se k Sebastianovi, aby se ujistila.

„Ano. Rozhodně anglicky mluvil, než se dostal do tohohle stavu. Rebečina matka je Angličanka a otec Němec. Nicolas jezdil na prázdniny k babičce a dědovi do Surrey.“

„Jsi moc šikovný malíř a sochař, Nicolasi,“ zkusila Meer znovu navázat kontakt.

Chlapec se teď na židli kolébal dopředu a dozadu a stále si mumlal slova, která Meer nedokázala rozluštit.

„Víte, co to říká?“

„Ano,“ přikývl Sebastian vážně, „Rebeka sem přivedla ženu, která umí odezírat ze rtů. Nicolas mluví v jidiš. Náš syn odříkává židovskou modlitbu za mrtvé.“

„Jste…“

Nepotřeboval slyšet konec otázky. „Ne. Ani já, ani Rebeka nejsme Židé. A pokud víme, nebyl Nicolas nikdy ani v synagoze. Židovská komunita ve Vídni není nijak velká.“

Meer sice neznala Sebastiana dlouho, ale ze způsobu, jakým stiskl rty, pochopila, že jí neříká všechno.

„Nicolasi?“ Meer si přisedla těsně k chlapci. „Vím, jaké to je, když si vzpomínáš na lidi, které jsi nikdy neviděl, a na místa, kde jsi nikdy nebyl. Všechno se to zdá skutečné, ale vidíš a slyšíš je jenom ty. Je to tak?“

Odpovědi se nedočkala. Hoch si jí nevšímal a dál pokračoval ve zpěvavém nesrozumitelném mumlání.

„Jestli chceš, budu ti vyprávět o malé holčičce, která bydlela v mé hlavě, stejně jako tenhle malý chlapec žije ve tvé. Nemohla jsem ji vyhnat ven. Hrála na klavír a já jsem se snažila její píseň zahrát také. Málem se mi to podařilo. Ale ne docela.“

Meer překvapilo, jak snadno dokáže mluvit o své minulosti s tichým chlapcem, jehož vědomí je zřejmě uvězněné v jiném čase a místě. Einstein napsal, že realita je pouhá iluze, jen velmi vytrvalá, ale Meer byla odjakživa přesvědčená, že ona je živoucím důkazem opaku. Její realitou byla vždycky iluze a zdálo se, že s Nicolasem je to zrovna tak. Ještě chvíli mu vyprávěla, jak ji její „děsy“ pronásledovaly a jak se s nimi nikdy nedokázala vyrovnat.

„Rodiče si se mnou vůbec nevěděli rady,“ šeptala. „Někdy na mě zbytečně moc tlačili. Dělají ti to taky?“

Stále žádná odpověď.

„Kdybys zpíval trochu hlasitěji, mohla bych se přidat.“

Konečně pochopila, že i když ji možná slyší, neposlouchá. Vstala, pohladila ho po vlasech a tiše se s ním rozloučila: „Kdybys chtěl, přijdu za tebou znovu. Je prima mluvit s někým, kdo chápe, co jsem cítila jako malá, a jak to bylo ošklivé.“

Poodešla a nad Nicolasem se sklonil Sebastian. Objal ho kolem ramen a políbil na čelo. Několik okamžiků zůstal bez hnutí. Meer se otočila, aby intimní chvilku nerušila. Ráda by Sebastiana ujistila, že jeho objetí Nicolasovi pomáhá, ale ze zkušenosti věděla, že ji z toho mrazivého pekla nedokázal vytáhnout nikdo a nic.

Sebastian se před odchodem natáhl k rádiu, které stálo na poličce nad postelí, a otočil knoflíkem. Místnost se naplnila tóny Sibeliovy symfonie. „Můžeme jít,“ kývl k Meer.

Venku ji zavedl na úzkou cestičku. „Nebude vám vadit, když se trochu projdeme?“

Souhlasila především proto, že doufala, že se jí podaří zmírnit smutek, který se mu usadil v očích.

„Proč jste pustil to rádio?“ zeptala se. Zvolila téma, které v danou chvíli pokládala za neutrální.

„Nicolas měl vždycky rád hudbu. Už jako malý. Býval jsem nejšťastnější, když jsem hrál a on seděl u mě a poslouchal.“

„Hrajete mu pořád?“

Přikývl: „Neposlouchá sice, ale zdá se mi, že se jeho zpěv rytmem přizpůsobuje tomu, co právě hraju. Domluvil jsem se sestřičkami, že mu budou pouštět stanice, kde se hraje vážná hudba. A když mám koncert, který vysílají i v rozhlase, vždycky mu rádio zapnou a řeknou, že to hraju já. Doufám, že jednoho dne se k němu hudba dostane.“

„Snad ano. Hudba má velkou moc…“

„Všimla jste si na Nicolasovi něčeho, co by se podobalo vašim zážitkům?“

„Nikdy jsem nebyla pro okolní svět tak ztracená jako on.“

„Váš otec si myslí, že Nicolas prožívá něco, co Malachai Samuels nazývá propady do minulosti.“

Meer přikývla: „Ano. Malachai to přirovnává k protržení hráze. Mysl je zaplavená příliš velkým množstvím vzpomínek a ty jednoho dne prostě přetečou i do současnosti.“

„Myslíte, že to se stalo i vám?“

„Ne. V mém případě šlo o falešné vzpomínky, které jsem si vytvořila sama.“

„Váš otec mě e-mailem zkontaktoval s Malachaiem Samuelsem. Už jsem s ním dvakrát i telefonoval. Rád bych, aby se přiletěl na Nicolase podívat a zkusil s ním pracovat. Zaplatil bych za to cokoli. Ale prý nesmí opustit Spojené státy.“

„To už neplatí. Přijede zítra, aby se zúčastnil středeční aukce. Snad se vám podaří přemluvit svou bývalou paní, aby dovolila návštěvu dalšímu cizinci.“

Došli k malému jezírku obklopenému vysokými borovicemi, které vrhaly na zem měkké modré stíny a provoněly vzduch smolou. Sebastian zdvihl šišku a s překvapivou zuřivostí jí mrštil do vody. Voda vystříkla a na hladině se rozběhly kruhy, které se zvětšovaly a zvětšovaly, až nakonec zmizely.

„Vám ta sezení s Malachaiem pomohla?“

„Nikdy nedokázal zjistit, co se vlastně děje. Ale naučil mě, jak se s těmi ataky vypořádat a nedovolit jim, aby mě paralyzovaly.“

Zakopla o větev a Sebastian ji chytil za ruku, aby neupadla. Chvíli cítila stisk jeho prstů na své paži.

„Kam to vlastně jdeme?“ zeptala se.

„Říkal jsem si, že když už jsme tady, ukážu vám kostel, který nechal postavit Wagner. Je nádherný. Pravděpodobně je to jediná stavba, která na tomhle ohavném místě stojí za povšimnutí.“

Cestou se Sebastian dál vyptával, co všechno jako dítě prožívala.

„Muselo vás to všechno strašně děsit,“ řekl nakonec s takovou dávkou empatie, až se Meer zadrhlo hrdlo.

A děsí mě to pořád, dodala málem. Ale nebyla si jistá, že chce, aby to věděl někdo další. Dokonce si ani nebyla jistá, zda to chce přiznat sama sobě.

Kapitola 27

Keltové byli neohroženi válečníci. Jedním ze základních přesvědčení, které jim bylo vštěpováno, bylo, že duše po smrti nezaniká, ale přesouvá se do jiného těla…

Julius Caesar

Vídeň

Neděle 27. dubna, 15.00

Sebastian stál na malém náměstí a ukazoval ke kamennému schodišti a k ulici, do níž ústilo. „Tady je ulice Mölker Bastei, kde Beethoven nějakou dobu žil.“

Sebastian byl po návštěvě u svého syna deprimovaný, ale přesto se na zpáteční cestě do města zeptal Meer, jestli se nechce podívat na Beethovenův dům, o který včera projevila zájem. Váhala, nechtěla Sebastiana připravit o další čas, ale ten tvrdil, že to pro něj bude stejně vítané rozptýlení jako pro ni. Když teď stoupali po schodech, přešel Sebastian opět do tónu průvodce turistů.

„Beethoven vystřídal ve Vídni více než čtyřicet domů. Nikde nevydržel dlouho. Důvodem častého stěhování byla jeho hlučnost a nepořádnost. Tohle je jeden z bytů, který je zpřístupněn veřejností. Dalších několik leží těsně za městem.“ Jako každý poctivý student znala Meer základní fakta:

Beethoven se narodil v Německu, ale většinu dospělého života strávil ve Vídni. Navzdory zhoršujícímu se sluchu a nakonec úplné hluchotě dokázal zkomponovat některé ze svých největších symfonií, aniž je slyšel.

Dívala se na dlouhou šňůru identických smetanově bílých řadových domků a pohledem se zastavila na čísle osm, kde vlála rakouská vlajka. Hledala, jestli na nové fasádě zanechala historie nějaké stopy, a pohledem došla až k šestému podlaží, k oknům složeným z osmi tabulek na šířku a osmi na výšku.

„Vidíte, tohle se mi na Vídni nejvíc líbí,“ podotkl Sebastian, když se blížili k domu, „ulice, ve kterých se během posledních dvou set let nic nezměnilo. Skoro takhle to tady vypadalo i za Beethovenova života.“

Na hřebeni střechy se usadil holub, za okamžik se k němu přidal druhý a pak třetí, až je nakonec sledovalo celé hejno.

„Z Beethovenova deníku víme, že každé odpoledne chodil na dlouhou procházku, protože se mu při pohybu lépe přemýšlelo. Představuju si, jak vychází ze dveří, za ním vlají cípy pláště a on spěchá po těchto schodech. Když tady bydlel, byl už dost proslulý. Lidé na ulicích ho poznávali, a když je míjel, ukazovali si na něj s šeptem: To je Herr Beethoven, ten slavný komponista.“

Text na kovové desce u vchodu do domu byl v němčině, ale Meer stačilo Beethovenovo jméno a data ohraničující dobu, kdy zde žil.

„Hodně lidí dělá spoustu povyku kolem Mozarta,“ pokračoval Sebastian. „Pro Vídeň se stal hrdinou. Dokonce máme čokoládové bonbony s Mozartovou podobenkou. Chápu, že byl rodným synem Vídně, ale – stejně jako vy – osobně dávám přednost Beethovenovi.“

Jak to ví? Copak se mu o svých preferencích zmínila? Nebo k tomu závěru došel prostě proto, že se chtěla podívat do Beethovenova domu?

„Proč?“ zeptala se.

„Měl řadu důvodů, aby pohřbil své naděje a vzdal se hudby, ale on vytrval. Stala se mu ta nejhorší věc, jaká může hudebníka potkat. Ale místo aby ho zlomila, tak jej posílila. Posunul hudbu dál, než kdokoli před ním, a ovlivnil všechny, kdo přišli po něm. Komponoval hudbu, která mapovala lidskou duši.“

„Mapovala lidskou duši,“ zopakovala Meer a říkala si, že tu větu si musí zapamatovat.

Sebastian otevřel dveře a podržel je, aby Meer mohla vejít. Vstupní prostor byl malý a tmavý a dalo se z něj pokračovat jedině nahoru po schodišti. Vykročila. Dvacet jedna, dvacet dva, dvacet tři. Když si uvědomila, že počítá jednotlivé schody, přestala, ale o pár okamžiků později se přistihla při tomtéž: padesát čtyři, padesát pět, padesát šest. V šestém patře automaticky zastavila.

„Jak víte, že už jsme tady?“ zeptal se jí Sebastian za zády.

„Neříkal jste, že Beethovenův byt je v šestém patře?“

„Myslíte, že jsem to říkal?“

Dveře vlevo byly natřené stejnou bílou barvou jako všechny ostatní. Odlišovaly se jenom kovovým štítkem s Beethovenovým jménem a daty. Sebastian je otevřel.

Meer oslnila běloba stěn obílených vápnem a užasla nad tóny Měsíční sonáty, které se linuly zevnitř, jako by ji vítaly. Na prahu zaváhala, pečlivě si očistila boty a pak vstoupila.

Sebastian nešel hned za ní. Zůstal stát přede dveřmi s výrazem polekaného překvapení. Meer sledovala jeho pohled. Díval se na rohožku, o kterou si čistila boty. Jenže na zemi žádná rohožka neležela.

Meer se zdálo, že v Beethovenově bytě je něco v nepořádku. Místo voskem, vínem a chlebem, který se peče u sousedů, byl cítit desinfekčním přípravkem s vůní borovice. I stěny měly špatnou barvu – místo téhle oslnivě ostré bílé měly být zažloutlé.

Procházela z místnosti do místnosti, prohlížela si exponáty vystavené v zasklených vitrínách, zkoumala portréty Beethovenových současníků, obrazy Vídně z přelomu devatenáctého století, rukou psané partitury, programy koncertů. Dokonce tady byla i mistrova miska na holení a naslouchací trumpetka. Zastavila se před Beethovenovou maskou pořízenou ještě za jeho života a zadívala se do obličeje s širokými lícními kostmi, silnou bradou a vysokým čelem, obličeje nikoli krásného, ale energického a majestátního. Dívala se na něj dlouho, jako by čekala, že mezi ní a světem mladším o dvě stě let dojde k nějakému kontaktu. Nakonec se nejisté ohlédla, jestli ji Sebastian nepozoruje. Byla sama.

V další místností stál mistrův klavír. Snadno si představila, jak tady sedí sehnutý nad klávesnicí, prsty mu tančí po černých i slonovinových klávesách a kouzlí propracované hudební motivy. Začínala se třást. Tělo zachvátil chlad a v hlavě jí cukalo. Místnost se chvěla a zprůsvitněla. Ústa jí zaplavila povědomá kovová pachuť, ze které trnuly zuby. V zádech cítila bodavou bolest. Hlavu zaplavila hudba a Meer se zmocnila závrať. Dlouze vydechla. Cítila, jak z hlubin jejího podvědomí stoupá ochromující vzrušení.

Kapitola 28

Vídeň

14. října 1814

„Máte špatný prstoklad. Zkuste to ještě jednou. Rychleji. Jako kdyby vás honil vítr.“ Beethoven se neslyšel a mluvil hodně hlasitě.

Margaux se pokusila soustředit. V posledních dnech pořád přemýšlela o tom, co dělá, jak je to podlé, ale přitom nezbytné. Bude její plán fungovat? Začne jí Beethoven důvěřovat? A jak je na tom asi Caspar? Hůř, nebo lépe? Měla pocit, že od Casparova zmizení před devíti měsíci se konečně poprvé nadechla.

„Teď to bylo mnohem lepší. Ale zkuste to znovu. Ještě rychleji. Dejte do toho více větru.“

Hrála rychleji, ještě rychleji… a najednou cítila, že jí pod prsty vzniká pravá hudba. Není přece spravedlivé, aby v sobě objevila hudební vášeň ve chvíli, kdy osnuje podvod a snaží se vetřít do Beethovenovy přízně.

Skončila a vzhlédla od klaviatury. Beethoven souhlasně kývl.

„Ano, přesně tak. Je úžasné, jak rychle se učíte. Vjednom těle se snoubí krása a talent. Dostalo se vám dvojího požehnání. A mně také, když jsem měl možnost stát se vaším učitelem.“

Jeho flirtování ji odzbrojovalo svou upřímností.

„Děkuji,“ řekla prostě a zdvihla hlavu, aby jí mohl lépe odezírat ze rtů.

„A váš manžel… Ten byl požehnán ze všech nejvíce.“

S pohnutím a vděkem přikryla dlaní hřbet jeho ruky.

„Často přemýšlím, o co všechno jsem přišel, když jsem se neoženil. Ale co jsem na jedné straně ztratil, získal jsem v početných ušlechtilých žácích.“ V hlase mu zněla pýcha, ale zároveň i tesknota, která Margaux přiměla, aby nechala ruku ležet tam, kde byla.

Když Rudolf Toller přiznal, že flétnu, která podle práva náleží jí, dal Beethovenovi v naději, že dokáže rozluštit prastarou melodii, přišel Archer Wells s nápadem, že se Margaux stane Beethovenovou žačkou a získá přístup do mistrova bytu. A až Beethoven melodii rozluští, flétnu mu ukradne. Archer ji pak koupí pro rodinu Rothschildů, kterou už kontaktoval a která si velmi přeje takový skvost vlastnit. Výtěžek bohatě postačí na financování akce, která by měla zachránit Caspara.

Majorův plán ovšem závisel na tom, jestli bude Beethoven ochoten Margaux učit.

„Podívejte se na sebe, má milá. Cožpak by vás mohl odmítnout? Což by to vůbec nějaký muž dokázal?“ uklidňoval ji Wells koketně. Jeho kompliment v ní vyvolal vzpomínky na Caspara. Cítila jeho dech a slyšela šepot, když spolu byli naposled v opeře: Jsi nejkrásnější ze všech žen, které sem kdy vkročily. Víš to?

Archer Wells se zastavil pohledem v jejím výstřihu a pokračoval: „Beethoven zbožňuje hezké žačky. Zvlášť když kromě krásy mají i peníze. Od července ztratil dva ze svých mecenášů. Nejprve knížete Lobkowitze, který má velké finanční potíže, a pak hraběte Kinského, který spadl z koně a zlomil si vaz.“ Natáhl ruku a prsty objížděl linii hrdla a výstřihu.

Byla odhodlaná vydržet i tohle. Kvůli Casparovi. Pro Caspara dokáže všechno. Zatímco ostatní ženy střídaly muže jako punčochy, ji zajímalo jen jedno – jak obrátit naruby celé indické hory, najít manžela a přivézt ho domů. Aby to dokázala, potřebovala Archera a peníze, které Rothschildové nabízejí za flétnu.

Hodina skončila a Margaux mistrovi navrhla, aby spolu povečeřeli. Vždycky s sebou na hodinu přinesla nějakou Beethovenovu oblíbenou pochutinu. Tentokrát to bylo dobré víno, sýr, ovoce a chléb.

„Nejprve se napijeme vína,“ kývl Beethoven. „Přineste ho sem. Zahraji vám něco ze své nové symfonie.“

Margaux donesla plnou sklenku ke klavíru. Neustále ji zaráželo, jak je Beethovenovi jedno, kde jí a pije. Vlastně jedl všude jen ne u stolu. Sklenice a talíře se zbytky po něm zůstávaly všude po bytě, dokonce i pod deskou velkého křídla. I nočník nechával občas všem návštěvám na očích. Ale ať bylo jeho chování jakkoli nechutné a vulgární, hudba dokázala vyvážit všechno. Ba co víc, povznášela svého autora do nezemských výšin.

Sklenku držel v levé ruce a pravou přebíhal po klávesách. Pak jedním nenasytným lokem všechno vypil a začal hrát oběma. Hudba burcovala, zároveň konejšila, vzrušovala i uklidňovala. Margaux byla pohnuta až k slzám.

Když skončil, zůstal sedět a díval se na své ruce na klaviatuře. „Od té doby, co jste ke mně začala chodit, je mi trochu radostněji. Nedokážete si představit, jak pustý život jsem v posledních dvou letech vedl. Má hluchota mne pronásleduje jako zlý duch a nezbývá mi, než se stranit společnosti a chovat se tak trochu jako mrzout. Doufám, že jste pochopila, že od přírody mám k mrzoutství daleko.“

„Jsem poctěna vaší důvěrou. Víc, než dokáži vypovědět.“

Neslyšel, a tak zdvihl hlavu, podíval se přímo na ni a Margaux zopakovala, co právě řekla. Usmál se, a ona v tu chvíli věděla, že se její plán podaří.

„Neměli bychom také něco pojíst?“ zeptal se Beethoven náhle pln energie.

Cestou ke stolu se mimoděk podívala z okna a všimla si muže stojícího ve vchodu domu přes ulici. Zdálo se jí, že ten ostrý profil a lehce nahrbená ramena poznává. Ustoupila pár kroků, aby ji neviděl, kdyby se v padajícím soumraku podíval nahoru. Je to opravdu společník jejího manžela? Vtom se muž otočil a Margaux uviděla Tollerovy propadlé tváře a napůl mrtvé oči. Jak dokázal odhalit její plány?

Vlastně to nebylo nic složitého. Do Vídně se sjeli ministři zahraničí pěti velkých mocností spolu se všemi svými přisluhovači, aby rozhodli o budoucnosti Evropy. Každý se bál každého a ze špehování a slídění se stala stejná národní kratochvíle jako tančení waltzu. Komorníci, stolníci, služebné a sluhové, ti všichni mohli být špiony. Odpadky se prodávaly za drahé peníze, protože co kdyby na bramborových slupkách a vepřových kostech byly nějaké poznámky? Nákupní seznam ruského cara stál víc nežli stříbrný servis, protože mohlo jít o kódovanou zprávu.

Toller si mohl snadno někoho najmout, aby ji sledoval, a udělat si přesný přehled o tom, kam chodí a s kým se schází. Bylo vyloučené, aby si všimla, jestli se jí někdo pověsil na paty. Rozhodně ne teď, když se všude valí davy, ne při tom množství lidí, kteří večer přicházejí do jejího salonu. Bude schopna dovést svůj úkol zdárně do konce i za Tollerovy slídivé asistence?

Seděla u stolu a ruce se jí třásly tak, že upustila nůž. Ohlédla se. Beethovenova nedoslýchavost nebyla dnes tak zlá a všiml si toho. Pohledem se jí ptal, co se děje, ale jen pokrčila rameny. Možná by mu měla říct pravdu a nabídnout, že za rozluštění magického nápěvu zaplatí víc než Toller. Dokázala by finanční nabídka Rothschildů pokrýt to, co Beethovenovi přislíbilo bratrstvo, i záchrannou výpravu?

Margaux chtěla uvolnit dvě židle, aby si měli na co sednout. Sundala věci z jedné a pak se otočila ke druhé. Zdvihla kabát z hrubé vlny a všimla si, jak je obnošený. Látka se na okrajích třepila a chybělo několik knoflíků.

„Měl byste si pořídit lepší kabát.“

„Mám lepší. Ale když jdu na procházku a nechci, aby mě lidé obtěžovali, beru si tenhle. A klobouk si stáhnu do čela. Vypadám jako chuďas a mohu pozorovat, aniž bych byl sám pozorován. Mohu zkoumat svět po libosti.“

Možná by si od něj měla kabát půjčit a vyklouznout, aniž by si jí Toller všiml. Za zkoušku to stojí. Caspar občas chtěl, aby se převlékala do mužských šatů. Cestování bylo často pro ženu nebezpečné a ona se bez potíží dokáže chovat jako muž.

Jako poslední zůstala na židli ležet žlutohnědá vesta z jelenice. Když se jí dotkla, vesta sklouzla na zem a před Margaux ležel poklad, který se měl stát klíčem k záchraně jejího manžela. Její osobní svatý grál.

Sňatek s Casparem jí dopřál výsady naučit se to, čemu se učí pouze muži. Studovala se svým mužem, četla stejné knihy jako on, zajímala se o starověké kultury, legendy a mýty. Snila s ním o objevech pokladů, které jsou skryty hluboko pod vrstvami mrtvých měst a ztracených civilizací, a dlouho si spolu s ním představovala, jak vypátrá jeden z legendárních nástrojů umožňujících návrat do minulých životů.

Během dvanáctiletého manželství podnikl Caspar sedm výprav do Indie. Stály spoustu peněz – celé její věno a jeho dědictví. Zůstali téměř bez prostředků, ale Caspar si byl jistý, že s každou výpravou se dostává blíž ke svému snu. Žil proto, aby objevil alespoň jediný předmět odhalující tajemství reinkarnace. A při cestě za svým snem buďto už zemřel, nebo zemře, pokud ho nezachrání.

Beethoven k ní přistoupil, aby se podíval, co ji tak zaujalo.

„Hmmm, tohle by asi mělo být před zvědavýma očima schované,“ povzdechl si a zdvihl flétnu ze židle.

„Ne, počkejte, prosím. Vím, co to je,“ zašeptala se směsicí vzrušení, úlevy a bázně. V tu chvíli úplně zapomněla, že ji Beethoven neslyší.

„Cože? Co jste říkala?“

Jak obyčejně a křehce flétna působila! Staře a věkovitě. Margaux měla dojem, že se rozbije, když na ni jenom dýchne. Byla sotva patnáct centimetrů dlouhá a mírně zahnutá. V průměru měla sotva tři centimetry. Ve stejných vzdálenostech bylo vyvrtaných sedm malých otvorů a celý povrch pokrývaly vyryté znaky. Caspar jí o tom všem psal v posledním dopise a některé znaky dokonce namaloval, ale nenapadlo ji, že by mohly být takhle složité.

„Co jste povídala?“ zeptal se Beethoven znovu netrpělivě.

Vzhlédla. „Vím od Caspara, že je tisíce let stará. Možná starší než bible. Její nález se měl stát vrcholem Casparovy kariéry. Víte, k čemu má sloužit?“

„Ano. Herr Toller mi vysvětlil, že hudba zašifrovaná v těch znacích by měla vyvolat vzpomínky na minulé životy.“ Přejížděl ukazováčkem po nesourodých liniích a obdivné potřásl hlavou. „Představte si to. Ta myšlenka mne fascinuje už dlouho – od té doby, co jsem poprvé četl překlady indických textů.“

„Dokázal jste tu melodii rozluštit?“ Kdyby řekl, že ano, tyhle pikle by co nevidět skončily a ona by konečně mohla zahájit akci na Casparovu záchranu.

„Herr Toller si myslí, že bych to mohl dokázat.“ Beethoven se zamračil s pohledem upřeným na flétnu a ve tváři se mu objevil výraz nelibosti. „Jenže já jsem zatím ani nezjistil, odkud a jak všechny tyhle značky číst. Nedovedete si představit, kolikrát už jsem s ní chtěl praštit o zeď. Je tak křehká, že by se určitě rozletěla na tisíc kousků. Ale aspoň by mě přestala pokoušet a vysmívat se mi. Dělat ze mne hlupáka.“

Archer jí jasně řekl, že Rothschildové zaplatí jenom za flétnu i s melodií. Flétna sama je jim k ničemu. Členové rodiny jsou zanícenými studenty kabaly a touží prozkoumat své minulé životy. Bylo ironií, že jejich vyslanec Margaux přemlouval, aby porušila jedno z deseti přikázání, aby se oni mohli následně ponořit hlouběji do svého náboženství.

„Věřil tomu i váš manžel?“

„Jednou mi řekl, že v minulosti možná sám takový klíč k reinkarnaci ukryl a že si v tomto životě jen potřebuje vzpomenout kam. Nevím, nakolik to myslel vážně, ale rozhodně pevně věřil, že jeho osudem je takovou věc najít.“ Ač se tomu bránila, vhrkly jí do očí slzy.

Mistr udělal další krok a neobratněji pohladil po rameni. „Je hrozné ztratit někoho milovaného.“

Kývla.

„Podle práva ta věc patří vám, že ano?“

Ano, chtělo se jí vykřiknout. Ano, a až přijde pravý čas, bylo by mnohem jednodušší, kdybyste ji dal mně, abych vám ji nemusela ukradnout. Místo slov ale jenom znovu kývla hlavou.

„Nechcete si ji vzít do ruky? Možná vás to přiblíží k vašemu manželovi, kterého máte stále v srdci,“ podával jí Beethoven flétnu.

Stejně jako mnoho žen této doby musela Margaux v dětství studovat kompozici a hru na klavír. Ale byla to pouhá povinnost; vztah k hudbě neměla v podstatě žádný. Ale teď, když se jí prsty ovinuly kolem křídově bílé flétny, zachvěla se. Poprvé ve svých pětatřiceti letech uslyšela v duchu hudbu. Vznikala v její hlavě, přicházela odkudsi zevnitř. Nesložila ji ona, ale někdo před ní. Byla uložená v nejhlubších zákoutích paměti. Omračovala svou krásou a zároveň děsila. Potřebovala ji vydělit z mozku, zapamatovat si ji, říci o ní Beethovenovi, ale když se pokusila zachytit rytmus a tóny, uklouzla melodie pryč.

„Vypadáte, jako kdybyste uviděla ducha,“ potřásl Beethoven hlavou, sáhl po láhvi a napil se přímo z ní, jak byl zvyklý.

„Ne, neviděla jsem ducha.“

Výraz v Margauxině obličeji byl natolik výmluvný, že Beethoven odtrhl láhev od rtů. „Já jsem ho slyšela.“

Kapitola 29

Vídeň

Pondělí 28. dubna, 10.15

Uniformovaní muži z ochranky kontrolovali zvědavce i potenciální zájemce, kteří se přišli podívat na starožitnost, již tisk překřtil na „Beethovenovu kazetu“. Před aukční síní stála dlouhá fronta a kupředu se posouvala jen pomalu a líně. Meer však stačilo uvést jméno a hned ji vpustili dovnitř. Cítila se bídně – nespala už druhou noc a byla unavená. Když se ráno při oblékání zahlédla v zrcadle, připadalo jí, že se dívá na někoho cizího, komu sedí v očích bolest a strach. Na druhou stranu dobře věděla, že není možné, aby cítila zoufalství a smutek někoho, kdo žil a zemřel před dvěma staletími.

Ve vstupní hale se tlačily davy lidí a Meer si mezi nimi ztěžka razila cestu.

Otec jí včera večer v telefonátu ze Švýcarska slíbil, že dá ochrance její jméno a bude na ni čekat v hlavním sále. Nakonec zůstal déle, než původně předpokládal, protože doktor Smettering zemřel. Což znamenalo už druhou vraždu, kterou by policie měla vyšetřit.

Meer procházela mezi židlemi, pohovkami, zbraněmi a stolky s vystavenými drobnými uměleckými předměty a snažila se přes hlavy návštěvníků zahlédnout otce. Odmalička věděla, že se nikde neztratí, protože všude čněl nade všemi ostatními.

Když ho konečně uviděla, už na ni mával, gesty ji navigoval k jedné z vitrín a zároveň něco říkal lidem, kteří kolem něj stáli v hloučku a vypadali naprosto zaujatí jeho výkladem. Vlasy měl šedivější, než si pamatovala, a pod očima temné inkoustové stíny. Kolik je mu vlastně let? Musela se zamyslet. Šedesát šest? Ne, šedesát sedm. Hluboko v žaludku ucítila bodnutí strachu. Matka zemřela před šedesátkou. Ale otec je zdravý. Samozřejmě že vypadá unaveně. Poslední dva dny zažíval jedno trauma za druhým. Opřela se o zeď. Nepůjde k němu, dokud je obklopený lidmi. Nechce se poprvé podívat na kazetu v přítomnosti někoho cizího. Opravdu to bude poprvé?

Einstein tvrdil, že je možné pobývat ve dvou různých dimenzích, ve dvou prostorech současně. Otec tento citát rád používal, když se snažil přebít Meeřiny argumenty o neexistenci reinkarnace. Nenechala se ale přesvědčit ani názorem slavného vědce, přestože Einsteina považovala za mimořádnou osobnost. A k jeho názorům zůstávala hluchá i navzdory tomu, že geniální fyzik miloval hudbu, studoval hru na housle a pochopil víc zázraků vesmíru než kdokoli jiný.

Teď ale byla na vážkách. Ve chvíli, kdy si uvědomila, že si očistila boty o neexistující rohožku, dostalo její doposud neotřesitelné přesvědčení o falešných vzpomínkách vážné trhliny. Tuhle drobnost nedokázalo vysvětlit nic z toho, co si o fungování paměti nastudovala.

Znamená Einsteinova teorie i to, že může dojít k přesunu vědomí z jedné formy hmoty do druhé? Od člověka v určitém čase k jinému člověku v jiném čase?

„Dobrý den.“ Sebastian vklouzl vedle ní a kývl směrem k jejímu otci, který stále vedl svůj proslov. „Už jste ji viděla?“

„Nevěděla jsem, že tady také budete,“ řekla Meer místo odpovědi a cítila zvláštní směs potěšení a úzkosti.

„Dneska dopoledne nemám zkoušku a nechtěl jsem propást šanci vidět na vlastní oči starožitnost, která patřila samotnému Beethovenovi.“

„Zřejmě nejste jediný,“ kývla Meer k tísnícímu se davu.

„Je to velký objev, který vzbudil mnoho zvědavostí. Velkou roli v tom hraje i Antonie Brentanová. Díky ní nejde jenom o hudbu, ale i o lásku.“ Věnoval Meer milý úsměv, který ji neměl vyvést z míry, ale vyvedl.

„Než na to zapomenu,“ sáhl Sebastian do kapsy saka a vytáhl malou bílou obálku, „přinesl jsem vám vstupenky na čtvrteční koncert. Rád bych, abyste s otcem přišli. Když už jste jednou ve Vídni, měla byste vyzkoušet všechno, co k ní patří.“

„Děkuji. Co je to vlastně za koncert?“

„Galapředstavení pořádané pro mezinárodní společnost expertů pro bezpečnost. Bude tam i řada vysoce postavených osobností z různých zemí.“

Zasunula obálku do kabelky.

„Zastavte se s otcem v koncertní síni alespoň den předem. Vyfotografují si vás, naskenují pasy a aktivují vám vstupenky. To víte, bezpečnost je zajišťována na nejvyšší úrovni.“

„A co se bude hrát?“

„Eroica.“

„To znamená, že budete mít sólo ve třetí větě?“

Přikývl.

„Otec tuhle symfonii miluje. Bude nadšený.“

„Ví vůbec, že jste tady?“

Chystala se odpovědět, že ano, ale ona že se chce na kazetu podívat bez asistence dalších lidí, ale nakonec se rozhodla raději mlčet. Napřed ji napadlo, že by ji nepochopil, a pak, že by ji pochopil až moc dobře, a to ji zneklidnilo. V tu chvíli uslyšela volat své jméno.

„Meer, holčičko, promiň,“ objal ji otec kolem ramen. Cítila na tváři známý dotek kašmírového saka a neodmyslitelnou vůni kolínské s verbenou. Držel ji o chvíli déle, než jí bylo milé, až se v duchu ptala, jestli jí chce poskytnout útěchu a pocit bezpečí, nebo jestli právě to hledá u ní.

Pak se otočil k Sebastianovi: „Byl jsem mnohem klidnější, když jsem věděl, že se o Meer staráš ty. Díky.“

„Bylo mi potěšením. Je mi líto, že tvá hospodyně a přítel zemřeli.“

„Dva zbytečně zmařené životy,“ potřásl Jeremy hlavou. „Ruth má pohřeb dnes odpoledne. Karl bude zpopelněn.“ Podíval se na hodinky a zamračil se: „Vlastně už kremaci měl. Šlo to hrozně rychle. Oba jsou mrtví. A proč vlastně?“ Jeremy se odmlčel, ale o to vtíravěji se jim do uší drala kakofonie okolních zvuků. Meer napadlo, že se otec modlí. Stejně jako matku ji vždycky zaskočilo, když náhodou zahlédla hloubku jeho víry. Zdálo se jí to téměř nevhodné u člověka, který procestoval řadu vzdálených zemí, prožil bezpočet dobrodružství, prošel přes železnou oponu, byl pronásledován a zachránil spoustu pokladů. Dnes ale vypadal úplně obyčejně, dokonce jí připadal nezvykle křehký – jako někdo, kdo se potřebuje o svou víru opřít.

„Ráda bych s tebou šla na Ruthin pohřeb, tati,“ položila mu Meer ruku na rameno.

„Díky, holčičko, ale to není třeba,“ usmál se Jeremy smutně.

„Mám odpoledne zkoušku,“ začal Sebastian, „jinak bych –“

„Nemusíš se omlouvat, Sebastiane,“ přerušil ho Jeremy. „Už jsi toho pro nás udělal dost.“ Napřímil se a narovnal ramena, jako by se snažil setřást melancholii, a před Meer stál rázem neohrožený muž, kterého tak dobře znala. „Nuže,“ otočil se k Meer, „jsi připravená podívat se na kazetu?“

Obrátil se a vedl je davem lidí, přitom vysvětloval, že tohle měla být původně malá aukce, ale objev Beethovenova dopisu a jeho krádež z ní udělaly senzaci.

„Zajistil jsem přísnější ostrahu a aukce sama se bude konat ve větší síni. Když vidím to množství lidí, říkám si, že i tuhle předváděčku jsme měli raději zorganizovat někde jinde.“ Jemně odstrčil pár lidí, kteří si vzácný exponát právě prohlíželi, a zjednal pro Meer a Sebastiana kousek místa.

Pod sklem ležela naleštěná dřevěná kazeta s otevřeným víkem a odhalovala vnitřní prostor vyložený sametem a rozdělený do několika přihrádek. V každé ležel balíček karet. Díky šikovně umístěnému zrcadlu mohli návštěvníci obdivovat i komplikovaně vykládané víko. Meer se soustředila především na odraz v zrcadle – na stříbrný ovál zdobený květinami, ptáky a iniciálou B.

Všechno to už viděla v Malachaiově kanceláři na fotografii, ale pořád to byl jen obrázek. Teď před sebou měla zhmotnění svých představ v podobě trojrozměrného originálu. Doufala, že si při pohledu na kazetu konečně vybaví, kdy a kde ji v minulosti viděla. Ne v nějakém minulém životě, jak se jí to neustále snaží podsouvat otec s Malachaiem, ale v některém okamžiku života současného.

Jenomže ji nic nenapadalo. Snad jen to, že paklíky karet se podobají balíčku, který má Malachai ve své kanceláři. Jako malá si jeho karty vždycky chtěla půjčit a celá sezení si s nimi hrála. Dokonce si vymyslela vlastní hru. Jak to jenom bylo?

Jeremy vyhledal na velkém svazku správný klíč a vitrínu odemkl. „Přeneseme si ji vedle do kanceláře. Tam si ji budeš moct prohlédnout pořádně.“

Když se kazety dotkl, přistoupila k němu Meer téměř jako v transu, sáhla po kartách a začala se jimi probírat. Přestala vnímat dění kolem sebe a soustředila se jenom na počítání srdcových karet. Kontrolovala, jestli jsou všechny, nebo jestli naopak nenajde od některé hodnoty dvě stejné. Ano, totéž dělávala i s Malachaiovými kartami.

„Meer, počkej, až budeme za dveřmi,“ naléhal Jeremy.

V tu chvíli se místností rozlehlo ohlušující zvonění.

„Was ist das?“ zeptala se polekaně otce, aniž si uvědomila, že mluví německy.

„Požární hlásič,“ snažil se Jeremy překřičet hluk. „Zřejmě jen planý poplach. Někdy se to stává…“

Kouř se objevil téměř okamžitě. Šedá mlha se valila do místností a stoupala nahoru. Alarm ječel, Jeremy se rozkašlal a Meer nesnesitelně pálily oči. Za okamžik se rozkašlala také, z očí jí vyhrkly slzy a stékaly po tvářích. Lidé křičeli a alarm neutichal. V nastalém chaosu do ní někdo hrubě vrazil a odstrčil ji. Ztratila rovnováhu, natáhla před sebe ruce, ale nenašla žádnou oporu. Když padala, uhodila se o vitrínu do ramene. Bolest jí projela jako nůž. Mimoděk zhluboka vdechla dusivý kouř a začala se dávit.

Věděla, že teď není čas zjišťovat, jestli není poraněná. Musí zachránit kazetu. Musí se zdvihnout, najít ji a zachránit před ohněm. Poslepu nahmatala podstavec, na kterém byla vitrína připevněná. Čekala, že se spálí, ale pod rukou cítila jenom chladný kov. Jak je to možné? Vždyť tady přece hoří, ne?

Chvíli trvalo, než si uvědomila, že necítí ani horko, ani pach ohně, ale neměla čas se pokoušet to pochopit. Záleželo na jediném – na záchraně kazety. Teď už si byla jistá, že v ní může najít klíč, který ji dovede ke staré kouzelné flétně. Musí zachránit svého manžela. Caspar na ni čeká nemocný a osamělý. Spoléhá na její pomoc. Zašátrala rukama v otevřené vitríně, nejdřív vpravo, potom vlevo. Byla prázdná.

Hustě prší, z nebe se lijí provazy vody a vítr hlasitě sténá. Přesto slyší mužský hlas, který na ni volá, aby zastavila. Jenže ona nemůže. Musí jet dál. Přitáhne otěže a pobídne koně, aby se rozcválal ještě rychleji. Les je tady hluboký a snad svého pronásledovatele setřese. Je to sice skvělý jezdec, ale ona má náskok a dobře to tady zná. V tu chvíli zazní výstřel.

Ne, to není výstřel, jenom siréna. Co se to vlastně děje? Dým se začíná rozplývat, ale oči jí stále slzí a přes clonu slz téměř nevidí. Teprve po chvíli začínají lidé a věci získávat obvyklé kontury. Lidé? Nábytek? Kam se propadly lesy, kterými před okamžikem ujížděla v šíleném trysku, aby zachránila kazetu?

„Jsi v pořádku?“ ptá se jí otec a pomáhá jí na nohy. Tváře má zmáčené slzami.

„Máš kazetu?“ křičí Meer do vřavy. Než stačí odpovědět, přibíhá k nim jeden z mužů z ostrahy. Něco křičí, v obličeji je červený a z očí se mu také řinou slzy. Dým už téměř zmizel. Vidí, jak muži v uniformách pomáhají lidem vstát a odvádějí je ven. Nábytek leží na zemi a vystavené předměty se válejí polámané kolem.

„Co to říkají?“ křičí Meer. Dokonce i jí samé to zní hystericky.

„Že to nebyl oheň, ale slzný plyn,“ odpovídá otec. „Muselo to být nastraženo schválně, kvůli odvedení pozornosti.“

Meer ho zoufale chytá za paži: „Co je s kazetou?“

„Je pryč.“

Kapitola 30

Polanka, Česká republika

Pondělí 28. dubna, 11.14

David jel po tříproudé silnici a v pravidelných intervalech míjel kapličky zasvěcené Ježíši Kristu, Panně Marii nebo jiným svatým, které neznal. Jako kdyby pestře malované sádrové sochy skutečně dokázaly ochránit před nebezpečím a mírnit bolest, jak v to doufají stovky věřících! Dřív by sám sebe označil za nepraktikujícího žida, dnes věřil v jediné – v přítomnost zla.

Z Vídně dojel na místo určení za čtyři hodiny. Zaparkoval auto z půjčovny, vystoupil, protáhl se a rozhlédl se kolem sebe. Nízká šedá mračna působila pochmurným dojmem. Místo dosavadní bujné zeleně kopců a luk se kolem prostíraly jehličnaté lesy a mezi nimi se tu a tam objevovaly zpustlé zahrady. Před ním se tyčil zámek, který zoufale volal po opravě. Kdysi musel vzbuzovat respekt, ale žlutá fasáda se dnes olupovala a na střeše chyběla spousta červenohnědých tašek. Nezaujatému pozorovateli by se mohlo zdát, že Moravský Krumlov, město usazené uprostřed jižní Moravy, je málo pravděpodobným místem pro uchovávání jednoho z největších uměleckých děl celé republiky a ještě méně pravděpodobným místem pro setkání potenciálního teroristy a jeho spojky.

David vešel dovnitř. Cítil vlhkost. Objekt byl v horším stavu, než se zdálo zvenčí. Za padesát českých korun si koupil vstupenku a vydal se ve směru šipek, které ho vedly nahoru po vrzajícím schodišti. Před vchodem do první galerie ho zastavila žena s červeným šátkem na hlavě a dala mu pár plstěných tmavohnědých papučí. Posunky naznačila, že si je má nazout na boty. Vklouzal v nich do sálu, kde na zkřížených nohou seděla skupina dětí a pozorně poslouchala výklad mladé ženy o exponátu, který visel před nimi. Děti se kupodivu nevrtěly ani si nešeptaly a pozorně si prohlížely obrovské plátno, které zabíralo celou stěnu. Davidův osmiletý Ben by takhle sedět nevydržel, svádělo by ho to, aby si v neforemných papučích zkusil na dřevěné podlaze zabruslit.

David otevřel leták, který si vzal u pokladny, a našel anglickou verzi výkladu.

Osm metrů dlouhý a šest metrů vysoký obraz zachycuje první kapitolu tisícileté historie Slovanů.

Uprostřed obrazu se pod oblohou posetou hvězdami krčí Adam a Eva a snaží se schovat před přízračnými, hrůzu nahánějícími postavami na koních, které cválají směrem k nim s kopími napřaženými k útoku. V pozadí hoří vesnice a oranžově rudé plameny ozařují oblohu jako svítání. Autorem dvaceti obrazů, takzvané Slovanské epopeje, je secesní malíř Alfons Mucha.

David se držel instrukcí, které dostal od své spojky, prošel všemi sály a prohlížel si všechna plátna, jako by ho zajímala. Nesnažil se přiblížit k žádnému návštěvníkovi, věděl, že ho v pravý čas někdo osloví. Dostal se do předposlední místnosti a ve chvíli, kdy se z ní chystal vyjít ven, světla zamrkala, na chviličku zhasla a hned se zase rozsvítila.

Vešel do posledního sálu, kde na něj čekal poslední obraz. Byl sice oproti předchozím plátnům poloviční velikosti, ale zato plný triumfu a vítězství. Starší syn Izák by zaručeně zapředl diskusi o použitém symbolismu, o tom, jak určité barvy vyvolávají v divákovi dojem naděje, a chtěl by, aby s ním otec prozkoumal každý centimetr čtvereční plátna. Ben by nevěnoval nejmenší pozornost ani jim, ani obrazu a klouzal by se po podlaze.

David potlačil nutkání prorazit plátno pěstí, jako kdyby mohlo za to, že si zase vzpomněl na svoje děti. Přitom to není nic než pouhý romantizující obraz symbolizující válku, mír a triumf života nad smrtí.

Zaslechl, jak za ním někdo vešel do sálu, a otočil se. Kráčel k němu mladík s černým silonovým batohem.

„Tohle jste si asi zapomněl ve vedlejší místnosti,“ oslovil Davida s těžkým přízvukem.

„To jsem ale hlupák,“ odpověděl David nahlas, jak by to pravděpodobně udělal, kdyby se mu něco podobného opravdu stalo. „To ta světla…?“ řekl na vysvětlenou, ale věta vyzněla spíš jako otázka.

„Ano, to ta světla,“ kývl mladík. Bylo mu asi dvacet, obličej měl plný akné a dlouhé rovné černé vlasy mu padaly až na ramena. Džínsy měl otrhané, mikinu zmačkanou, ale tenisky čisté. „Prý to byla jenom pojistka. Určitě byste to nerad ztratil.“

„To ano.“ David se natáhl pro batoh. Byl lehoučký. Věděl, jakou má Semtex sílu a že ho bude potřebovat jen velmi málo. Na to, aby rozmetal na kousíčky let Pan Am 103, stačilo pouhých dvě stě gramů. Tady, na vystavených obrazech, byli všichni nepřátelé vyvedení v tmavých barvách a třímali v rukou meče, takže člověk na první pohled poznal, kdo je kdo. David si batoh přehodil přes pravé rameno a neubránil se údivu, že něco tak nebezpečného může vážit méně než půl kila.

„Měl byste být opatrnější,“ pokračoval mladík.

Myslí tím něco? David nedokázal z jeho nevyzpytatelného výrazu odhadnout, jestli mu chce něco naznačit. Mládenec čekal s očima vyzývavě upřenýma na Davida a s trochu pohrdavým pohledem, který říkal: Jsi jenom naivní amatér. Transakci je třeba dokončit, uvědomil si David.

„Moc vám děkuji. Dám vám nějakou maličkost.“

„Neřeknu ne,“ usmál se mladík, jako kdyby vyplácení nálezného bylo v Česku normální.

David si předem připravil peníze tak, jak mu řekli: čtyři stoeurové bankovky zabalené v desetieurovce. V zámku nebyly nainstalované žádné kamery, ale pokud by je někdo přece jen sledoval, zahlédl by jenom deset eur. Za tak málo peněz dostat takovou zkázu! „Tohle si vezměte jako výraz mých díků.“

Zatímco si mladík před heroickým Muchovým plátnem zastrkoval peníze do kapsy, David odcházel ze sálu. Napadlo ho, že gargantuovský stín plátna dopadl v tuto chvíli i na jeho spojku a že by tento příměr mohl použít v článku, který o své poutí píše. Ví dokonce, kdy vyjde v tisku. Na začátku konce.

Venku drobně pršelo. Davidovi se nechtělo jet v deští po neznámých silnicích ve vypůjčeném autě, které mělo svá nejlepší léta dávno za sebou. Otevřel dveře, vklouzl za volant a opatrně položil batoh na místo spolujezdce. Dovnitř se zatím nepodíval. Co kdyby ho někdo sledoval.

Nedokázal by říct, co čekal. Balíček v obyčejném papíru? Nebo velkou hnědou obálku? Vlastně cokoli, jenom ne tmavomodrý papír s bílými svíčičkami. Není to ironie? Jeho poslední cestu odstartovala narozeninová oslava a ukončí ji výbušnina zabalená jako dárek k narozeninám.

Kapitola 31

Vídeň

Pondělí 28. dubna, 12.48

Budova Bratrstva věčného kruhu byla otevřená sotva patnáct minut, když do ní dorazila doktorka Erika Aldermanová, aby poobědvala s Fremontem Brechtem. Našla ho v hlavní klubové místnosti u televize. „Tohle musíš vidět. Tu Beethovenovu kazetu někdo ukradl,“ řekl jí místo pozdravu.

Právě běžel rozhovor s Jeremym Loganem, který stál před aukční síní. Vysvětloval reportérovi, že lupiči použili kouřovou bombu, prakticky paralyzovali všechny návštěvníky i ostrahu a kazetu ukradli. Za zády mu se skřípěním brzd zastavovala policejní a požárnická auta s blikajícími majáčky a ječícími sirénami. Meer stála vedle něj s rozcuchanými vlasy a polekaným výrazem v očích. Límeček bílé halenky měla špinavý a knoflík na sportovním saku visel na vlásku.

„Už se vzpamatuj,“ obořila se na kolegu Erika. „Co dalšího se musí stát, aby tě to vyburcovalo k nějaké akci? Kolikrát ti mám opakovat, že nás někdo odposlouchává?“

„Zapomínáš na ten článek v novinách. To, že kazeta i dopis souvisely s Beethovenem, z nich udělalo velmi atraktivní artikl ke krádeži.“

„Ano, jenomže během tří dnů došlo ke třem pokusům o loupež a dva lidi kvůli tomu přišli život. Připadá ti to normální? Za tím stojí někdo velmi odhodlaný a bezohledný, kdo ví víc, než by měl.“

„Tak prostě budeme stejně bezohlední a ještě odhodlanější,“ odpověděl Fremont. „Neboj se. Nemám v úmyslu nechat kazetu někomu jinému. Bude naše. Říkám to přece už od samého začátku.“

„Ale jak ji získáme, když už není na prodej?“ zeptala se Erika zmateně.

„Najdeme toho, kdo ji ukradl,“ pokrčil Fremont rameny, „a pak ji ukradneme pro sebe.“

Kapitola 32

Pondělí 28. dubna, 12.54

Bill Vine seděl v improvizovaných kancelářích Globalu ve druhém patře největší vídeňské koncertní síně a na jedné z šesti počítačových obrazovek sledoval červenou tečku, která se pomalu pohybovala Moravou. Na druhé obrazovce byla jiná červená tečka cestující po západní části bývalé Jugoslávie. Na třetí se červená tečka zastavila ve středním Slovensku.

„Ne, zatím nevíme, jaké druhy výbušnin byly při těchto transakcích koupeny. Tyhle informace bychom měli získat dnes odpoledne,“ říkal právě Vine Tomu Paxtonovi, který netrpělivě vyhrkl: „Ale sledujeme všechny kupce, že?“

„Samozřejmě. Sledování probíhá ve všech třech případech bez problémů.“

„Jak si vysvětluješ, že během šesti dnů nedošlo k žádné aktivitě, a teď se najednou objevily tři transakce téměř v jediném okamžiku?“ zeptal se Paxton.

„Zřejmě proto, že dorazila nějaká větší zásilka. Nebo je to jenom shoda náhod.“

„Na náhody nevěřím,“ odfrkl Paxton opovržlivě.

„Já taky ne,“ přikývl Vine, „s výjimkou případů, kdy jsou to opravdu náhody.“

„Za jak dlouho budeme schopni sledovat ty chlapíky i ze země?“

„Všichni jsou na cestě. Počítám, že během tří hodin je budeme mít v dosahu.“

„To je moc dlouho.“

„Nevíme, kam přesně jedou, Tome,“ odpověděl Vine, aniž by se v jeho tónu objevila sebemenší reakce na šéfovu kritiku.

„A za co tedy platíme všechny informátory?“

„Vyžadovalo by to mnohem víc komunikace. Nepodceňuj to, co jsme dokázali. Uplatit nepřítele není vůbec jednoduché. I když zatím nevíme, jestli ti tři neznámí míří naším směrem, víme hodně.“

„Jseš si jistý, že to nebude trvat déle než tři hodiny? Chci, aby se na ně pověsili lidi, ne stroje.“

„Za tři hodiny je máme pokryté.“

„Je něco, čeho bychom se měli bát?“ zeptal se Paxton.

„Ne, nic,“ zavrtěl Vine hlavou, aniž by jakkoli naznačil, že tuhle otázku slyšel už tisíckrát.

Kapitola 33

Pondělí 28. dubna, 13.16

Jeremy vzal Meer ke svému lékaři. Autem to z aukční síně do ordinace trvalo jenom chvilku. Seděli v čekárně a Meer bezmyšlenkovitě listovala časopisem, aniž by věděla, na co se vlastně dívá. V paměti jí běžel kaleidoskop obrazů, proti nimž neměly články a fotografie žádnou šanci.

Posledních osmačtyřicet hodin se odehrálo ve znamení překotných událostí a šokujících vzpomínek, které nemohly patřit jí, a přesto je vnímala jako své vlastní. Věděla, že na falešných vzpomínkách je nejzákeřnější to, že se tváří jako skutečné.

Prohlídka pak už proběhla rychle. Doktor Kreishold ji ujistil – a poté i Jeremyho, který mezitím zůstal v čekárně – že na levé paži a stehně bude mít jenom modřiny a že nejde o nic vážného.

„Co kdybych se v rychlosti podíval i na vás, Jeremy,“ navrhl potom.

„Jste zbytečně svědomitý. Nic mi není.“

„Zabralo by to jen pár okamžiků,“ nechtěl se lékař nechat odbýt.

„Kdyby mě něco začalo bolet, přijdu za vámi. Slibuju,“ přerušil ho Jeremy.

„Ale no tak, tati,“ vložila se do toho Meer, „měl by ses nechat prohlédnout.“

„Je mi fajn,“ políbil ji Jeremy na čelo, „nemusíš se o mě bát, holčičko. Mám za sebou důkladnou prohlídku z té švýcarské nemocnice. Jsem v pořádku.“

Když vyšli z čekárny do temné chodby, řekl Jeremy Meer, že zatímco byla u doktora, volala mu Malachaiova sekretářka. „Zařídila mu ubytování ve stejném hotelu, kde bydlíš ty. Jestli nejsi moc unavená, mohla by ses s ním setkat v hale a pak byste mohli přijít ke mně na malou večeři. Ale teď by sis měla na chvíli lehnout,“ dodal.

„Nemáme teď jít na Ruthin pohřeb?“ zeptala se a zmínku o odpočinku nechala bez reakce.

„Už jsem ti říkal, že tam nemusíš.“

„Chci tam být. Kvůli tobě.“ Odmlčela se. „Vím, že Ruth zemřela vlastně kvůli mně.“

Jeremy prudce stiskl přivolávači tlačítko výtahu, nejprve jednou, pak podruhé. „Ne, to není pravda. Proč by měla…?“

„Kdyby mezi mnou a tou kazetou neexistovala žádná spojitost, určitě by ses o ni tolik nezajímal. Našel jsi desítky starých tór, menor, havdalových a kidušových pohárů. Herní kazeta z roku 1814 do kategorie židovských starožitností tak úplně nezapadá.“

Výtah mezitím přijel a dveře se pomalu se sténáním otevřely.

„Je to mnohem větší objev, než si dovedeš představit, holčičko.“

„Dovedla bych si to představit mnohem lépe, kdybys mi k tomu něco řekl.“

Otec přikývl a uhnul pohledem: „To je samozřejmě pravda.“

Cestou k autu, začal vyprávět, jak to všechno bylo. Meer by se byla obešla bez barvitých detailů a zvláštních odboček, ale tohle byl otcův styl, který znala odmalička. Najednou měla pocit, že zase sedí vedle její postele a místo pohádky na dobrou noc jí líčí své poslední dobrodružství. Když byla malá, zaplňoval jeho hlas ticho, kterým k ní pronikaly vzpomínky a hudba, jež nedokázala zachytit ani pochopit a které ji děsily svou neodbytností.

Meer věděla, jakou důležitost přikládá otec svým objevům. Ostatní kolegové z oboru při hledání neprojevovali zdaleka takovou zaujatost a neústupnost. „Dlužíme to památce svých předků,“ prohlásil jednou. „Je naší povinností najít to, co po nich zbylo.“ V hlase mu tehdy slyšela hrdost. Odjakživa otce milovala a nejvíc, když jí vyprávěl o své práci.

Jeremy vyjel z parkoviště a na další křižovatce vjel do hlavního proudu. Pomalu se sunuli kupředu a Meer měla při otcově barvitém vyprávění o nálezu herní kazety příležitost prohlédnout si další část města.

„Byl to šok. Jenom si to představ. Přijdeš do úplně cizího domu, aby ses podívala na náboženskou starožitnost, a uvidíš něco, co je pro tebe ještě důležitější. Osud nezná náhody. Každý čin má svou odezvu v životě a v čase. Prostřednictvím déjá vu a zdánlivých náhod nám Bůh říká: Pozor, právě jdeš ve stopách své vlastní reinkarnace.“

„Jseš si odjakživa tak jistý…“

Přikývl.

„Ale proč?“

„Je to otázka víry.“

Potřásla hlavou. Tohle nepovažovala za uspokojivou odpověď.

„A teď jsi – stejně jako Malachai – přesvědčený, že hudba, kterou jsem slýchala, má nějakou spojitost s flétnou, o které píše Beethoven ve svém dopise?“

Jeremy se k ní překvapeně otočil: „Jak víš, o čem ten dopis je?“ Pak pokývl hlavou: „No jistě, řekl ti to Malachai, vid? To mě mrzí. Měl jsem ho požádat, aby mlčel. Chtěl jsem ti to všechno ukázat sám.“

Meer nechala otcovu domněnku bez komentáře a zeptala se: „Co přesně v tom dopise stojí?“

„Že kazeta může člověka dovést k flétně,“ odpovídal Jeremy rezignovaným hlasem, jako by mluvil o věcech, kterým se chtěl původně vyhnout.

Meer se zachvěla. Vnucoval se jí obraz Beethovena s flétnou v ruce a cítila povinnost ten nástroj najít. Tížilo ji břímě odpovědnosti. Tohle ale není její odpovědnost! Ona nemá manžela, který je nemocný a ztracený někde v Indii! Narůstající panika a puzení vydat se ho hledat je jenom falešná emoce. V tu chvíli si uvědomila něco důležitého: „Myslíš, že kazetu ukradl tentýž člověk, který se zmocnil i dopisu? A že teď pátrá po flétně?“

„Ano. V pátek se ve večerních novinách objevila informace o Beethovenově dopise, který ležel dvě stě let schovaný v kazetě. Pro někoho to může být dostatečný důvod ke krádeži obojího. A ano, myslím si, že – ať je to, kdo chce – jde po té flétně.“

„Byly v tom novinovém článku i nějaké detaily?“

„Ne. Nesdělil jsem žádné nikomu kromě lidí z vedení našeho spolku a samozřejmě Malachaiovi.“

„Jak tedy…?“

„Na světě jsou stovky přívrženců reinkarnace, muzikologů a archeologů, a to se nezmiňuji o členech našeho bratrstva, kteří vědí, že existují nástroje reinkarnace, a slyšeli, že Beethoven měl údajně s flétnou co do činění.“ Jeremy sevřel volant pevněji. „Dopis buď uloupil ten, kdo ukradl i kazetu, nebo se obsah dopisu dostal k někomu jinému, kdo zorganizoval dnešní loupež.“

Zastavili na semaforech. Vpravo stál kamenný kostel s věžemi vypínajícími se vysoko do modré oblohy bez mráčku. Zvony se najednou rozezvučely a Meer cítila jejich ozvěnu i uvnitř těla. „Proč jsi mi tu fotografii z katalogu a můj starý obrázek poslal přes Malachaie? Proč jsi mi nezavolal a neřekl mi, oč jde?“

Jeremy mlčel.

„Volals Malachaiovi, když jsem odešla, aby ses dověděl, jak jsem zareagovala?“

„Samozřejmě. Chtěl jsem se ujistit, že jsi v pořádku. Věděl jsem, že to pro tebe bude šok.“

„Nemám chuť být vaším pokusným králíkem.“

„Jsi především má dcera. Vždycky jsem si přál jediné – pomoct ti a chránit tě. A Malachai si přál a přeje totéž.“

„Jenže kromě toho mě oba používáte k tomu, abyste na mně dokázali platnost svých teorií.“

„Reinkarnace není ani moje, ani Malachaiova teorie.“

„Chováte se, jako by to tak bylo.“

„Reinkarnace je součástí mé víry.“

„Součástí, kterou chceš dokázat.“

Byla to ta nejméně produktivní konverzace, kterou kdy Meer se svým otcem vedla. Snad ji omlouvalo, že ji k něčemu takovému vyprovokovalo předchozích osmačtyřicet hodin.

„Meer, holčičko, věci se mají jinak. Než jsi začala slyšet tu hudbu, nebyl jsem nijak zvlášť nábožensky založený. Ano, hledal jsem židovské starožitnosti, ale byl jsem jenom obchodník. O velkých svátcích jsem zašel do synagogy ze zvyku a z úcty k předkům. Nestudoval jsem kabalu a netušil jsem, jak důležitá je pro židovskou víru myšlenka reinkarnace. Zjistil jsem to, až když jsi začala mít problémy.“

„Chceš říct, že jsi to všechno dělal kvůli mně?“ zeptala se tónem, který zněl sarkastičtěji, než původně zamýšlela.

„Abych pochopil, co se děje a mohl ti pomoct. Viděla jsi film Total Recall s Arnoldem Schwarzeneggerem?“

„Ne,“ podívala se Meer na otce překvapeně.

„Člověk, kterého tam Arnold hraje, se nemůže spoléhat na své vzpomínky; nedokáže totiž rozeznat pravé od nepravých. Když dostane otázku, co by si přál, řekne: ‚Vzpomenout si.‘ A když se ho zeptají, proč si chce vzpomenout, odpoví: ‚Abych byl zase sám sebou.‘ Tohle pro tebe chci. Nic jiného. Aby sis vzpomněla a mohla být zase sama sebou.“

Několik minut jízdy seděli v tichu. Pak Jeremy najel na Praterstrasse a Meer si na některých budovách všimla povědomých nápisů v hebrejštině. Sem přece zabloudila v sobotu večer. „Kde to jsme?“

„Ve starém židovském městě. Většinu z něj restaurovali Židé, kteří se vrátili do Vídně,“ odpovídal, když zahýbal z hlavní silnice do postranní uličky. „Proč se ptáš? Je něco špatně?“ střelil po ní pohledem.

„Ne. Všechno je v pořádku.“

Jeremy zajel na parkoviště. Meer na něj nečekala, vystoupila z auta, zabočila doprava a dala se podél bloku.

„Nevíš, kam jdeme,“ volal na ni. Dohonil ji ve chvíli, kdy se zastavila na Engerstrasse před nevýraznou budovou s číslem 122. „Jak jsi věděla, kam tě chci dovést?“

Kapitola 34

Žij tak, aby tvá nejmocnější touha žila dál – to je tvá povinnost, neboť zcela jistě budeš žít znovu.

Friedrich Nietzche

Pondělí 28. dubna, 13.25

„Tady se členové Bratrstva věčného kruhu scházejí od roku 1809, kdy byla společnost založena,“ říkal Jeremy do zvuku bzučáku. Otevřel těžké dveře, podržel je Meer, aby vešla první, ale ta se ani nepohnula. Třásla se a ústa jí zalila kovová pachuť. Budovy začínaly ztrácet pevné tvary a zprůsvitněly. „Meer, jsi v pořádku?“

„Jistě.“ Snažila se, aby její hlas zněl co nejnormálněji, a pokoušela se potlačit neodbytné představy. „Co se děje?“

Meer sebrala všechny síly, překročila práh a vešla do haly. Dveře se za ní zabouchly s hlasitým cvaknutím. V nohou cítila tíhu, každý krok ji stál obrovské úsilí, ale šla za otcem po černobílých mramorových dlaždicích a potom dalšími dveřmi do hlavní místnosti.

Tohle všechno už viděla, když včera večer stála na ulici: komplikovaný strop s droboučkými zrcadélky, která blikala jako hvězdy, výstřední ozdoby a dekorace, kamenné Buddhy. Nechápala, jak může tohle všechno znát z doby, která dávno minula. Nechápala to navzdory dlouhým rokům, kdy se pokoušela rozpomenout, navzdory tomu, že se nechala mnohokrát zhypnotizovat, navzdory řadě meditačních technik, kterým se naučila.

V ústrety jim s mírným kulháním kráčel impozantní muž s šedými vlasy, kterého jí otec představil jako Fremonta Brechta.

„Mrzí mě, že vás od příjezdu do Vídně pronásledují samé nepříjemnosti,“ omlouval se Fremont kultivovanou angličtinou se slabým přízvukem. I přes svou tloušťku působil velmi důstojně. Pokynul ke křeslům potaženým jemnou kůží, kordovánem, a všichni se posadili. „Měla jste možnost prohlédnout si kazetu, než byla ukradena?“ zeptal se rovnou, aniž se obtěžoval nějakými zdvořilostmi.

„Jen velmi krátce.“

„Zaujalo vás na ní něco?“

„Jak to myslíte?“

„Vyprovokovala ve vás nějakou reakci?“

Kolika lidem vlastně otec řekl o jejím zvláštním vztahu ke kazetě? Komu dalšímu kromě Sebastiana a Fremonta? Copak spolu hráli „hádej, hádej, hádači, co Meer k záchvatu postačí“? Otočila se na otce, ale ten buď výčitku v jejím pohledu neviděl, nebo vidět nechtěl.

„Všechno se to seběhlo hrozně rychle,“ řekla nakonec.

Zeptal se ještě na něco, ale neposlouchala. Cítila se čím dál hůř. Špatně se jí dýchalo a byla jí zima. Fremont si všiml, že něco není v pořádku, odmlčel se uprostřed věty, vstal a omluvil se: Jsem já to ale hlupák. Prožila jste náročné odpoledne a já vás tady vyslýchám jako policajt. „Nemáte chuť na něco k snědku?“

„Ne, děkuji…“

„A co šálek kávy nebo čaje?“

„Čaj bych si dala, děkuji.“ Horký čaj jí třeba pomůže, aby zůstala oběma nohama v přítomnosti.

„Pro tebe také čaj, že, Jeremy?“ ujistil se Fremont.

„Vypadáš utrápeně. Možná dokonce vyděšeně,“ vzal ji otec za ruku, když Fremont odešel do kuchyňky.

„Copak k tomu nemám dost důvodů?“ zasmála se Meer hořce. „Prosím tě, tati, přestaň se mi snažit změřit emoční teplotu.“

Místnost ji vyváděla z míry. Byla jí povědomá, ale spousta věcí měla byt jinak. Stejně jako v Beethovenově bytě i tady bylo příliš světla a necítila petrolej, kasii ani kadidlo. Zaplavily ji nevýslovný smutek a touha. Tohle je Casparův svět.

„Meer, řekni mi, co se děje.“

Nevěděla, jak odpovědět. Mlčela.

„Čaj by trval moc dlouho. Potřebuješ sklenici vody, a to hned.“

Meer natáhla ruku. Nechtěla, aby otec odešel a nechal ji samotnou. Ale zároveň si uvědomovala, že by jí kladl další otázky, na které nezná odpovědi, a tak nechala ruku spadnout do klína. Ať se děje cokoli, Malachai ji naučil, jak s tím naložit. Prsty v klíně se jí pohybovaly po neviditelné klávesnici – snažila se zahrát náročný úsek z Rachmaninovy Rapsodie na Paganiniho téma, ke které nemá žádný citový vztah. Tohle cvičení obvykle vyžadovalo tolik soustředění, že dokázalo potlačit nával jakékoli úzkosti. Ale dnes to nefungovalo. Rachmaninov ji nedokázal udržet v přítomnosti. Celou její pozornost si žádala jiná hudba, která ji jitřila a bolela. Stará, nesmírně známá hudba. Když se užuž zdálo, že ji zachytí a zapamatuje si ji, uklouzla pryč.

„Tady máte čaj,“ přerušil tok jejích myšlenek Fremont a podával jí kouřící šálek.

Kapitola 35

Psohlávky, Česká republika

Pondělí 28. dubna, 14.00

David načerpal benzin do nádrže, zamkl auto a šel si do malého krámku koupit kávu. Cítil, že potřebuje také doplnit palivo. Každá noc pro něj znamenala stres, stres a noční můry. Kolem poledne býval úplně vyčerpaný. Seděl v autě u dálnice a malými doušky upíjel vřelou hořkou kávu, jako kdyby to byl lék. Káva představovala další věc, která pro něj v minulosti bývala požitkem; dnes z ní zbyl jenom účelový prostředek pro odbourání únavy. Kdy naposledy vlastně cítil nějaké potěšení? Před tou osudnou oslavou narozenin. Teprve když ucítil v ústech železitou chuť krve, uvědomil si, že se kouše do tváře.

Dopil, otevřel batoh, vyndal balíček zabalený do papíru s narozeninovými svíčkami, položil ho na sedadlo spolujezdce a dal se do metodické prohlídky batohu.

Při organizaci téhle akce zachovával maximální opatrnost. Uvědomoval si, že teroristické buňky nepředchází pověst čestných partnerů. Kromě toho mu z paměti nemizela vzpomínka na Paxtona a jeho nepříjemnou sebejistotu. Trvalo sotva pět minut, než objevil malou štěnici připevněnou na jezdci zipu.

Za léta novinářské práce si David nadělal známosti s nejrůznějšími zločinci, odsouzenci i členy podzemních extremistických sítí na opačných stranách konfliktů a dostal se k četným tajným informacím. O některé se podělil s veřejností, jiné si schoval pro lepší příležitost. Při jedné reportáži, na níž pracoval daleko od domova, šel kdysi s několika kolegy od novin na pivo. Dali se do debaty, jestli nezávislý tisk svými zprávami o kriminalitě podněcuje růst zločinnosti nebo naopak od zločinu odrazuje. K závěru nedošli, shodli se jenom na tom, že povinností novináře je referovat o tématu co nejpravdivěji. To, že David za svou práci získal třikrát Pulitzerovu cenu, mluvilo samo za sebe. Často se ocital v nebezpečí, ale nikdy tolik jako dnes.

Alespoň že transakce se Semtexem proběhla anonymně a že Paxton a jeho lidé nesledují Davida Yaloma, ale jakéhosi člověka vystupujícího pod falešným jménem. Po téhle linii je všechno v pořádku. Ale zbývá ještě Abdul. Dal mu Hans Wassong nějaké informace? Nebo jednal na vlastní pěst a chystal se Abdulovi dát o Davidově smrti, pochopitelně za patřičný obnos, vědět, teprve až bude čin dokonán? David věděl, že během své cesty narazí na řadu nebezpečí, ale možná správně neodhadl, kdo bude představovat to největší.

Štěnice v batohu naznačovala, že se v jeho blízkosti nepohybuje nikdo, kdo by ho sledoval. V tak osamělé oblasti by si slídila snadno všiml. Elektronika byla mnohem elegantnějším řešením.

Blížící se bouřkové mraky zakryly kopce na horizontu. David nechal balíček v autě a šel vyhodit kelímek od kávy. Když míjel zaparkovaný tmavě modrý sedan s mapou otevřenou na palubní desce, zakopl, kelímek se vznesl do vzduchu a zbytek kávy se vylil Davidovi na košili. Sehnul se a na pár okamžiků zmizel ze zorného pole případného pozorovatele. Když se narovnal, držel v ruce kelímek, který opodál vyhodil do drátěného odpadkového koše.

O dvě minuty později už otáčel klíčkem v zapalování a jeho auto vyjíždělo z parkoviště na dálnici. Cestou na Vídeň si představoval Paxtonovy muže, jak přilepení k obrazovce sledují pouť červené tečky, a jsou sami se sebou náramně spokojení.

Zbytek cesty kontroloval každou chvíli silnici za sebou, aby se ujistil, že ho skutečně nikdo nesleduje. Téměř si přál, aby tomu tak bylo, aby ho někdo zastavil a on si na něm mohl vylít svůj černý bublající vztek, který se v něm každou chvíli vzedmul.

Kapitola 36

Vídeň

Pondělí 28. dubna, 16.05

„Není náhodou, že Sigmund Freud začal během pobytu ve Vídni používat spojení posedlost smrtí“ vykládal Jeremy, když se s Meer ocitli před velkou branou na hřbitov Zentralfriedhof. Na okamžik se zastavil, aby se zhluboka nadechl, než vkročí do města mrtvých.

„Židovská část leží tímhle směrem,“ ukázal do dálky. Přicházeli z velmi dojemného a srdcervoucího pohřebního obřadu, kam se dostavila spousta smutečních hostů.

Pěšinu, po níž kráčeli, lemovaly z obou stran čtyřmetrové túje podobající se nadýchaným pyramidám. Mezi jejich větvemi viděla Meer dokonale posekané trávníky a sochy nad výstavnými hrobkami. Vzduch byl prosycen vůní jehličnanů a všude se rozléhal zpěv ptáků. „Je tady krásně,“ zašeptala překvapeně.

„Ano. Vídeňské hřbitovy se hodně liší od hřbitovů v jiných zemích. Vídeň se vždycky hodně zaobírala smrtí a snažila se najít její podobu. Skládala se o ní hudba a umělci ji zachycovali v dílech všeho druhu. Věřila bys, že tady dokonce stojí muzeum věnované smrti?“

„Co v takovém muzeu, proboha, je?“

„Nářadí hrobníků, rakve, máry, urny. Průřez hrobnickým řemeslem během staletí. K mým oblíbeným exponátům patří záchranný zvonek. Ten dostal mrtvý do rakve pro případ, že by se probral. Pokud k tomu došlo, zvonil, dokud ho truchlící neuslyšeli. A jsme tady,“ otevřel Jeremy zrezlou branku a Meer ho následovala do neudržované části hřbitova s přerostlou trávou a keři. Řada náhrobků se svalila a rozpadla na kusy. Kdysi udržovanými keři prorážel vysoký plevel. Ve srovnání se zbytkem hřbitova byl tohle předměstský slum.

„Proč to tu vypadá takhle?“

„Tenhle gigantický hřbitov je podle víry rozdělený do několika sekcí – katolické, protestantské, pravoslavné a židovské. Všechny, s výjimkou židovské, se nepřetržitě udržují. Starají se o ně potomci zemřelých.“ Jeremy sešel z cestičky, aby obešel padlý náhrobek. „Jenže druhou světovou válku přežily sotva tři tisíce rakouských Židů,“ pokračoval, „a do Vídně se nevrátil skoro nikdo. To znamená, že už víc než šedesát let se za tyhle hroby neplatí poplatky a nikdo se o ně nestará. Vláda ale nedávno slíbila, že náš hřbitov uvede do původního stavu. Je to především díky Fremontu Brechtovi. Je úžasné, co všechno dokázal pro rakouské Židy udělat. Ještě před patnácti lety byl Fremont veřejným činitelem z dobré katolické rodiny. Pak vydal knihu s názvem Naše tajná historie, jejímž hlavním tématem je hluboce zakořeněný rakouský antisemitismus, a zveřejnil svůj utajovaný židovský původ.“

„Jak to, že dokázal tak dlouho tajit, že je Žid?“

„Nevěděl to. Teprve když zemřel jeho otec, zjistil, že jeho skutečná matka, Židovka, zemřela při porodu. Otec se po čtyřech měsících oženil s křesťanskou vdovou. Nebýt druhého manželství, které zakrylo stopy minulosti, byl by musel Fremont jako dítě do koncentračního tábora.“

„S jakými reakcemi se jeho kniha setkala?“

„Byl to skandál, ale pro řadu lidí i určitý impuls. Jak Fremont předpokládal, vzbudila silné antisemitské nálady, ale to ho jenom utvrdilo, že je správné, aby dál s plným nasazením bojoval za odškodnění Židů a za to, aby je společnost přijala. Dělá to ostatně dodnes.“

„Ale?“

Tázavě se na ni podíval.

„Něco jsi nedořekl, tati. Poznám ti to na hlase.“

Jeremy potřásl hlavou: „Je to jablko sváru mezi námi dvěma. Fremont tvrdí, že v zemi, která má tak zakořeněné antisemitské sklony jako Rakousko, je třeba dát židovství moderní tvář.“

„A ty?“

„Já si myslím, že nás to naopak poškozuje. Mysticismus je přece důležitou a uznávanou součástí naší víry.“

Došli na ohrazené místo k čerstvě vykopanému hrobu. Nikdo tady nebyl, jenom dva hrobníci. Stáli každý po jedné straně, kouřili cigaretu a čekali, až skončí obřad, který ještě ani nezačal. Jeremy se s nimi dal do řeči a Meer zatím luštila jména a data na omšelých náhrobcích v okolí.

„Jsme tady moc brzy,“ poznamenal Jeremy. „Na pohřby chodím většinou zbytečně brzy. Zřejmě nechci nechávat mrtvé čekat.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Pojď, ukážu ti hroby velkých skladatelů. Tady na hřbitově stojí za podívání i sochy. A možná natrefíme na nějaké zajímavé ptáky. Žije jich tady víc než pětadvacet druhů.“

Za chvíli se ocitli v extravagantní části hřbitova. „André Heller, známý rakouský umělec, říká, že to, co teď vidíš kolem sebe, je afrodisiakum pro nekrofily. Pozornost, kterou Vídeňané věnují smrti, je sice trochu morbidní, ale myslím, že se s ní vyrovnávají mnohem zdravěji nežli Američané. Ti se snaží o jakési sterilní a zdravotně nezávadné pojetí. Nebožtíka je nutno honem pohřbít, jako kdyby smrt byla něco tajného a temného, co se nemá příliš zkoumat. Tady je to úplně naopak. Dokonce existuje výraz pro krásnou mrtvolu: schöne Leiche. Je to posedlost, jejíž kořeny můžeme hledat v době vlády Habsburků, kteří měli specifické a trochu šílené představy o tom, jakým způsobem s nimi má být po smrti nakládáno. Už jsem asi trochu morbidní, vid?“

„To tedy ano, ale když už jsi to nakousl, dopověz mi, jak to bylo s těmi Habsburky.“

„Někdy se o tom mluví jako o pohřební strategii typu rozděl a panuj. Těla jsou uložena v císařské hrobce v kapucínském klášteře, vnitřnosti v urnách v dómu sv. Štěpána a srdce v malých stříbrných nádobách v Herzgruftu.“

„Neznamená to přímo ‚krypta srdcí‘?“

„Tys o ní slyšela?“

„Jsou tam uložena mumifikovaná srdce?“

„Ano. Jezdí tam řada turistů. Herzgruft sice nepatří k největším turistickým atrakcím, ale u řady lidí vzbuzuje zvědavost. Tys o tom někde četla?“

„Asi ano. Proč jsou vnitřnosti a srdce pochovány zvlášť?“

„Začalo se s tím někdy v polovině sedmnáctého století, tuším za císaře Ferdinanda IV., který chtěl, aby jeho srdce leželo u nohou Matky Boží.“

„Ráda bych se tam podívala,“ přerušila ho Meer.

„Mohl bych zařídit, aby tě tam pustili zítra dopoledne, než se klášter otevře pro veřejnost, ale nebudu tě moct doprovodit.“

„To nevadí. Víš, já už jsem velká holka a nepotřebuju žádnou chůvu.“

„Hm, já ale myslím, že potřebuješ. Dva lidé zemřeli, uvědom si to,“ zašeptal Jeremy ochraptěle. „Inspektor Fiske nemá jedinou stopu. Zřejmě jde o práci profesionálů, kteří nedělají chyby. Nebo aspoň ne takové, které by dokázala objevit policie. Musíš mi slíbit, že nebudeš nikam chodit sama.“

Meer měla chuť se s otcem přít, ale nakonec to vzdala.

„Možná by s tebou mohl jet Sebastian. Nebo se mi podaří přesunout tu svou schůzku na později a pojedu já. Třeba by to zajímalo i Malachaie. Zvlášť, když dojednám návštěvu mimo obvyklou otevírací dobu.“

„Kolik opatrovníků vlastně potřebuju?“ usmála se Meer.

„Jen mě napadlo, že by to Malachai nejspíš taky rád viděl.“

Vysoké stromy po obou stranách cesty vrhaly dlouhé stíny.

„Nevěděl jsem, že umíš německy,“ řekl Jeremy po dlouhé odmlce.

„Cože? Neumím.“

„Ale dneska ráno, když se na aukci spustil ten požární alarm, jsi německy mluvila.“

Pokrčila rameny: „Zřejmě jsem od příjezdu něco pochytila.“

„A v ulici plné neznámých domů jsi přesně věděla, která budova patří bratrstvu.“

„Nevěděla jsem to. Jak bych mohla? Vždyť jsem ve Vídni nikdy nebyla.“

„V tomto životě jsi nebyla ve Vídni,“ opravil ji Jeremy.

„Tati,“ začala tiše pokoušejíc se potlačit vztek v hlase, ale tak úplně se jí to nezdařilo. „Nechme těch řečí. Tady a teď se o tom nechci bavit.“

„Ale holčičko, nemůžeš donekonečna předstírat, že –“

„Já nic nepředstírám! Vybrala jsem si, jak chci žít svůj život, takže lekci o kole duší, andělu odpuštění, jiskře Božího světla a dalších mystických reinkarnačních teoriích z kabaly klidně můžeme přeskočit. Můžeš si o tom všem povídat s Malachaiem, ale až já u toho nebudu. Prosím.“

Ačkoli si Meer svým tvrzením už nebyla zdaleka tak jistá jako dřív, reagovala stejným způsobem jako v minulosti. Částečně použila matčiny argumenty, částečně svoje vlastní. Stále šlo o tentýž spor, jako když byla malá, měla dávno spát a matka s otcem si mysleli, že je neuslyší. Když viděla, jak otec zneklidněl, pomyslela si, že matku nejspíš parafrázovala téměř dokonale.

„Matka tě svými názory velice ovlivnila, že?“ řekl nakonec. „Přál bych si, abych tě dokázal přesvědčit, že s vírou jde ruku v ruce i klid.“

Užuž otevírala ústa, aby odsekla něco jedovatého, ale otec ji zarazil. „Máš pravdu. Teď není vhodná chvíle. Měli bychom se vrátit. Když půjdeme touhle cestou, dovede nás k místu, které jsem ti chtěl ukázat.“

Zvuk dvojích kroků na cestě podtrhoval fyzický i emocionální odstup, který se mezi nimi vytvořil. Po několika stech metrech se ocitli u hrobu obehnaného nízkým železným plotem. Náhrobek se k nebi zdvíhal v podobě velmi prostého, a přece majestátního bílého obelisku. Kolem rostly stromy sestříhané do tvaru kuželů. Na obelisku stálo jednoslovné jméno vyvedené černým gotickým písmem. Jakmile si Meer uvědomila, že se dívá na Beethovenův hrob, zaplavila ji vlna hlubokého smutku. V ústech i v očích měla sucho, ale cítila se sklíčená.

Otec chvíli čekal a pak řekl: „Už bychom měli jít.“ Míjeli jednotlivé hroby a Jeremy jí ukázal místo posledního odpočinku Johannese Brahmse a potom Franze Schuberta.

Kráčeli podél monumentálních pomníků postavených na paměť desítek životů. Na některých byly položené květiny. Matka kdysi řekla, že člověk nezemře docela, dokud ho někdo miluje.

„Odpočívají tady všichni slavní Rakušané – architekti, politici, umělci, spisovatelé. Je tady i pár členů bratrstva. Půjdeme-li tudy, myslím, že se dostaneme k…“ Zastavil se u náhrobku s andělem s velkými křídly. „Tady je to.“ Zármutek na kamenné tváři byl neuvěřitelně opravdový. Jedna ruka spočívala ochranitelsky na pomníku, jako by to byla živá milovaná bytost, nejenom kus kamene.

„Kdo je tu pochovaný?“ zeptala se bez dechu.

„Manželka jednoho z nejdůležitějších zakladatelů Bratrstva věčného kruhu,“ odpověděl jí otec a přečetl nahlas nápis na náhrobku. „Margaux Niedermeierová, 1779-1814. Vzpomínka na tebe bude navěky žít v jediném bolestném zlatém akordu.“

Kapitola 37

Vídeň

Pondělí 28. dubna, 18.08

„Buďte opatrný,“ opakoval klient Pertzlerovi do telefonu už potřetí.

Paul Pertzler byl otrávený. Tenhle klient s ním od začátku mluví, jako kdyby byl nějaký stupidní blbeček. Beethovenův dopis přece ukradl a tu karetní kazetu taky. Copak není dost důvěryhodný, aby se jich teď dotýkal? Otočil kameru od kazety a zamířil ji na holou stěnu. Samozřejmě nesnímal nic, co by ho mohlo nějakým způsobem prozradit.

„Ztratil se mi obraz,“ stěžoval si zákazník s potlačovanou zlostí.

Pertzler se pro sebe usmál a beze slova chvíli čekal. „Jste tam ještě? Říkám, že se mi ztratil obraz!“ Pertzler si chvilku pohrával s myšlenkou, že přeruší počítačové spojení, díky němuž mohl přenášet obraz i zvuk současně.

„Co to tam děláte?“ dožadoval se hlas netrpělivě nějaké reakce.

Ani platba v dolarech neopravňuje nikoho k hrubosti.

„Kde je kamera?“

Pertzler vrátil kameru na původní místo a znovu ji namířil na kazetu.

„Zřejmě nějaký výpadek, omlouvám se.“

„Zvenčí už jsme ji viděli. Můžeme přejít k vnitřku,“ požádal klient. „Musíme se přesvědčit, že je všechno neporušené. Nejprve nám pomalu ukažte celý vnitřek.“

Pertzler zabíral obsah kazety a pomalu posouval kameru nad každou malou přihrádkou.

„A teď zaostřete na záložky na whist.“

Pertzler zíral na řadu propriet pro karetní hry a neměl nejmenší tušení, co jsou záložky na whist. Nelíbil se mu ale způsob, jakým s ním zákazník mluví, a nechtěl se ptát.

„To jsou ty věcičky z perleti. Máte je vpravo.“

Pertzler zamířil objektiv žádaným směrem a přitom si říkal, že by ho zajímalo, jestli ono „my“, které zákazník používá, je jenom řečnický obrat, nebo jestli vedle něj sedí ještě někdo další. Do podobných spekulací se nepouštěl často. Byl ve svém oboru dobrý a chyby nedělal právě proto, že se nenechával rozptylovat podružnostmi. Ale u téhle zakázky nevyšlo všechno právě nejlépe. Dva lidé jsou po smrti. Je to pro něj ostuda hned z několika důvodů, ale hlavně proto, že mrtvoly přitahují pozornost mnohem víc než ukradené cennosti.

„A teď nám ukažte desku na cribbage. Zaznamenává se na ni skóre hry. Cribbage vznikl v sedmnáctém století, víte? Desku jsme při celkovém záběru neviděli, ale měla by být uvnitř. Pravděpodobně je vyrobená ze slonoviny nebo ze dřeva a má v sobě spoustu malých dírek.“

„To by mohlo být tohle, že?“ Pertzler posvítil do levého rohu kazety a pak přejel pomalu kamerou nad slonovinovou deskou zažloutlou věkem.

„Nádherné. A teď čtyři sady karet se zlatými okraji. Mohli bychom se podívat na každou sadu zvlášť z větší blízkosti?“

Pertzler postupně zaostřil na čtyři paklíky.

„Je mi jasné, že to pro vás začíná být trochu nudné, ale potřebujeme, abyste s námi prošel všechny sady. U každé karty nám vždycky ukažte rub i líc. My si uděláme statický záběr.“

„Je to váš čas. Zaplatil jste si za něj.“

Zákazníka to z nějakého důvodu pobavilo a zasmál se: „To ano. To tedy ano.“

Celé to trvalo téměř dvě hodiny, a jak klient předeslal, bylo to dost nudné a únavné.

„Výborně, jsme hotovi,“ řekl konečně.

„Kam vám mám ty věci doručit?“

„Pro tuhle chvíli bychom chtěli, abyste si je nechal u sebe. Kazetu i dopis, který jste přivezl z Ženevy. Je to možné? Myslíme si, že u vás budou v bezpečí.“

O Pertzlerovy služby žádali většinou rozvedení manželé a manželky, kteří si nepřáli, aby jejich bývalým partnerům zůstaly dary nebo části věna. Bylo velmi nezvyklé, že po něm klient (nebo skupina klientů) chce, aby si ukradené věci ponechal v úschově.

„Jak dlouho?“

„Maximálně týden. Také bychom rádi věděli, jestli berete i zakázky, které se týkají sledování osob.“

„Ano.“

„V tom případě potřebujeme, abyste začal hned.“

Následující konverzace se točila okolo peněz. Pak zákazník řekl, koho si přeje sledovat, jakým způsobem si budou sdělovat informace a nadiktoval Pertzlerovi telefonní číslo, na které má volat v případě nečekaných událostí. „Pokud se s námi budete chtít spojit, nechte nám vzkaz.“

„Co považujete za nečekanou událost?“

„To ponecháme na vašem vlastním úsudku.“

Když dlouhý rozhovor konečně skončil a klient zavěsil, vstal Pertzler od stolu a protáhl se stejným způsobem, jakým to dělala jeho kočka po dlouhém spánku na sluníčku. Teď seděla na gauči a sledovala ho. Byla černá s bílými skvrnami. Byt čpěl cigaretami, které během nekonečného hovoru vykouřil, a tak otevřel okno, chvíli u něj postál a sledoval slunce klesající za obzor. Tenhle denní čas ho odjakživa deprimoval. Šel do kuchyně a ukrojil si řádný kus čokoládové buchty, kterou si včera koupil, ale než se do ní stačil zakousnout, zazvonil mu mobil.

Pertzler měl dva telefony: jeden, na kterém hovory bral, ale nikdy z něj nevolal, a druhý, ze kterého volal, přičemž volanému se na displeji nikdy nezobrazilo jeho číslo.

„Prosím?“

„Ahoj. Pořád platí, že spolu dneska večer jdeme do kina?“

Pertzler okamžitě poznal Klemptův hlas. Představování nebylo nutné, takhle je to pro oba bezpečnější. Chvíli se dohadovali, co se kde hraje. Nakonec se domluvili, že půjdou na Hitchcockův Provaz a půl hodiny před začátkem se sejdou v nedalekém baru.

Kdyby jejich hovor někdo poslouchal, nevzbudili by žádné podezření, až na to, že ten večer Provaz – ani žádný jiný Hitchcockův film – v žádném vídeňském kině nedávali. Nebylo by tedy možné zjistit, kde se oba muži vlastně mají setkat.

Místem oné schůzky byl bar Hummer. Kdyby se byli domluvili na filmu od Godarda, šli by do klubu Guess Club II, kdyby to byl film od Felliniho, setkali by se ve vinárně Fledermaus a tak dále. Měli vymyšlené krycí názvy pro deset barů a restaurací, aby je spolu nebylo vidět příliš často na jednom místě.

Když Pertzler dorazil na místo, Klempt už upíjel pivo.

„Volal mi zákazník,“ začal Klempt po chvilce nezávazného tlachání. „Mám nabídku na práci.“ Klempt byl zkušený počítačový hacker a specialista na špionáž. Jeho a Pertzlerova specializace se výborně doplňovaly, a tak spolu pracovali poměrně často.

„Jaká je cena?“

„Velmi dobrá.“

„Chceš ještě jedno?“ zeptal se Pertzler a ukázal na Klemptův prázdný půllitr.

Klempt se podíval na hodinky: „Radši ne. To víš, manželka…“

Pertzler zavtipkoval, že je jeho společník pod pantoflem, a oba se zasmáli.

Žádná manželka neexistovala. Šlo jenom o další šifrovanou informaci, kterou při své patnáctileté spolupráci užívali.

Vyšli ven a zamířili ke stanici metra. Teprve když si byli naprosto jistí, že je nikdo nesleduje, zeptal se Pertzler na zmíněnou práci.

„Mám klienta, který mě chce najmout, abych našel něco, co se ztratilo.“

„Co se ztratilo?“ zopakoval Pertzler.

Na semaforu naskočila zelená, ale oni dál stáli na kraji chodníku.

„Zajímavě formulováno, že? Ten klient to řekl přesně takhle. Ptal jsem se, jestli to znamená, že ten předmět byl ukraden. Řekl, že dává přednost výrazu ‚ztracen‘.“

„To mi zní, jako kdyby mluvil o ovocném koláči.“

Klempt pokrčil rameny: „Ukradené nebo ztracené, na tom čerta záleží. Potřebuju, abys to ukradl zpátky.“

„Kolik to hodí?“

Klempt vyslovil pěticifernou sumu.

Pertzler přikývl a zeptal se: „Máš fotku?“

Klempt vytáhl z kapsy obálku.

Pertzler si ji vzal a pokynul mu na rozloučenou. Potom se každý vydal opačným směrem.

O patnáct minut později obálku v kuchyni svého bytu otevřel a vyndal z ní stranu 16 vytrženou z katalogu aukčního domu Dorotheum. Potřebné informace byly napsány na okraji, ale ty ho v danou chvíli nezajímaly.

Zíral na fotografii, na níž se skvěla herní kazeta přibližně z roku 1790. Ta, kterou dostal za úkol ukrást minulý týden, kterou podle plánu ukradl a která právě teď odpočívala u něj v obýváku.

Kapitola 38

Vídeň

Pondělí 28. dubna, 20.10

Stříbromodrý malý smart car uháněl po hlavní vídeňské třídě Graben. Inspektor Alex Kalfus oblečený do civilních šedozelených kalhot, bílé košile a modré větrovky, která pamatovala mnohem lepší časy, ukazoval směr cesty pravou rukou, zatímco v levé třímal cigaretu. Lucianu Glassovi v tu chvíli připomínal portrét od Van Gogha, který je k vidění v Amsterodamu a zachycuje farmáře se stejně zvědavým výrazem v obličeji. Člověk až žasne, jakou část lidské duše je možné zachytit barevnými tahy štětce. Kalfusovi se na krku táhla dlouhá jizva od ucha až ke klíční kosti a naznačovala, že rakouský detektiv kráčí po stejně nebezpečné cestě, na jakou se vydal i Lucian.

Zahnuli doleva, Kalfus se zařadil do pomalu se sunoucího proudu, zasakroval a vyfoukl okénkem kouř, který vítr okamžitě vrátil zpátky Lucianovi přímo do tváře. Měl chuť vytrhnout Rakušanovi cigaretu z ruky a představoval si, jak úžasně by muselo chutnat první potáhnutí. Věděl ale, že stačí jediná cigareta, a spadne do kuřácké neřesti znovu.

„Blížíme se k nároží,“ oznámil Kalfus.

Lucian se podíval na monitor v kufříku, který mu ležel otevřený na klíně, a navigoval Kalfuse, aby na dalších světlech zahnul doprava. „Doufejme, že tohle sledovací zařízení funguje dobře,“ poznamenal.

Lucian přiletěl do Rakouska dnes ráno, sešel se s Kalfusem a hodinu společně čekali, až z New Yorku přiletí Malachai Samuels. Sledovali ho od okamžiku, kdy se Reinkarnátor vynořil z letadla, vyzvedl si zavazadla a nasedl do limuzíny. Lucian by byl raději pracoval s vlastními lidmi, ale rakouská vláda trvala na tom, že agentovi FBI dovolí operovat na své půdě pouze pod podmínkou, že mu partnera bude dělat místní detektiv.

„A teď doleva,“ navigoval Lucian.

Kalfus zatočil. Minuli pár dalších bloků a zabočili doprava. „Už vím, kam jede. Tahle cesta vede k domu Jeremyho Logana. Je to logické, pokud opravdu přiletěl, aby se podíval, co Logan našel.“

„A ztratil,“ dodal Lucian.

Během poslední hodiny si Lucian s Kalfusem sdělili novinky i potenciální hrozby týkající se aktuálního stavu případu, který je svedl na společnou loď.

„Jak se ti podařilo mu podstrčit štěnici?“ zajímal se Kalfus.

„Před odletem jsme mezi bezpečnostní složky na letišti nasadili pár svých mužů. Když Samuels prošel detekčním rámem, jeden z nich si ho vytáhl z fronty, aby zjistil, proč se spustil alarm. Tím jsme získali čas. A zatímco ho první muž prohlížel, druhý mu vstrčil čip do peněženky.“

„Nevšimne si ho?“

„Ne. Je mikroskopický a schovaný ve švu.“

„Jak dlouho toho člověka sleduješ?“

„Devět měsíců.“

„To znamená, že i když v FBI používáte nejnovější technologie, žádný pořádný důkaz proti němu jste nenašli?“

„Bohužel. Je to můj případ a už na něm dělám jenom já –“

„Proč jsi to ještě nevzdal?“

„Ten člověk je psycholog a iluzionista amatér. Je zdatný manipulátor a ví, jak lidi kolem sebe mást. Dokáže přelstít kdekoho a můžeš mi věřit, že nejde jenom o to, jak nechat zmizet minci nebo se za někoho přestrojit. Odmítám být další obětí jeho přetvářky.“

„Volal v posledních několika dnech většímu počtu osob?“

„Několikrát Jeremymu Loganovi a dvakrát vašemu bývalému ministru obrany Fremontu Brechtovi. Myslíme si, že Brecht a Logan jsou členy stejné tajné společnosti, Bratrstva věčného kruhu, malé nepolitické organizace, která – pokud víme – nemá žádné kontakty s kriminálním podsvětím. Vznikla odštěpením od zednářů.“

„Tajná společnost? Tady? Ve Vídni?“ vyhrkl Kalfus překvapeně, jako kdyby se dovídal velikou novinu.

„Není důvod, proč byste o ní měli vědět. Operuje opravdu velmi tajně a zatím není nijak nebezpečná.“

„A jak to všechno souvisí s vraždami a loupežemi, ke kterým tenhle týden došlo?“

„Z toho, co víme z odposlouchávání telefonů, chtěli členové bratrstva tu herní kazetu koupit v dražbě a Malachai se na tom chystal značnou částkou podílet. Za to měl získat neomezený přístup ke kazetě. Je ale možné, že jeho nabídka byla jen zástěrkou, jak se dostat k informacím. Za oběma loupežemi může stát klidně on. Pokud tomu tak skutečně je, dovede nás jak ke kazetě, tak k dopisu, případně k osobě, u které jsou teď uschované. A pokud to tak není, víme, že o ně velmi stojí a má peníze, za které se obě ty věci bude snažit koupit na černém trhu, budou-li na prodej. To znamená, že i v tomto případě nás k nim dovede.“

„Zřejmě pevně věříš, že ať tak či tak, je úzce spojený s tím, co se tady děje.“

Lucian přikývl. To, že v Malachaiových očích viděl téměř maniakální odhodlání, Kalfusovi neřekl. Pohledem přejel od monitoru počítače k okénku a podíval se ven na okolní budovy. Zauvažoval, jaké by to bylo, kdyby tady mohl strávit pár hodin jako turista.

„Instinkty a policajtský čuch jsou důležité,“ podotkl Kalfus.

„Kam jste se ve vyšetřování dostali vy?“ chtěl vědět Lucian.

„Máme spoustu detailů, domněnek a hypotéz. Ale žádný hmatatelný důkaz. Ti lupiči pracovali bezchybně,“ dodal téměř s výčitkou.

„Myslíš bez zjevných chyb,“ opravil ho Lucian.

Kalfus pokrčil rameny. Lucian si všiml, že to dělá často a říkal si, že je to možná způsob, jímž se zbavuje nejistoty, se kterou žije každý kriminalista a vyšetřovatel.

„Nikdy mi nikdo nedokázal vysvětlit, jak je možné, že při zpětném pohledu vidíme všechny chyby naprosto jasně.“

„Že by sebepodceňování? To bych od amerického agenta FBI nečekal.“

„Teď doleva.“

Když Kalfus dojel na roh a zahnul, hovor zmlkl. Oba beze slova sledovali černý mercedes, který na konci bloku zpomalil a zastavil.

Kalfus zaparkoval před číslem 59, domem s bílou fasádou a černými okenicemi. Před číslem 83 mezitím vystoupil z černého mercedesu šofér v uniformě, obešel vůz, otevřel dveře spolujezdce a pomohl ven svému pasažérovi.

V tu chvíli se otevřely domovní dveře a vyšel z nich rozcuchaný muž, aby se s návštěvníkem přivítal. „To je Jeremy Logan?“ zeptal se Lucian.

„Ano.“

Logan vzal Malachaie kolem ramen a pak k němu přistoupila Meer, aby ho pozdravila.

Kalfus znovu vyjel a pomalu projížděl ulicí kolem čísla 83. „To je Loganova dcera Meer,“ vysvětloval. „Během útoku slzným plynem jí někdo vytrhl kazetu z rukou.“

„Máte záznamy z kamer v aukční síni?“

„Máme, ale nejsou k ničemu. Kouřové bomby z nich udělaly bezcenný šunt.“

Kalfus sice Lucianovi neřekl, jestli přitom byla Meer zraněna, ale to ho teď stejně nezajímalo. Právě projížděli těsně kolem ní a Lucian si ji mohl pořádně prohlédnout. Nezdálo se, že by utrpěla nějakou fyzickou újmu, ale podle výrazu ve tváři vypadala mnohem ustaraněji, než když ji viděl naposledy.

Kapitola 39

Vídeň

Pondělí 28. dubna, 20.20

Jeremy nalil víno do broušených skleniček a ve stručností vypověděl Malachaiovi vše podstatné o událostech posledních dvou dnů, počínaje loupeží v Ženevě a konče ukradením herní kazety ve vídeňské aukční síni. Malachai pozorně poslouchal, upíjel víno, přikyvoval, a když Jeremy skončil, otočil se k Meer: „A teď mi řekni, co se děje s tebou.“

Mlčela.

„Je naprosto pochopitelné, že to, co se ti začalo dít, tě vyvedlo z míry, zvlášť po tolika letech absolutní nevíry v reinkarnaci. Myslím, že ti pomůže, když si o tom s námi promluvíš. Tak co je, Meer?“

Vzdechla si a řekla jim všechno: co prožila při první epizodě na ulici, pak v Beethovenově bytě a nakonec i o tom, co se stalo na hřbitově.

„Vědělas, do jakého života se to ve vzpomínkách vracíš, ještě než jsi uviděla Margauxin náhrobek?“ zeptal se Malachai.

Kývla.

„Margauxin manžel objevil v Indii flétnu a zemřel tam,“ vysvětloval Jeremy.

Meer se ocitla v ledovém víru, který se ji snažil stáhnout do hlubin. S razancí tsunami ji zaplavil bezedný smutek. Složila hlavu do dlaní a téměř vykřikla: „Ne! Není mrtvý! Je v Indii a žije! Proto musím sehnat peníze – abych zorganizovala záchrannou výpravu.“ Caspar jí chyběl. Tak strašně, až to bolelo. Stýskalo se jí po muži, jehož jméno přede dvěma dny ještě neznala. Obětovala by všechno, aby ho dokázala najít, zachránit a přivézt nazpátek.

Z dálky k ní skrze stěnu starých vzpomínek doléhal otcův hlas.

„Malachaii, nech toho. Podívej se, co to s ní dělá.“

„Je to důležité, Jeremy. Ona se rozpomíná.“

„Ne!“ zvýšil Jeremy hlas, ale Malachai ho ignoroval a promluvil znovu k Meer.

„Co se děje, Margaux?“

Pokusila se ponořit do černoty, aby našla odpověď: „Herr Beethoven má tu flétnu. Snaží se rozluštit nápěv ze značek, které jsou na ní vyryté.“

Dokonce i v ledové mlze cítila Meer překvapení. Opravdu je melodie zašifrovaná ve značkách?

„Víš, jestli se mu to podařilo?“

Znovu tma, povědomé černo horší než ta nejnepříjemnější vzpomínka. Když byla malá, obestírala černota tu jedinou donekonečna se opakující vzpomínku – ženu řítící se na koni v mužském plášti lesem, ve kterém zuří bouřka. Slyší koňský dech a šumění deště, cítí pach mokré vlny pláště a ví, že ji někdo pronásleduje. Pak scéna vybledne, propadne se do temnoty a zůstane jenom bezbřehý smutek.

„Margaux?“ oslovil ji Malachai znovu.

„Už dost,“ zopakoval Jeremy.

Malachai se k němu napůl obrátil a konejšivě pronesl: „Jestli ta flétna ještě existuje a jestli můžeme dokázat, že se Margaux Niedermeierová stala Beethovenovou žačkou…“

„S tím nemusíš Meer otravovat. Já vím, že Margaux Niedermeierová v roce 1814 u Beethovena studovala. Když jsme se odpoledne vrátili ze hřbitova, prošel jsem databázi jeho dopisů a našel jsem o ní několik zmínek.“

Chlad zmizel, chvění ustalo a Meer poslouchala, jak otec mluví o Margaux.

„Našel jsi o ní ještě něco dalšího?“ vyzvídal Malachai.

„K celým dopisům nemám přístup. V databázi vidím jenom shrnutí důležitých věcí. Vím, že první zmínka o Margaux pochází ze září 1814.“

Přesně takhle to probíhalo, když byla malá – otec a Malachai o ní diskutovali jako o tématu, nikoli jako o osobnosti.

Postavila se: „Už to nedokážu poslouchat. Potřebuju chvíli oddechu.“

„Jistě,“ kývl Malachai. „Všichni si potřebujeme odpočinout.“

Meer slyšela v jeho hlase účast a starost, ale i jistou naději. Podívala se na otce. Tatáž naděje zářila i v jeho očích.

Kapitola 40

Pondělí 28. dubna, 20.50

„Nevidím, jak hluboko ta šachta vede.“ Podzemím se rozléhal hlas, který bezpochyby patřil Američanovi.

David zatajil dech. Co se děje? Dnes večer nezazněl z koncertní síně jediný tón. Nekonalo se žádné představení, žádná zkouška. Ticho rušilo jenom občasné přebíhání potkaních nožek nebo náraz padajícího kamene. Hlasy, které se zničehonic ozvaly, naznačovaly, že jejich majitelé jsou blíž a hlouběji, než kdy pokládal za možné.

„Pošleme dolů sondu,“ navrhl další hlas. „Uvidíme, jestli se dostane až na dno.“

Jsou to lidi z Globalu? Mládenci z týmu Toma Paxtona, kteří se snaží odhalit problémy dřív, než nastanou? Jak hluboko do podzemí už pronikli?

David zalétl pohledem ke kleci. Přinesl si ji s sebou dnes v noci a už se mu do ní podařilo nalákat tři potkany.

„Tak co se děje? Jak jsme na tom?“ volal první Američan.

David si nasadil tlusté rukavice. Půjde-li všechno podle plánu, budou potkani dostatečným vysvětlením infračervených skvrn, které by se mohly Globalu objevit na monitorech. Z rozhovoru s Paxtonem věděl, že GPR systémy, které má Global k dispozici, jsou o několik generací pokročilejší nežli georadar, který se poprvé použil v tunelech Vietcongu. Vycházejí z velmi jednoduchého principu, který umožňuje používat jednodušší modely v řadě oborů – od průzkumu míst kriminálních činů až k mapování podloží pod budoucími staveništi. Paxton posedlý myšlenkou neustálého prvenství má samozřejmě k dispozici nejmodernější prototyp. David ze své novinářské praxe věděl, že pokud jde o bezpečnostní systémy, je Global vždycky před ostatními a dosahuje skvělých výsledků.

„Ta šachta musí vést do nějakého kanalizačního systému,“ volal jeden hlas. „Jsem dvanáct metrů hluboko a pořád se spouštím dolů.“

David se podíval na hodinky. Bylo za deset minut devět. Proč stále ještě pracují? Odpovědět si uměl sám: Protože to po nich Paxton žádá.

„Můžeš se spustit ještě do větší hloubky a posvítit dolů?“ ptal se jeden hlas.

„Nepůjde to. Prostup je moc malý,“ odpovídal druhý.

David si představoval, jak se ten muž snaží dostat hlouběji do šachty, která směřuje kolmo k jeho útočišti, ale když se podíval na prostupy ve skále, bylo mu jasné, že by jimi neprošlo ani malé dítě. Z toho, co věděl od Wassonga a co zjistil ze starých plánů, usoudil, že jde o zbytky starého, už dávno nepoužívaného vytápěcího systému z přelomu devatenáctého a dvacátého století.

Sáhl do klece, popadl jednoho potkana a prostrčil ho úzkou trhlinou, která oddělovala jeho úkryt od šachty. Slyšel, jak potkan běží nahoru. Čekal.

„Zaznamenal jsem něco, co se mi ani trochu nelíbí,“ Američanův hlas zneklidněl.

David si představoval, jak muž sleduje na monitoru určitou aktivitu a kontroluje diagnostiku. Pak uvidí potkana. Ale co když má to zařízení ještě další senzory? Co když dokáže detekovat Semtex, který si přivezl z Česka? Ne, uklidňoval sám sebe okamžitě, dostal přece starší typ výbušniny, v níž není ani stopa po radioaktivním materiálu, který by lidé z Globalu mohli odhalit.

„Opravdu se nedostaneš ani o kousek dál?“ křikl první Američan.

David znovu otevřel klec a vyndal dalšího potkana, tentokrát většího. Ten se ohnal a zakousl se mu do ruky. Skrze tlustou látku rukavic se nedostal, ale David cítil na kůži tlak malých ostrých zubů. Neplýtval ale dechem na zbytečné klení a znovu vypustil zvíře trhlinou. Mohl mu jenom děkovat, že odvede žádaným způsobem pozornost. Jestlipak nějaký ze čtyřnohých obyvatel podzemí přežije, až ve čtvrtek doznějí poslední tóny Beethovenovy symfonie?

Kapitola 41

Ctnosti, které získáváme, se v nás vyvíjejí pomalu. Jsou to neviditelná pojítka, která navzájem spojují naše předchozí existence, existence, jež si pamatuje pouze náš duch, neboť hmota si duchovní věci pamatovat nedokáže.

Honoré de Balzac

Vídeň

Úterý 29. dubna, 9.20

V komplexu hofburgského císařského barokního dvora se proti jezdecké škole krčil nevýrazný kostel ze čtrnáctého století. Zamířili k němu. Asi deset lidí už stálo ve frontě a čekalo, až se krypta v deset hodin otevře.

Meer a Malachai přišli pěšky z hotelu až sem. Minuli frontu a zamířili k Jeremymu, který už na ně se Sebastianem čekal před hlavním vchodem. Meer připadalo zvláštní, že se Sebastian všude objevuje i teď, když už se otec vrátil z Ženevy.

Jeremy je uviděl a zamával na ně. Zařídil jim soukromou prohlídku ještě před oficiálním otevřením a teď, když tedy už byli všichni pohromadě, je vedl dovnitř.

Strohý gotický vnější vzhled budovy kontrastoval s elegantním interiérem. Hlavní loď i postranní lodě osvětlovaly obrovské bronzové lustry. Po dlažbě k nim rychle spěchal droboučký mnich v hnědavém hávu, kterého jim Jeremy představil jako bratra Franciska.

Skupinka ho následovala přes celý kostel do kaple, lorety, maličkého prostoru zářícího bělobou. Strop tady byl klenutý ale nižší, oltář jednodušší a bez přehnaných ozdob. Světlejší dřevo lavic působilo mnohem přívětivějším dojmem než temné řady v hlavní lodi. Meer si pomyslela, že pokud by si měla vybrat místo k modlitbě, rozhodně by se cítila blíž Bohu v tomhle malém prostoru.

Vpravo od malého oltáře shlížel z malby na tmavé stěně dvoumetrový kostlivec, jako by střežil dvoje železné dveře zdobené korunami a labutěmi. Bratr Franciscus čekal, až se všichni shromáždí. Když Meer přistoupila blíž, ovanul ji chladný vzduch. Skrz mříž viděla dvě police s desítkami stříbrných kalichů a uren, které se třpytily ve světle proudícím dovnitř okny. Stáli před kryptou, kde se uchovávala srdce Habsburků.

Bratr Franciscus zastrčil do zámku černý klíč. Musel napnout všechny síly, aby neochotné mřížoví povolilo. Konečně se dveře otevřely a on je gestem ruky pozval dovnitř, kde v němčině spustil o tom, co příchozí vidí před sebou. Anglicky neuměl, a tak musel Jeremy překládat: „V téhle kryptě je uloženo čtyřiapadesát srdcí. Všechna patřila členům císařské rodiny…“

Urny jasně zářily a jejich oblé tvary odrážely stříbrná prasátka, která Meer oslňovala. Věděla, že všechno ostatní v kryptě je nepodstatné. Otec jim sice přetlumočil, kolik uren je tady uloženo, ale z nějakého důvodu je začala počítat. Nevěděla proč.

Jedna. Dvě. Tři. Čty ři. Pět. Šest. Sedm. Osm. Devět.

Devátá urna září jasněji než ostatní, pomyslela si. Přestala poslouchat výklad a soustředila se jenom na ni. Musí vymyslet, jak se k ní dostat blíž, i když zatím nemá tušení, co vlastně hledá.

„Umíte trochu anglicky?“ zeptala se pro jistotu mnicha, i když otec před chvílí mluvil o opaku.

„Anglicky? Ne mnoho, ne,“ odpověděl s těžkým přízvukem.

Meer přikývla a znovu se ujistila: „Žádná angličtina?“

Bratr Franciscus zavrtěl hlavou.

Meer přešla k otci, ukázala na destičku připevněnou na pravém rohu horní police a přitom mu něco šeptala do ucha. Když bratr Franciscus skončil s výkladem, přestala mluvit i ona. Jeremymu trvalo dalších pár okamžiků, než dokončil překlad. Zdárně se mu podařilo vnímat to, co říká mnich i dcera. „První srdce patří římskému králi Ferdinandu IV. Bylo sem převezeno 19. července 1654. Poslední je Františka Karla Habsbursko-Lotrinského a bylo sem uloženo 8. března 1878.“

Meer se přesunula co nejblíže k polici a znovu počítala zprava doleva. Opět se zastavila u deváté urny. Snažila se přečíst drobné písmo vyryté na měděné destičce. Jediné, co v němčině pochopila, bylo jméno Marie Theresa a datum 1696. Maličká stříbrná urna stála na kulových nožkách. Okraj zdobily tři řady srdcí; horní řada vždy zasahovala špičkami do výkrojů srdcí ve spodní řadě. Všude samá srdce. Urna stála trochu našikmo a na některých místech bylo vidět nerovnosti kamenného povrchu. Devátá urna. Balíček karet z kazety, který stihla projít, obsahoval dvě srdcové devítky. Byla v něm jedna srdcová devítka navíc! Co to znamená? Našla by zdvojené karty i v ostatních balíčcích? Dokáže to vůbec někdy zjistit?

„Myslíš, že oddělené uchovávání vnitřností převzali od Egypťanů?“ zeptala se otce. V hlase jí zazněl falešný tón, ale doufala, že si toho nikdo nevšiml. Jeremy začal odpovídat, ale hlas se mu najednou vytratil, ztichl a sesul se na podlahu.

„Tati?“ Meer klesla na kolena vedle něj, chytila ho za zápěstí a snažila se nahmatat puls. „Potřebuje lékaře!“ vykřikla.

„Dringlichkeit, Dringlichkeit!“ křičel Sebastian a mnich se rozběhl pro pomoc.

Kapitola 42

Úterý 29. dubna, 9.38

Jakmile řeholník zmizel, proměnil se Meeřin vyděšený výraz v hluboké soustředění. Nemohla si dovolit ztratit ani vteřinu vysvětlováním. Zatímco se Sebastian s Malachaiem s úzkostí skláněli nad Jeremym, vyskočila a doběhla k policím. Bez přemýšlení otevřela devátou urnu v horní řadě a sáhla dovnitř. Neměla čas zkoumat mumifikované zbytky srdce ani se pohoršovat sama nad sebou, že právě znesvěcuje ostatky ženy královské krve.

To, co v urně po více než třech staletích zůstalo, připomínalo na pohmat vysušený, scvrklý, kožovitý ovocný plod. Pod ním nahmatala něco nesmírně droboučkého, hladkého a chladného. Nepřemýšlela, co to je, ani co s tím bude dělat. Nedivila se, že jí intuice napověděla, že na ni v kryptě čeká něco důležitého.

Spěšně tu věcičku vyndala, vstrčila do kapsy u džínsů, vrátila se k otci a poklekla kousek od Sebastiana. Nebyla si jistá, jestli on nebo Malachai vůbec postřehli, co udělala.

O pár minut později vtrhli do stísněného prostoru záchranáři a dali se do práce.

Kapitola 42

Úterý 29. dubna, 9.45

Lucian Glass seděl s Alexem Kalfusem v malém stříbročerném autě a sledoval, co se děje před kostelem. Nejprve tam zastavila záchranka, z kostela vyběhl mnich, něco překotně vykládal osádce a záchranáři odspěchali dovnitř.

Lucian potlačil chuť rozběhnout se za nimi a zjistit, o co jde. Byl zvyklý jednat, nerad jenom pasivně sledoval události kolem sebe. Věděl však, že tady ke každému kroku navíc potřebuje souhlas rakouské vlády. Zničehonic si uvědomil, že cítí nepochopitelnou úzkost. Kalfus se snažil telefonicky zjistit, co se stalo, ale mezitím už vyšli záchranáři ven a nesli někoho na nosítkách. Doprovázel je Sebastian s Malachaiem.

„Nevidíš, koho to nesou? Jeremyho, nebo jeho dceru?“

„Odsud to nedokážu poznat,“ odpověděl Kalfus, stále s telefonem na uchu.

Pak se otevřela vrata kostela a v nich se objevila Meer s rozcuchanými vlasy, bledá v obličeji.

Kalfus zavěsil. „Jeremy Logan zkolaboval. První zprávy naznačují, že jde o infarkt.“

Sanitka odjela s kvílející sirénou, policista pomohl Meer do služebního vozu a nastartoval. Sebastian s Malachaiem zůstali stát na chodníku vedle rozrušeného mnicha. Vyměnili si s ním pár slov a pak společně odešli.

Lucian je sledoval. Došli ke stanovišti taxíků a tam se zařadili do fronty za postarší ženu s velkou kyticí tulipánů. Trvalo sotva minutu, než žena odjela a než jim zastavil další vůz. Nasedli dovnitř a Kalfus vyrazil za jejich taxíkem. „Zřejmě teď pojedeme do nemocnice, že?“

„Zřejmě ano. Víš, co by mě zajímalo? Proč sem vlastně přišli. Mohl bys zařídit, aby nám dali k dispozici ještě někoho dalšího? Mohl by sledovat Malachaie a my bychom se mohli vrátit sem a promluvit si s tím mnichem.“

„Zkusím to.“

„A pak mě zajímají ještě dvě další věci. Zaprvé: Kdo je ten muž v modrém mercedesu, který sleduje kostel stejně jako my? A zadruhé: Pojede taky do nemocnice? Ne, vlastně mám tři otázky: Pokud do nemocnice pojede, koho sleduje?“

„Jaký muž?“

Lucian nebyl nijak pyšný na to, že si toho člověka, který si v autě četl noviny všiml. Naopak. Byl by raději, kdyby ho Kalfus uviděl jako první a vzbudil tím v Lucianovi větší důvěru. „Přijel chviličku po nás,“ vysvětloval Lucian, „zaparkoval vůz a zůstal sedět v autě. Dvakrát telefonoval a potom si začal číst noviny. Zhruba každé tři minuty se dívá na hodinky, jako kdyby na někoho čekal, ale jsem si jistý, že sleduje někoho z naší skupinky.“

Kapitola 44

Úterý 29. dubna, 9.49

Mnich stál na chodníku a sledoval, jak odjíždí sanitka a po ní i policejní vozy. Muže v obyčejném šedém obleku si všiml, až když ho oslovil: „Promiňte, bratře,“ řekl mu německy a vytáhl ze saka odznak a identifikační kartu. Mnich se podíval na obě věci dokládající, že ten člověk patří ke státní policii, a přikývl.

„Rád bych si s vámi promluvil o tom, co se tady přihodilo.“

„Už jsem všechno řekl vašim kolegům,“ odpověděl bratr Franciscus udiveně. Připadalo mu zvláštní, že se o malou zdravotní indispozici zajímá tolik lidí.

„Jistě,“ kývl muž, „ale já jsem z oddělení pro vyšetřování krádeží starožitností. Pokud dojde k podobné události v historickém objektu, který patří státu, musím o tom sepsat hlášení.“

Mnich tedy jednou větou rezignovaně shrnul, co se stalo: „Jeden z návštěvníků zřejmě během prohlídky utrpěl slabý infarkt.“

„Co dělala ta skupina uvnitř ještě před otevírací dobou?“

„Stejně jako všichni ostatní chtěli i tihle lidé navštívit v našem kostele Boha a podívat se do krypty.“

„Rád bych se v kryptě porozhlédl, jestli vám to nevadí.“

„Byla to vysloveně zdravotní záležitost. Nedošlo k žádné hádce, rvačce ani nehodě. S kaplí ani kryptou to nemá nic společného.“

„Jsem si jistý, že je všechno tak, jak říkáte. Ale přesto – byl byste tak laskav a zavedl mě na místo, kde se tomu muži udělalo nevolno? A dokud neskončím, nepouštějte dovnitř turisty, ano? Budu hotov za pár minut.“

Váhavě, ale s vědomím, že nemá na vybranou, vedl řeholník policistu hlavní kostelní lodí do lorety a potom kolem hrozivého kostlivce do krypty.

Stejně jako řada rodilých Vídeňáků a jako většina příslušníků státní policie nevěděl Paul Pertzler o turisticky atraktivních místech Vídně prakticky nic a netušil, z jakého důvodu je krypta tak důležitá.

„Mohl byste mi, prosím, ve stručnosti říct, co to mám před sebou? Přitom zkontrolujte, jestli něco nechybí. Nemusíte spěchat.“

„Tato krypta patřila císařské rodině. Tohle jsou ostatky jejích členů.“ Mnich se odmlčel, přešel k policím s urnami, k jedné vztáhl ruku a posunul ji trochu doleva a dozadu.

„V těch urnách je popel?“

„Ne. Srdce.“

„Srdce?“ opakoval udiveně Pertzler a zíral na stříbrné nádoby. „Jak dlouho je tady uchovávají?“

„Od počátku sedmnáctého století.“

„A čí srdce tady bylo pohřbeno jako poslední? I když pohřbeno asi ne, viďte, bratře? Jak tomu vlastně říkáte?“

„Poslední srdce sem bylo uloženo v roce 1878.“

„A kolik je jich tady celkem?“

„Padesát čtyři.“

Pertzler si udělal poznámku a zeptal se: „A co Beethovenovo srdce? To je tady také?“

Mnich na okamžik vypadal překvapeně, skoro zaraženě, ale odpověděl naprostou jistotou: „Ne. Jsou zde pouze srdce příslušníků císařské rodiny.“

„Na mé otázce vás ale něco zarazilo. Co to bylo?“

„Víte, je zvláštní, že jste se zeptal právě na Beethovena. Jeden pán ze skupiny Herr Logana se na něj totiž ptal také.“

„Kdo? Který z nich to byl? A na co přesně se tázal?“

„Byl to Američan a zajímalo ho, jestli měl Beethoven s naším kostelem něco společného.“

„A měl?“

„Ano,“ odpověděl mnich pyšně. „Beethovenův vztah k tomuto kostelu má spojitost s jedním z jeho nejlepších přátel – s arcivévodou Rudolfem, jeho žákem a nejdůležitějším mecenášem. Jak jistě víte, byl arcivévoda Rudolf nejmladším synem císaře Leopolda II. Poskytl Beethovenovi prostory v královském paláci, aby tam mohl komponovat a předvádět svá díla obecenstvu. Arcivévoda byl knězem, což se moc neví. A protože je tento kostel součástí Hofburgu, bylo to jedno z míst, kde sloužil mše. Beethoven strávil v paláci hodně času a zde v kostele se jeho Missa Solemnis, přesněji řečeno některé její částí, dočkaly jeho osobní interpretace již dva roky před jejím úplným dokončením. Když byl se skladbou hotov, věnoval ji v roce 1823 Rudolfovi. Na rukopis mše napsal věnování: Z celého svého srdce Vašemu srdci.“

„Takže další srdce.“

„Ano, mnoho srdcí,“ usmál se mnich.

„Ale teď se vraťme k téhle kryptě a k urnám. Jste si jistý, že nic nechybí? Je všechno v pořádku?“

„Ano, všechno je v pořádku. Nic neschází.“

„A proč jste posunul tamhletu urnu, když jsme přišli?“ ukázal Pertzler na polici.

„Stála mimo značku.“

„Je možné, že by se jí někdo z té skupiny dotkl?“

„Nemyslím.“

„Mohl byste to zkontrolovat? Můžete se podívat dovnitř?“

Mnich se zamračil. „Mumifikovaná srdce císařské rodiny se považují za posvátná!“

„Chápu, ale přesto bych byl rád, kdybyste obsah zkontroloval.“

Mnich zaváhal.

„Je to nutné, bratře.“

Řeholník se pokřižoval, přešel k polici, zdvihl víko deváté urny a nahlédl dovnitř.

Pertzler si stoupl za něj a díval se mu přes rameno na tmavohnědé zpuchřelé srdce odpočívající ve stříbrné schránce. Co dělali Logan a jeho dcera v Kryptě srdcí? Co mu uniklo?

Kapitola 45

Vídeň

Úterý 29. dubna, 10.14

Meer kráčela dlouhou nemocniční chodbou od výtahu, sledovala čísla na dveřích a snažila se nedívat se do pokojů. Nechtěla svým pohledem obtěžovat neznámé lidi, kteří trpí na lůžkách a nejsou schopní zavřít dveře, které sestry nechaly dokořán. Velmi dobře chápala jejich strach a úzkost. V době úrazu jí bylo teprve devět let, ale přesto si dobře pamatovala dlouhé týdny, které strávila nehybně v nemocniční posteli a nemohla se bránit zvědavým očím kolemjdoucích.

Dveře pokoje 316 byly pootevřené. Uvnitř stála u otcovy postele lékařka v bílém plášti. Meer jí neviděla do obličeje, ale v jejím hlase jasně rozeznala vážný tón. Příliš vážný na to, že otec ten kolaps jenom sehrál.

Zaklepala a vešla dovnitř.

Lékařka se k ní otočila s mrzutým výrazem a pronesla něco v němčině.

Jeremy se na posteli napřímil, nejprve řekl lékařce pár vět německy a pak se usmál na Meer: „Pojď dál, holčičko. Tohle je doktorka Lintellová. Paní doktorko, to je má dcera.“

Lékařka se usmála a podala Meer ruku.

Meer ji stiskla a zeptala se: „Jak je otci?“ Byla si jistá, že nejde o nic vážného, ale věděla, že musí sehrát roli vyděšené dcery.

„Potřebujeme udělat ještě pár dalších vyšetření.“

Meer potlačila výraz překvapení a otočila se k otci: „Vyšetření? Proč?“

Jeremy se usmál: „Paní doktorka si sice myslí, že šlo jenom o záchvat úzkosti, ale rozhodla se, že mě tady bude ještě chvíli mučit.“

Meer to nechápala. Plán otcova zhroucení byl přece dílem okamžiku a rozhodla se k němu, až když si uvědomila, že ví, kde hledat jedno z Beethovenových vodítek. Požádala otce, aby odvedl mnichovu pozornost, a on jí zašeptal, že sehraje srdeční záchvat. Už to před časem jednou udělal. Ten příběh patřil k jejím nejoblíbenějším – otec tehdy přelstil pohraničníky v někdejší NDR tím, že předstíral srdeční slabost, která, aniž vzbudila sebemenší podezření, byla později rovněž prohlášena za záchvat úzkosti.

„Otec vám asi řekl, že podobný záchvat už jednou měl, že ano?“ zeptala se Meer lékařky.

Ta přikývla.

„Kolik vyšetření mu potřebujete udělat, abyste to potvrdili?“

„Musíme vyloučit i nějaké další možnosti,“ odpověděla lékařka krátce. Nemluvila sice přímo úsečně, ale zjevně neměla chuť sdělovat Meer víc, než je třeba. Meer si nebyla jistá, jestli její neochota a strohost pramení z nedostatečné znalosti jazyka, neboje spíš projevem špatných způsobů.

Byla tady ovšem i třetí možnost.

„Tati,“ otočila se k otci, „je s tebou opravdu něco v nepořádku?“

Zasmál se svým charakteristickým uklidňujícím tónem, kterým dělal z neřešitelných problémů maličkostí. Když se od ní a matky před lety odstěhoval, ten smích jí hrozně chyběl. A nejen smích, nýbrž i pocit bezpečí a úlevy, které kolem sebe otec šířil. „Samozřejmě že ne, holčičko. Je to jen běžná rutina, že paní doktorko?“

Lékařka mu něco přísně sdělila v němčině a on jí rovněž německy odpověděl.

Meer odjakživa nenáviděla tajemství. Matka ji občas nachytala, jak tajně poslouchá na telefonních přípojkách nebo za dveřmi, a snaží se zjistit, o čem rodiče mluví, když si myslí, že je neslyší. Skrývali před ní řadu věcí. Tolik, až si s ní začala hrát na schovávanou vlastní mysl, a vytvářela obrazy a zvuky zahalené do mlžných oparů a vzpomínky, které se pohybovaly mimo její dosah.

Meer nevěděla, jestli je to jen její dojem, ale otec vypadal na nemocniční posteli tak nějak křehce a zranitelně – jako by z něj uplynulá hodina vysála všechnu energii. Když lékařka odešla, chtěla ho pořádně vyzpovídat, ale v tu chvíli se objevil Sebastian s Malachaiem.

„Jsi v pořádku? Co se vlastně v té kryptě stalo?“ vyptával se Sebastian.

„Doktorka tady byla pěkně dlouho. Co ti řekla?“ chtěl vědět Malachai.

Jeremy jim vysvětlil, jak se věci mají: Meer potřebovala získat čas, aby se podívala do jedné z uren, a on proto předstíral mdloby. „Ale chtějí, abych tady zůstal na nějaká další vyšetření. Jsem ve věku, kdy mě nepustí, dokud se nepřesvědčí, že mi všechno funguje, jak má. Teď bychom měli v první řadě zjistit, co to Meer vlastně našla a co podnikneme dál.“

Meer chápala, že otec chce do celé věci zasvětit Malachaie. Ale proč Sebastiana? Otočila se k němu. Díval se na ni a jejich pohledy se střetly. Znovu ucítila, jak ji obestírá zvláštní kouzlo a zároveň i odpor; uklidnění, že ho zase vidí, a současně strach z toho, že stojí vedle ní. Obrátila se k Malachaiovi: „Co jste to říkal?“

„Ptal jsem se, cos objevila v té urně.“ Malachaiovy ebenové oči zářily očekáváním.

Meer sáhla do kapsy a vytáhla odtud malou věcičku, která odpočívala dvě stě let v deváté stříbrné urně v Kryptě srdcí. Předmět byl tenoučký, dlouhý sotva dva a půl centimetru, vyrobený z matného kovu, snad ze stříbra, posetého černými tečkami. Prohlížela si tu malou tyčinku. Na jednom konci měla otvor a na druhém vrub. Nic dalšího na povrchu neviděla. Na dotek byla tyčinka chladná a její chlad proběhl Meer prsty, pažemi a pokračoval přes krk na záda. Zachvěla se a spolu s ní i drobný předmět, který držela v dlani.

„Co je to?“ divil se Sebastian.

„Vědělas, že v té kryptě něco je, už když jsme tam šli?“ tázal se Malachai.

„Ne. Vůbec ne.“

„Víš, k čemu to je?“ vyptával se Malachai dál.

Zavrtěla hlavou. Klíček? Ale ne…

„Musíme zjistit, co to je, ale tady to asi nedokážeme,“ vložil se do hovoru Jeremy. „Sebastiane, máš dneska volno? Můžeš nám pomoct?“

„Mám zkoušku. Ale až od sedmi.“ Pak se otočil k Malachaiovi: „Meer a Jeremy už mají vstupenky na čtvrteční koncert. Jestli chcete, seženu vám také jednu. Bude se hrát Beethovenova Eroica.“

„Půjdu moc rád,“ odpověděl Malachai nadšeně.

Meer neposlouchala. Když uslyšela Beethovenovo jméno, vybavila se jí mistrova hrobka, kterou viděla včera na hřbitově. A také Margauxina.

„Vzpomněla sis na něco?“ naléhal Malachai.

Meer slyšela v jeho hlase zoufalou naději, kterou znala z dětství, z dob, kdy se Malachai s otcem ustavičně snažili narušit to, co považovali za jakousi membránu, která odděluje minulost od přítomnosti. „Pracoval jste s tisíci dětmi,“ řekla místo odpovědi. „Copak jste neměl dost příležitostí najít důkaz, po kterém tolik toužíte?“

„Reinkarnační nástroj by byl úplně jiným a naprosto jedinečným důkazem.“

„Jestli něco takového opravdu existuje,“ vložil se do hovoru Sebastian, „jak by to fungovalo?“

„Myslíte si, že by vzpomínky dokázala vyvolat pouhá melodie?“

„Tak o tom vyprávějí legendy,“ přisvědčil Malachai. „Vzpomínky na minulé životy vyvolává buď hudba, nebo vibrace, které při hraní vznikají.“

„Pokud by skutečně bylo možné manipulovat takhle s časem, týkalo by se to jenom dávné minulosti nebo i relativně nedávné?“

Malachai nechápal, kam Sebastian míří, ale Meer přesně věděla, oč mu jde. Zajímalo ho, jestli by flétna dokázala pomoct Nicolasovi. Dosvědčovalo to i nepatrně odlišné zabarvení hlasu, které vyjadřovalo zoufalství ukryté za slovy. Sebastian prahl po informaci, která by pomohla jeho dítěti. Meer by si velmi přála mu pomoct, ale zatím se jí nepodařilo vyřešit ani svůj vlastní problém, přestože jí bylo už jedenatřicet.

Zachvěla se. Tentokrát měl chlad podobu emočního víru, který ji zamrazil u srdce. V ústech opět ucítila kovovou chuť. Otec, Malachai a Sebastian se rozplývali a ztráceli hmotné kontury. Ne, teď ne. A ne tady, opakovala si v duchu a snažila se zastavit obrazy, které jí o překot vyvstávaly v mysli. Ale ty se nenechaly zkrotit a valily se na ni s obrovskou rychlostí a silou.

Kapitola 45

Vídeň

18. října 1814

Car byl sice na druhém konci sálu, ale přesto zachytil Margauxin pohled a věnoval jí odzbrojující úsměv. Před ním stáli dva muži, ale ruský monarcha je o půl hlavy převyšoval. I když si mysleli, že jim věnuje veškerou pozornost, stihl bez problémů i hru pohledů s Margaux.

V sále to hučelo a na pozadí společenské konverzace zněla podmanivá hudba smyčcového kvarteta. Ale smutek, který šel spolu s Margaux, ať se hnula kamkoli, nedokázalo zmírnit nic. Doprovázel ji dokonce i ve chvíli, kdy flirtovala s vysoce postavenou osobností.

Čím krásnější okamžik prožívala, tím intenzivněji vnímala Casparovu nepřítomnost. Téměř si zoufala. Jak dlouho si ještě může dovolit čekat? S vědomím, že Caspar trpí v nějakém klášteře na jiném kontinentě, navštěvovala den za dnem Beethovena a byla svědkyní jeho neúspěchů při luštění záhadné písně. Jak moc je asi Caspar nemocný? Zůstane naživu, než ona dokáže sehnat potřebné peníze? A jak dlouho bude trvat, než ho najdou? Zhluboka se nadechla, pomalu vydechovala a v tu chvíli si přála, aby mohla všechno vzdát, skončit s předstíráním, že se dokonale ovládá, a rozplakat se. Kdyby dokázala svého manžela přestat milovat, udělala by to. Kdyby dokázala hodit všechno za hlavu alespoň na den, udělala by to. Jenže si nedokázala pomoct. Věděla, že Caspara bude milovat dál, a dál se ho bude snažit zachránit.

Car, jeden z nejbohatších mužů světa, ji upřeně a trochu vyzývavě pozoroval šedýma očima. Odvrátila pohled.

Major Wells má flétnu pro Rothschildy koupit jedině v případě, že k ní bude i melodie. Car by možná stál o tajemný objekt jako takový. Musí to zkusit. Hned teď, než bude pozdě. Potlačila rostoucí paniku. Jednat se dvěma stranami najednou je nebezpečné, ale její smutek a zoufalství byly větší než strach. Nesmí couvnout. Domluva schůzky s carem trvala řadu dní.

Její dům se dnes naplnil oduševnělými a důležitými lidmi, servírovala se skvělá jídla, hrála okouzlující hudba. To všechno jsou ale jenom kulisy, ve kterých se hraje divadlo, a nitky, které drží zdvořilé masky na tvářích hostů, jsou velmi tenké. Každý ve Vídni má svůj plán, jak po Napoleonově útěku do exilu využít nové rozdělení Evropy ve svůj prospěch. Vítězi připadla kořist a teď, když byl vítěz poražen, se všichni dohadují, jak s kořistí naložit. Naoko samozřejmě ušlechtile žvaní, že je třeba, aby dělení přineslo užitek všem národům, ale ve skutečnosti se každá země snaží urvat co nejvíc pro sebe. Ani dnešní večírek není tím, čím by se mohl na první pohled zdát.

Margaux znovu pohlédla na cara, nikoli koketně, jak to patrně očekával, ale přímým neuhýbavým pohledem. Vsadila na upřímnost a otevřenost. Na moment překvapení a sílu neočekávaného. Patřilo to k věcem, kterým ji naučil Caspar. Přijala tedy carův pohled s chladnou lhostejností, a jak se zdálo, u muže, s nímž si nikdo nedovolil jednak jinak než s úctou, sklidila její strategie úspěch.

Z podnosu, na kterém sloužící roznášeli občerstvení, vzala dvě křišťálové sklenky se šampaňským, přešla sál a jednu podala ruskému monarchovi. Nejenže opovážlivě přerušila konverzaci se dvěma přítomnými pány, ale dokonce si je troufla dokonale ignorovat. Car byl pohledný muž se světle kaštanovými vlasy oblečený v zelené uniformě polního maršálka se zlatými epoletami a řadou medailí a vyznamenání, které se ve světle lustrů blyštěly jako královské klenoty. Většina žen se při prvním setkání s ním držela zpátky a snažila se ho okouzlit, ale Margaux ho potřebovala všemi myslitelnými způsoby přesvědčit, že ona je jiná.

Získat ho v tuto chvíli pro sebe nedalo velkou práci. S důvěrným úsměvem souhlasil, že se spolu projdou po zahradě, a nabídl Margaux rámě. Měsíc a lucerny koupaly pískové cestičky ve svůdných stínech a vzduch se chvěl sladkou vůní nočních květin. Car, kterého provázela pověst velkého svůdníka, se k Margaux důvěrně naklonil a poděkoval, že ho zachránila z nudné politické debaty.

„Potěšení je na mé straně. Na rozhovor s vámi se těším celý večer.“

Stejně jako většina urozených lidí té doby spolu mluvili francouzsky.

„Aha, takže vy máte nějaké vlastní téma k rozhovoru. Pevně doufám, že nejde o politiku. Politiky mám pro dnešní večer dost.“

„Do jisté míry o politiku jde, ale nikoli v tom smyslu, jak jste o ní diskutoval s pány.“

Alexander se opět důvěrně usmál. „Velmi chytře řečeno. Ložnicového politikaření jsem se nikdy nenabažil.“

„Všude se povídá o vašem duchovním sňatku. Je to skutečně pravda?“

„Musím říct, že mě překvapujete. Je to závažné téma. Myslel jsem, že vedeme jenom frivolní konverzaci.“

„Vadí vám, že se na to ptám?“

„Ale vůbec ne. Studujete snad sama mysticismus?“

„Můj manžel jej studoval a já jsem se učila od něho. Mluvil se mnou o řadě věcí, Vaše Veličenstvo, včetně toho, že dva lidé spolu mohou komunikovat prostřednictvím modlitby bez ohledu na to, jak daleko od sebe se nalézají.“

Došli doprostřed zahrady, která byla navržena jako bludiště. Mezi růžovými keři stála kamenná lavička obklopená hustými keři zimostrázu sestříhanými do podoby zdí. Car ji dvorně oprášil, aby se Margaux mohla posadit. Jakmile si sedli, zmizeli z očí případným zvědavcům.

„Ano, tak je tomu i v našem případě.“

„V tomto manželství jste tedy vlastně tři, že?“ zeptala se, i když odpověď znala. Včera důkladně vyzpovídala dvě carevniny dvorní dámy a za informace zaplatila šperky, o které už si vlastně nemohla dovolit přijít.

„Ano. Podporujeme se navzájem celým srdcem i duší.“

„Je s vámi vaše duchovní manželka i zde ve Vídni?“

„Je to dvorní dáma mé zákonné manželky. Komtesa ďEdlingová. Možná jste se s ní setkala.“

„Zatím jsem neměla to potěšení,“ odpověděla Margaux a zadívala se carovi do očí. Hledala v nich jiskřičku humoru, která by jí napověděla, že může pronést žert, který má na jazyku, aby situaci odlehčila. Car se ale tvářil velmi vážně.

Její špehové se tedy nemýlili. Carův zájem o mystiku je opravdový, nikoli sexuálně motivovaný. Všeobecně se vědělo, že Alexander je přesvědčený, že bylo Božím přáním, aby se Rusko stalo příčinou Napoleonova pádu, a teď má za úkol podílet se na zajištění bezpečnosti pro všechny evropské národy. To, že se ruské carství stalo nástrojem porážky francouzského císaře, považoval Alexander za znamení, že se má zúčastnit jednání o přerozdělení Evropy. Proto přijel do Vídně – věřil, že to je jeho osud. Jenže jeho snahy anektovat Polsko a posunout ruské hranice několik set mil na západ se vůbec nelíbily ostatním státníkům, kteří na carovy představy opentlené mysticismem pohlíželi velmi nedůvěřivě.

Ticho kolem nich rušilo jenom bzučení hmyzu. Z vily sem zaléhal tlumený hovor a útržky hudby. Bylo chladno, ale Margaux si záměrně nepřitáhla šál blíž k tělu, aby jí pokožka svůdně zářila ve světle měsíce. Věděla, že i ve chvíli, kdy spolu mluví o filosofii, si car se zalíbením prohlíží její postavu.

„Ohromuje mne vaše velkorysost, Veličenstvo. To, že jste ochoten sdílet svou duši se ženou, která tu svou sdílí s jiným mužem.“

„Narážíte tím zřejmě na theosofa Schillinga, že?“ zasmál se car.

Přikývla.

„Setkal jsem se s ním a rozhodl jsem se, že se chci stát součástí jeho svazku. Měla byste slyšet, jak přesvědčivě mluví o nadřazenosti ducha nad tělem. Manželství to úžasně obohacuje. A je tady i čtvrtá osoba, o které bych se měl zmínit – baronka Kruedenerová. Jsou to mí andělé.“

Margaux tohle všechno věděla, ale úspěšně sehrála zájem a překvapení. Vlastně to věděli všichni a většinou si z carova spirituálního sňatku tropili šprýmy. „Schilling je prý přítelem básníka Goetha. Setkal jste se i s ním?“ zeptala se.

„Ne, ale znám jeho dílo,“ odpověděl car.

„A víte, že Goethe věří v reinkarnaci?“

„Ano, to vím.“

„Vás tyhle věci také zajímají?“

„Samozřejmě. A co vy? Vy věříte v minulé životy?“

„Můj manžel v ně věří, Vaše Veličenstvo.“

„Aha, jistě, váš manžel, ten badatel a průzkumník. Zahynul v Indii na nějaké výzkumné cestě, že?“

Margaux se pustila do vyprávění o kouzelné flétně a car pozorně naslouchal. Byli tak zaujatí, že si ani ona, ani ruský monarcha nevšimli stínu, který se k nim přiblížil.

„To znamená, že ta věc teď patří vám?“

„Ano. Musím ještě podotknout, že se na mne obrátil prostředník jisté velmi bohaté a vlivné rodiny, která o ni také projevila zájem.“

„Měla byste mi ji ukázat,“ opáčil car. „Rád bych ji viděl, než ji prodáte někomu jinému.“

Kapitola 47

Vídeň

Úterý 29. dubna, 10.58

Meer se vynořila na hladinu současnosti. Měla pocit, jako by strávila dlouhou dobu pod vodou, a teď musela lapat po dechu. Chvíli trvalo, než pochopila, kde je a s kým, a uvědomila si, co se dělo, než se propadla do minulosti. Někdo mluví. Její otec. Co to říkal? Jak dlouho snila? Snila? To rozhodně není vhodný výraz pro halucinace, které právě zažila. Ale existuje nějaké slovo pro noční můru, kterou prožijete v bdělém stavu? Stejně tak by nenašla pojmenování pro smutek, který cítí pro muže, jehož nikdy nepotkala. Malachai se na ni díval s pochopením, soucitem a zvědavostí. Ani jemu, ani otci ještě nemůže říct, co právě prožila, stejně jako to, že teorii falešných vzpomínek už dávno opustila. Napřed se musí vyrovnat se zmatkem, který ji zaplavil. Ano, to je přesné – se zmatkem. S tím, jak je přítomnost vytlačována a na její místo se derou lidé a místa z paměti, která se tváří jako její, přestože ona ví, že s ní logicky nemůže mít nic společného.

Soustředila se na to, co otec právě říkal.

„A teď už jděte. Na vyřešení té hádanky můžete pracovat u mě doma. Mě nechte mému osudu. Musíte zjistit, k čemu ta věc je.“

„Nemůžu tě tady nechat,“ vyhrkla Meer. Nemohla se zbavit dojmu, že jí o svém zdravotním stavu něco tají. „Jaká vyšetření ti vlastně chtějí dělat?“

„Mám pro tebe návrh,“ odpověděl Jeremy konejšivě. „Řeknu ti to, ale ty pak uděláš, oč jsem vás žádal.“

Bezděčně se usmála a kývla. Vyjednávání bylo pro otce typické.

„Jsem v pořádku. Ale asi před deseti měsíci jsem prodělal malý infarkt. Opravdu miniaturní. Od té doby beru nějaké léky. Nic mi není, ale doktorce se zdá, že se na EKG objevila nějaká drobná odchylka, a tak chce udělat ještě nějaké další testy, aby se ujistila, že to není nic vážného. Přinejhorším mi upraví dávkování léků nebo mi léky změní.“

Prohlížela si ho s obavami. Je to opravdu tak, jak říká? Zkoušela si vzpomenout, co se dělo před deseti měsíci a jestli v té době s otcem vůbec mluvila. Jak to, že si ničeho nevšimla? Jeremy ji s úsměvem vzal za ruku.

„Opravdu ti nic není?“ ujišťovala se a hlas se jí trochu třásl.

„Ne.“

„Proč jsi mi to neřekl už dřív?“

„Protože o nic nešlo. Prostě jsem měl nepatrný infarkt, který nestál za řeč.“

Ohlédla se na Malachaie: „Vy jste o tom věděl?“

„Ano.“

Stačil jediný pohled na Sebastiana a nemusela se vůbec ptát. „Cizímu člověku jsi to řekl, a vlastní dceři ne?“ zaútočila na otce obviňujícím tónem.

Sebastian vstal a s mumláním, že si musí zavolat, zamířil ke dveřím. Meer byla ráda, že jde pryč, ale Jeremy ho zastavil. „Nemusíš nikam chodit, Sebastiane.“

„Opravdu si potřebuju zavolat. Do vaší hádky se rád zapojím za malou chvilku.“

Jeremy se usmál.

Meer ne.

„Není na tom nic vtipného,“ osopila se na otce. „Proč jsi přede mnou tajil svůj zdravotní stav?“

„Rozhodl jsem se tak, jak jsem si myslel, že to pro mou dceru bude nejlepší.“

„Jsem dospělá.“

„To nemění nic na faktu, že je na mně, koho chci nebo nechci obtěžovat svými stařeckými neduhy. Nechci, aby sis o mne dělala starosti, jako kdysi o matku.“

„Jak jsem si o ni neměla dělat starostí? Vždyť umírala! Umíráš snad ty?“

„Ne. Samozřejmě že ne. Tak jsem to taky nemyslel a ty to víš.“

„Co si myslíš, že by se mnou udělalo, kdybych se dověděla pravdu? To mi vůbec nevěříš?“

„Vždycky jsem ti věřil,“ pronesl Jeremy hlasem plným citu. „Od prvního okamžiku, kdys mi sevřela prst v malé pěstičce.“

„Kdybys mi opravdu věřil, nesnažil by ses rozhodovat o tom, co smím a nesmím vědět.“

Kapitola 48

Vídeň

Úterý 29. dubna, 12.00

Seděli kolem jídelního stolu v Jeremyho domě, snažili se přijít věci na kloub a dát smysl informacím, které měli k dispozici: Meeřiným vzpomínkám a faktům, které Sebastian našel na internetu nebo vyhledal v knihách z Jeremyho knihovny.

„Zmínila ses o schodišti v budově Bratrstva věčného kruhu,“ říkal právě Malachai. „Kam vedlo?“

„Bylo to tajné schodiště a vedlo do podzemí. Caspar o něm zřejmě Margaux řekl, jinak by o něm nic nevěděla. Ale flétnu tam nenašla.“

Když mluvila o vzpomínkách s jistým odstupem, šlo to lépe, než čekala. Připadalo jí, že vypráví scénu z filmu nebo kapitolu z nějakého románu.

„Jestlipak tam to schodiště pořád je? Nikdy jsem o něm neslyšel ani slovo,“ komentoval Meeřinu – Margauxinu – informaci Sebastian. „Ale je pravda, že členem bratrstva nejsem nijak dlouho. Kde jste říkala, že to schodiště je?“

Meer zavřela oči a soustředila se. „V přístěnku v… ano, myslím, že v knihovně.“

„A vede do sklepení?“

Přikývla. „Do malé místnosti s kamennými zdmi. Místo dveří je tam železná mříž.“

„Zní to jako ze středověku,“ podotkl Sebastian.

„Vzpomínáš si ještě na něco z podzemí?“ zeptal se Malachai.

„Ne. Kromě toho, že tam Margaux nenašla flétnu, nebylo na podzemí nic zajímavého.“

„Teď bych se rád zaměřil na tu karetní kazetu. Čeho sis všimla, když ses na ni dívala v aukční síni? Ríkalas, že v jednom balíčku karet byly dvě devítky, obě trochu poškozené. Vzpomínáš si, jak a proč tě to zaujalo? Hledala jsi něco?“

Nejprve odpověděla na poslední otázku: „Zřejmě jsem něco musela hledat. Ale jediná reakce, kterou si vybavuji, je tatáž, která u mě následovala po otcově první zmínce o Kryptě srdcí. V aukční síni mě natolik omráčilo, že tu kazetu vidím, až jsem –“

„Dokážu si to představit,“ přerušil ji Malachai s trochou závistí v hlase. „K tomu balíčku karet tě něco táhlo, i když si třeba neuvědomuješ, co to bylo. Stejně jako tě lákaly karty v mé kanceláři, když jsi byla malá.“ Na chvíli se odmlčel, zamyslel se a pokračoval: „Byla jsi zvědavá, co dalšího je v kazetě? Cítilas něco, když ses dívala dovnitř? Soustředila ses na nějakou další hru nebo nějaký konkrétní předmět?“

„Nevím. Nepamatuju si.“

„Myslíš, že by v kazetě mohla být i nějaká další indicie?“

Zavrtěla hlavou: „Nemám zdání. Ale i kdybych si to myslela, je kazeta stejně pryč.“

„To máš pravdu. A teď se podíváme na kopii Beethovenova dopisu. Jeremy říkal, že o klíči se v něm píše jenom obrazně. Sebastiane, mohl byste tu pasáž najít a přečíst nám ji? Nebo nám raději přečtěte celý dopis. Třeba narazíme na něco, co bychom dřív považovali za nepodstatné,“ požádal Malachai.

Sebastian dopis našel a zadíval se na něj. Byla to sice jenom kopie, ale i tak cítil při pohledu na mistrův rukopis pohnutí. Začal číst až po chvíli.

„Má nejdražší…“

Malachai při čtení sáhl do kapsy saka a vytáhl odtud ohmataný balíček karet. Meer to nepřekvapilo. Byla zvyklá, že je v nejvyšším zamyšlení vždycky míchá. Tiché šustění ji nijak nerozptylovalo, naopak, vnímala ho spíš jako hudbu doprovázející Sebastianův hlas.

„Vskutku se mi podařilo nápěv rozluštiti a na vlastní oči jsem spatřil, jak smrtonosná věc je tato flétna. Je příliš cenná a příliš nebezpečná, abych ji dal do rukou lidem, kteří ji chtějí využít k bezohlednému obohacení. Současně má však pro lidstvo příliš velký význam, abych ji zničil. Rozhodl jsem se tedy pověděti o ní vám, aby její tajemství nebylo navždy ztraceno.

Zde je návod, který vám napoví, kde je ona flétna uschována.

Herní kazeta ukrývá srdce hádanky. Na vás, Rudolfe, je, abyste našel k hádance klíč.

Až ho Rudolf nalezne, dokážete vy, Stephane, odemknout schránku pokladu, kterou již máte ve svém vlastnictví.

Pokud jde o melodii, Antonie, následujícímu budete rozumět pouze vy. S nápěvem jsem udělal jedinou možnou věc – daroval jsem ho našemu Pánu a Spasiteli, který posvětil naši lásku a požehnal jí.

Má drahá Antonie, pokud naleznete tento dopis náhodou, zapomeňte, prosím, že jste ho četla, a za žádnou cenu se nesnažte rozluštit mou hádanku ani získat flétnu.“

Sebastian položil kopii na stůl. „Dopis je podepsaný Beethovenovými iniciálami.“

Meer se po papíru natáhla, aby se na něj podívala. Byl to bezděčný pohyb, vlastně nevěděla, proč to dělá, když neumí německy. Pohled na zakroucená písmena ji dojal. Představovala si muže, který před dvěma sty lety psal ta slova ve chvílích, kdy se potýkal s něčím, co nechápal a co dnes nechápe ani ona.

Malachai ale neplýtval časem na zbytečné emoce a nahlas shrnul, jaká fakta z dopisu zjistili: „Víme, že Beethoven úkryt flétny neprozradil přímo. Pokud jde o jeho smrt,“ obrátil se k Sebastianovi, „jak zemřel? Byly okolností jeho smrti nějak neobvyklé? Víte o tom něco?“

„Ne. Beethovenova smrt nevzbudila žádné pochyby. Testy, které se nedávno prováděly na jeho vlasech, potvrdily, že byl velmi nemocný. Kuriózní je, že léky, které užíval, jeho smrt spíše urychlily.“

„To tedy znamená, že dopisy, které zanechal svým dvěma přátelům, mohly zůstat neotevřené. A tenhle dopis ukrytý ve falešném dně také nikdo nenašel. Můžeme tedy předpokládat, že flétna zůstala neobjevená.“ Malachai před chvílí přestal míchat karty, ale teď začal znovu.

„Ten mnich v Kryptě srdcí se zmiňoval o arcivévodovi Rudolfovi, že?“ zeptala se Meer.

„Ano. Je doloženo, že Rudolf patřil k Beethovenovým nejlepším přátelům stejně jako Stephan von Breuning, jehož syn Gerhard se stal mistrovou oporou v posledním roce života a –“

„Možná by se dalo něco najít v Beethovenových písemnostech a dopisech,“ přerušil Malachai vzrušeně Sebastiana. „Našli bychom je někde?“

„Otec přece říkal, že má přístup do jejich databáze.“

„Ano, ale dostane se jenom ke shrnujícím výtahům,“ připomněl jí Malachai.

„Kde jsou uložené originály?“ otočil se k Sebastianovi a zvedl se. „Musíme je vidět. Čím dříve, tím lépe.“ Balíček karet zastrčil zpátky do kapsy. „Jsou tady, ve Vídni?“

Kapitola 48

Úterý 29. dubna, 13.30

David vyšel z Národní knihovny, která stála ve stejné části města jako Krypta srdcí. Když scházel po schodech, upoutala jeho pozornost žena, která kráčela proti němu. Nedokázal by říct, proč si jí všiml. Snad proto, jak jí sluneční paprsky tančily v tmavých vlasech, či proto, že šla do schodů nepřirozeně vzpřímená. Nebo za to mohl její pohled? Čím víc se k němu blížila, tím víc ho přitahovala. Měl chuť zastavit se a zjistit, co je na ní tak zajímavého, ale nesměl ztrácet čas. Přes den by vlastně vůbec neměl být venku, aby si ho někdo nevšiml.

Když ho míjela, odvrátil pohled, ale byla tak blízko, že dokonce ucítil její vůni. Byl to jiný parfém, než jaký používala jeho manželka, ale přesto mu připomněl, že kdysi míval ženu, která pro něj vždycky měla úsměv a jejíž pleť byla teplá na dotek.

V duchu ji uviděl před sebou a pak se její tvář proměnila v seškvařené živé maso.

Už to nechce vidět. Už nikdy. Už to nedokáže snášet.

Seběhl rychle ze schodů a zamířil na Kohlmarkt. Při dnešní návštěvě knihovny se ujistil, že město nemá žádné mapy ani nákresy podzemí. To je skvělé. Jestliže nemůže najít nic on, nepodaří se to ani nikomu jinému.

Do večera, kdy se má konat koncert, se ještě může leccos zvrtnout, ale přinejmenším je jisté, že stará archivní mapa k němu Paxtona a jeho muže nedovede. Kdyby dokázal být šťastný, mohl by ten pocit zažívat právě teď, jenže on už si nedokázal vybavit, jak takové štěstí vypadá.

Zrychlil. Potřebuje se dostat pod zem, pryč od všeho, co v něm vyvolává bolavé vzpomínky. Neznámá žena na schodech před knihovnou ho vyvedla z míry víc, než by si pomyslel. Rozhodl se, že počínaje dnešním večerem zůstane v podzemí se svými potkany až do čtvrtečního koncertu. A ještě dlouho, dlouho potom.

Kapitola 50

Úterý 29. dubna, 13.44

Zvuk houslí přiváděl Toma Paxtona k šílenství. Hudba, byť tlumená, ho rozptylovala, ale jedno stanoviště museli mít přímo v koncertní síni.

„Jak daleko jsme se sledováním semtexu?“ zeptal se Vinea. „Jestli jste ho ztratili, tak honem začněte něco dělat. Času není nazbyt. Máme jenom dva dny.“

Seděli u stolu, jehož desku pokrývaly papíry, hrnky od kávy a sklenice a mezi vší tou změtí leželo několik otevřených notebooků. Další počítač stál na stole natěsnaném do rohu a před ním o něčem diskutovala Alana Greenová s Tuckerem Davisem. Jediné okno v místnosti vedlo do ulice lemované vysokými stromy, které vrhaly dovnitř stín, a mosazná lampa s několika slabými žárovkami nedokázala prostor dostatečně osvětlit. Pokoj působil ponuře a celková atmosféra vzbuzovala v Paxtonovi dojem neodvratné pohromy.

„Všechny tři kupce pečlivě sledujeme. Mimochodem žádný z nich se nepohybuje v okolí Vídně. Dva koupili semtex a třetí –“

„To všechno už jsi mi řekl. Ale neřekls mi, co je s tím čtvrtým,“ přerušil ho Paxton. „Jak to, že ti tvoje spojky nedaly vědět, že dojde k dalšímu prodeji? K čemu to všechno, když stejně nevíme, kolik lidí máme sledovat?“

Vine se neobtěžoval s odpovědí a přešel k informaci, která k jeho šéfovi zatím nedospěla: „Včera se nám podařilo zachytit asi na půl hodiny čtvrtého kupce. Přijel do jednoho vídeňského hotelu. Zjistili jsme, že je v pokoji, ve kterém je ubytovaný jeden člověk od tisku.“

„Co je to za člověka?“

„David Yalom.“

„Do háje. To znamená, že jde o Yalomův zdroj a Yalom udělá všechno, aby ho ochránil. Znám ho řadu let. Nebojí se ničeho. Setkat se s nějakým známým teroristou by mu nedělalo problémy, zvlášť ne po tom, co má za sebou. Řekni Kerri, ať mu zavolá a požádá ho, aby za námi zašel na kus řeči. A mezi tím na něj někoho nasaď, ať víme, s kým mluví a co dělá.“

„Jasně.“

„Říkal jsi, že jste z jeho pokoje zachytili signál jenom na omezenou dobu. Jak je to možné?“

Vine neodpověděl hned a Paxton okamžitě zhurta spustil: „Jenom mi neříkej, že nevíš!“

„Prostě jsme ho ztratili.“

„Jak můžeš ztratit sledovací zařízení?“

„Sledovali jsme ho z hotelu do metra a pak jsme ho ztratili.“

Paxton vstal a začal rázovat malou místností sem a tam, a zatímco melancholické sólo houslí dál pokoušelo jeho trpělivost, prohlížel pečlivě monitor každého počítače. „Signál bychom měli být schopni zachytit i v metru, že?“

„Ano. Proto to nedává smysl. Snažíme se zjistit, co se stalo.“

„A jak je to s tímhle?“ Paxton zapíchl prst do obrazovky, která zachycovala temnou oblast pod koncertní síní. „Tuckere, říkal jsi, že jste se šachtou dostali jenom do určité hloubky a dál to nešlo, je to tak?“

„Přesně tak. Nedokázali jsme ani zjistit, jak hluboko ta šachta vede. Je tak úzká – sotva půl metru –, že jsme ji jako potenciální hrozbu vyloučili.“

Paxton se zhluboka nadechl a pokoušel se uvolnit napětí, které mu sedělo na prsou.

„Takže… teď se zaměříme na všechno ve vzdálenosti pěti bloků od koncertní síně a zjistíme, jestli tam není ten semtex, který jsme ztratili. Bille, ty si sedni k telefonu a zjisti, jestli někdo nemá nějaký testovací model GPRS, který by nám umožnil monitorování větších hloubek…“

„Nikdo nemá lepší vybavení než my,“ podařilo se Vineovi skočit šéfovi do řeči, aniž dal najevo sebemenší stopu rozčilení, přestože podobný rozhovor absolvoval za posledních pár hodin několikrát.

„To ovšem znamená, že jsme zranitelní. A nepřipravení. To je nepřijatelné!“ Předponu ne ve slově nepřijatelné vyslovil Paxton se štítivým důrazem.

„To mi nemusíš říkat. Jenže zařízení, která po nás chceš, prostě neexistují.“

Kerri vešla dovnitř s tácem, na kterém stála termoska s čerstvou kávou, láhve vody a talíř sušenek. Papíry shrnula stranou a tác položila na uvolněné místo. Paxton v tu chvíli zareagoval na Vineovu poznámku – praštil pěstí do stolu a vztekle zařval: „Do prdele!“

Šálky a skleničky zacinkaly.

„Vztek je k ničemu. Nepomůže nám dostat se s radarem hlouběji ani najít čtvrté sledovací zařízení,“ utrousila Kerri, otevřela láhev vody a podala ji Paxtonovi. „Napij se. Myslím, žes to měl udělat už před hodnou chvílí.“

Paxtonův výraz se nepatrně změnil. Dlouze se napil a přejel pohledem k Alaně Greenové: „Ukaž mi, prosím tě, ty zmapované tunely, které vedou pod koncertní síní.“ Teď už mluvil normálním tónem a všichni v místnosti se trochu uvolnili. Ale jenom trochu. Situace zůstávala pořád velmi vážná. Na čtvrteční koncert se pravděpodobně chystá útok. A i kdyby ne, současnou situaci tak musejí chápat a chovat se, jako kdyby galapředstavení zcela jistě ohrožovali teroristé.

Alana stiskla několik kláves a na obrazovce se objevila série schematizovaných obrázků podzemí, na kterých pracovala od příjezdu do Vídně. Paxton a Vine je zaujatě studovali. Kerri také. Jenom Tucker Davis pracoval na svém laptopu. Od chvíle, kdy ostatním oznámil těhotenství své manželky, na něm Paxton pozoroval určitou roztržitost a neuvěřitelně ho to dopalovalo. Člen užšího vedení jeho společnosti si něco takového nemůže dovolit. „Potřebujeme, aby se dolů vypravilo víc mužů,“ otočil se k Tuckerovi.

Tucker měl hlavu stále skloněnou nad svou klávesnicí.

„Tuckere?“

„Co je?“

„Říkal jsem, že potřebujeme, aby se do podzemí vypravil větší počet lidí a prozkoumali nezmapovaný terén.“

„Jasně, pošlu je tam.“

„Ale?! To tvoje nevyslovené ale jsem slyšel naprosto jasně! Tak v čem je problém?“

Tucker zaváhal. Nikdo nebyl nadšený, když měl Paxtonovi oponovat.

„Tak o co jde?“

„Sedíme na troskách římských ruin, které nikdo nikdy neprozkoumal. V podzemí jsou celá města. Nemáme šanci je najít, natož prozkoumat. Nedokázali bychom to, ani kdybychom na to měli deset týmů a několik měsíců. Proč jsme to nevěděli, než jsme šli do výběrového řízení na tuhle zakázku?“

„Teď už na tom nezáleží,“ štěkl Paxton. „Jestli to nedokážeš, stačí říct, a já si najdu někoho, kdo to dokáže.“

Kerri slyšela v Paxtonově hlase hrozbu a zpozorněla.

Jenom ona si s ním dokázala poradit, když se rozčílil. Jenomže teď byla kolem spousta dalších roznětek a jiskřiček, které se během okamžiku mohly rozhořet do nebezpečných požárů. „Je třeba ještě něco probrat? Je něco, čeho bychom se měli bát?“ otočil se k ní Paxton a s povzdechem si sám odpověděl: Jako by těch věcí, ze kterých jde strach, nebylo dost.

Kapitola 51

Úterý 29. dubna, 14.30

Strávili hodinu v knihovně. Malachai pak odspěchal na schůzku, kterou měl domluvenou s Fremontem Brechtem v sídle bratrstva, a Meer se Sebastianem nasedli do auta. Meer telefonovala otci. Bude-li mít za sebou všechna vyšetření, Sebastian ho vyzvedne a odveze domů.

„Ještě mě nechtějí pustit,“ stěžoval si Jeremy. „A možná to neudělají ani zítra. Je to otrava. Radši mi řekni, co jste zjistili.“

Meer sledovala z okénka rušnou ulici a vyprávěla otci o dopisech, které našli v knihovně, především o tom, který Beethoven napsal Stephanu von Breuningovi. Zmiňoval se v něm o několika hudebních nástrojích, které Stephanovi daroval pro jeho malého synka. „Konec jsem si podle Sebastianova překladu napsala. Beethoven píše tohle: ‚Pokud se, milý příteli, má hudba bude hrát i nadále a můj věhlas vzroste, bude mít tato stříbrná flétna a hoboj po mé smrti pro vašeho syna zvláštní cenu. Bude majitelem nástrojů pocházejících z dob minulých a naučí-li se na ně hrát a dokáže odhalit poklady, které ukrývají, poskytnou mu tyto nástroje v budoucnosti nemalé potěšení.‘“

„Je to samá narážka,“ přemítal nahlas Jeremy.

„Píše se tam ale o stříbrné flétně, ne o staré kostěné. Nenašli jsme nic, co by napovídalo, kam Beethoven kouzelnou flétnu ukryl.“

Jeremy se zasmál: „Kdyby o ní psal bez obalu, nemusel svým přátelům posílat tajuplné zprávy.“

Několik dalších minut se pak vyptával na obsah ostatních dopisů a upozornil Meer na něco, co ona, Sebastian i Malachai přehlédli: „Nějak podezřele často píše o lesích. Jestli mě zítra propustí, musíme se porozhlédnout po místech, která v rozmezí let 1813-1815 navštívil.“

Meer zavěsila a zeptala se Sebastiana, jestli Beethoven někdy žil v blízkosti lesů.

„Jistě – v Mödlingu, Penzingu, Döblingu, Heiligenstadtu…“ začal vyjmenovávat Sebastian. Meer ale slyšela jenom cize znějící shluky hlásek, které jí vůbec nic neříkaly. „…a také v Jedlesee a Badenu,“ dokončil Sebastian.

„Opravdu nevím, kde bychom měli začít,“ povzdechla si Meer.

„Co třeba v Badenu? Ten leží na okraji Vídeňského lesa.“

„Jede tam vlak?“

Přestože už byly skoro čtyři hodiny odpoledne, praskal Baden ve švech a všude se valily davy turistů. Sebastian, který neměl ten den zkoušku, trval na tom, že Meer doprovodí. Teď právě studoval mapu v městském informačním centru. „Je to kousek odsud směrem k lesu.“

„Výborně,“ kývla Meer. Na cestu si oblékla džínsy, černou koženou bundu a pevné boty na nízkém podpatku. Líbila se jí představa, že bude chodit lesem a konečně si protáhne nohy.

„Omluvíte mě na okamžik? Potřeboval bych zavolat do ústavu Nicolasovi. Dělám to každé odpoledne touhle dobou.“

„Jistě.“ Meer popošla kousek dál a prohlížela si ulici malebného městečka, které jako by ustrnulo v minulosti, a působilo dojmem pohádkového oparu.

Za malou chvilku se k ní Sebastian připojil. Vypadal neklidně.

„Je Nicolas v pořádku?“

„Nevím. Nedovolal jsem se. To je neobvyklé. Ale nechal jsem sestrám vzkaz. Snad mi zavolají nazpátek.“

„Povězte mi něco o Badenu,“ požádala ho. Doufala, že se tím zároveň sám rozptýlí. Usmál se na ni, jako kdyby pochopil, kam míří.

„Moc toho nevím. Baden je lázeňské město, do něhož se už celá staletí sjíždí vídeňská smetánka. V Beethovenově době sem bohatí přijížděli i se svým služebnictvem, drahocenným nádobím, hudbou a malířstvím a z Badenu se postupně stalo i významné kulturní centrum.“

Turisté vcházeli do krámků po obou stranách ulice a zase z nich proudili ven, ale Sebastian vedl Meer bez zastávky hlavní třídou. Minuli fontánu a zahnuli doprava. Přitom mluvil dál: „Staří Římané tady na horkých sirných a vápencových pramenech vybudovali lázně. Na začátku osmnáctého století byly prameny znovu objeveny a lázně získaly věhlas pro své léčebné účinky. Proto sem také přijel Beethoven. Lékař mu doporučil místní léčivé vody na zhoršující se sluch a problémy se žaludkem.“

„Ale nepomohlo to.“

Sebastian pokrčil rameny: „Ne. Beethoven byl v té době už velmi nemocný. Ale výborně se mu tady komponovalo. Miloval lesy.“ Sebastian opsal rukou půlkruh směrem k bujným zeleným kopcům, které se zdvíhaly za městem. „Tohle je skutečný Vídeňský les. Až si prohlédneme dům, kde Beethoven bydlel, můžeme se tam podívat, budete-li mít chuť. Do tmy zbývají minimálně dvě hodiny.“

„Ráda,“ vyhrkla okamžitě navzdory slabému chvění, které jí proběhlo rukama. Něco se zase začínalo dít. Vzduch se mihotal, auta zprůsvitněla, lidé na ulici vypadali jinak. Snažila se odolat nevítanému útoku vzpomínek.

Sebastian zřejmě vycítil, že něco není v pořádku, zastavil se a položil jí ruku na rameno: „Co je vám?“

Bála se promluvit. Uvědomila si, že se bojí i náporů studeného větru, který jí vzdouvá a dlouhé šaty z modrofialové krajky a zamotává je kolem kotníků.

Když Margaux přecházela ulici k mistrovu domu, zaslechla rozhovor dvou mužů – povídali si o roztržce, k níž včera došlo mezi carem Alexandrem a knížetem Metternichem. Rakouská delegace obvinila cara z rozsáhlé špionáže a ruský monarcha pohrozil, že přestane vyjednávat o Varšavském velkovévodství, které zůstávalo jedním z nejproblematičtějších bodů celého kongresu. Alexander po tomto území toužil celá léta, ale Rakousko a Prusko stály o staré polské království také. Jestli je ale pravda, co se povídá, a car odjel z Rakouska ve zlém, jsou Margauxiny plány na prodej flétny v troskách. Přidala do kroku. Ve chvíli, kdy se chystala vstoupit do Beethovenova domu, nabyla dojmu, že ji někdo pozoruje. Je to Toller, nebo si na ni najal nějakého špeha? Otočila se, aby zavolala pár pokynů na svého kočího, a přitom koutkem oka zachytila mužskou postavu, která se vmáčkla do vchodu jednoho z domů, a dostala se tak z jejího dohledu.

Meer se vynořila v současném Badenu. Spotřebovala na to asi tolik energie, jako kdyby se vyprošťovala z pevných pout. Nejprve se přesvědčila, jestli má turistické boty a džínsy. Modrofialové šaty byly zaplaťpánbůh ty tam.

Pokaždé, když ji přemohly a zaplavily vzpomínky, narostl o něco její vztek. Tyhle nevítané epizody ji s výsměchem upozorňovaly, že ztrácí kontrolu nad svým životem. Nedokázala se jim bránit ani rozluštit jejich smysl. Vynořovaly se v kusých útržcích a mohla jen doufat, že si jednou dokáže složit celý příběh. Pak ji snad její minulý život konečně nechá na pokoji. Rozhlédla se kolem sebe, aby se vzpamatovala, a všimla si pohybu nalevo. Schovává se snad někdo ve výklenku vstupních dveří na druhé straně ulice? Sleduje ji někdo i v tomhle životě, stejně jako jí byl v patách v předchozím? Nebo se jí jen míchá minulost s přítomností?

„Jste v pořádku?“ zeptal se Sebastian, vzal ji za paži a dovedl k lavičce. „Zase jste měla ten výraz, jako kdybyste viděla ducha. Seženu vám trochu vody.“

Chtěla mu říct, že nic nechce, ale už byl pryč. Seděla na jedné z mnoha bílých dřevěných laviček v Kurparku a v tu chvíli ani nedokázala obdivovat dokonale navrženou parkovou úpravu a pečlivě vysázené řady stromů. Lidé kolem ní si povídali a ptáci zpívali snad proto, aby rozptýlili podivný pocit, že i nyní ji pozorují slídivé oči.

Sebastian se za chvilku vrátil s lahví ledové vody a kývl směrem k pouličnímu houslistovi: „Není špatný, viďte?“ Meer se napila a na okamžik se oba zaposlouchali do hudby. Pak Sebastian řekl: „Zdáte se mi pořád rozrušená. Co kdybychom prohlídku památek odložili na jindy?“

„To rozhodně ne. Proto jsme sem přece přijeli. Chci navštívit Beethovenův dům a podívat se, jak vypadají místní lesy.“

„Myslíte si, že v nich najdete něco zajímavého, viďte?“ kývl směrem k pahorkům. „A že to na vás čeká, abyste to konečně objevila.“

Obloha měla barvu chladné modři a nikde nebyl ani mráček. „Nevím, co si myslím. Proto je ze mě otec tak nešťastný.“

„Váš otec kvůli vám není vůbec nešťastný, Meer. Copak to sama nevidíte, když s vámi mluví? Jste jeho štěstí.“

Na Sebastianově tváři se objevilo zoufalství. Dlouhá nemoc jeho syna jej velmi zasáhla a Meer přemítala, jestli otec během jejího dětství prožíval podobná muka jako teď Sebastian. „Vy chcete, abych flétnu našla kvůli Nicolasovi, viďte? Abyste mu na ni mohl zahrát, že? To je pravý důvod, proč jste tak obětavý a proč jste se spřátelil s mým otcem.“

„Váš otec se spřátelil se mnou.“

„Díky vašemu synovi.“

„Říkáte to, jako kdyby bylo něco špatného na tom, že se mi váš otec snaží pomoct a že já se snažím pomoct Nicolasovi. Ano, s vaším otcem jsem se setkal, když jsem hledal způsob, jak své dítě vrátit do reality. Připadá vám to divné?“

„Ne, promiňte.“ Zase se cítila zmatená. V jednu chvíli ho vidí obestřeného temnými stíny, ale ty v dalším okamžiku zase mizí.

„A ještě něco: Ano, pokud flétnu najdete, opravdu bych na ni chtěl zahrát Nicolasovi. Dovolíte mi to? Copak snad sama nechcete zjistit celý příběh svého minulého života? Chcete se spokojit jenom s útržky, které se vám vybavují?“

„Jste si jistý, že ta flétna bude fungovat? Samozřejmě za předpokladu, že vůbec existuje.“

„Ne. Ale jste si vy jistá, že fungovat nebude?“

„Jsem si jistá jenom svou nejistotou. Po dlouhé době, co žiju v nejistotě, jsem tuhle jistotu přijala jako fakt.“

„Až teď?“

Pokrčila rameny.

Stál u ní tak blízko, že cítila kolínskou vonící po zázvoru a pomerančích. Zase měla chuť přiblížit se ještě víc, ale zároveň zůstat v bezpečné vzdálenosti.

„Jak daleko je to k Beethovenovu domu?“ Jakýkoli hmatatelný cíl, i kdyby to měla být jenom další záhada, se zdál lepší než se obírat protichůdnými pocity.

Malý dvoupatrový dům s číslem 10 na Rathausgasse měl narůžovělou fasádu, zelené okenice a šikmou střechu. Rakouská vlajka a kovový štítek vedle dveří byly věrnou kopií toho, co už viděla na Beethovenově vídeňském domě.

V patře se ve vstupu tísnila skupina turistů. Meer zděšeně střelila pohledem k Sebastianovi.

„Počkáme, až jich pár odejde,“ šeptl uklidňujícím hlasem.

Přikývla.

Ukázalo se, že skupinka právě odchází, takže o chvíli později už stáli u přepážky, kde prodávala vstupenky mladičká dívka se sluchátky v uších a kývala se do rytmu své vlastní hudby. Stejně jako ve Vídni, ani tady nebyla téměř žádná bezpečnostní opatření a na byt dohlíželi bezstarostní studenti. Prostorem se vznášela Beethovenova hudba a Meer napadlo, čemu asi dává prodavačka lístků přednost před touhle nádhernou sonátou.

Zastavila se na prahu první místností. Vévodilo jí křídlo Broadwood a jeho mahagonový povrch se leskl v pozdním odpoledním slunci. Bylo to k němu sotva pět kroků. První udělala opatrně a nejisté, ale k sedátku už došla sebevědomě a bez zaváhání se na něj posadila.

Neobtěžovala se otáčením, aby zjistila, jestli ji někdo nepozoruje. Pokud přijde ta dívčina, bez řečí se zvedne a půjde pryč, ale tu jedinečnou příležitost zkusit si zahrát na mistrův nástroj a zjistit, jaký má zvuk, si přece nemůže nechat ujít.

Zdvihla kryt z klaviatury, položila prsty na zažloutlé slonovinové klávesy a začala. Překvapilo ji, v jak dobrém stavu nástroj je, i to, jak se jeho zvuk liší od klavírů, na které byla zvyklá. Jako by měl větší sílu, nedal se tak snadno spoutat a chvěl se ve vzduchu déle. Ale dovolil jí pohrát si lépe s jemnými nuancemi skladby.

Dokončila Měsíční sonátu a nechala prsty, aby improvizovaly podle vlastní chuti.

A najednou se jí pod rukama začala sama od sebe rodit hudba. Skladba do sebe vtáhla vzduch z místnosti i z Meeřiných plic. Rozechvívala a uklidňovala, konejšila a vzrušovala a nesla ji vysoko do noční oblohy, kde se Meer na jejích tónech vznášela mezi hvězdami. Byla to tatáž melodie, kterou slýchala odmalička, ale nikdy ji nedokázala zachytit.

„Co to hrajete?“ zeptal se Beethoven.

Seděl těsně u klavíru a hlavu měl položenou na ozvučné desce. Jediný způsob, jak mohl v lepších dnech něco zaslechnout, bylo vlézt si téměř do nástroje.

„Vlastně nevím. Je to nějaký útržek. Nevím, odkud to přišlo. Prostě mě to napadlo.“

Usmál se: „Ano, tak to často bývá. Člověk se stane prostředníkem, jakýmsi médiem, kterým planety sesílají svou hudbu na zemi. Zahrajte to znovu,“ požádal.

Poslechla. Už si zvykla na jeho poněkud strohé způsoby. Cítila úlevu. Uklidňovalo ji být tady, hrát mistrovi a čekat, až jí hudba zklidní mysl. Bylo toho tolik, co musela promyslet, vyřešit a naplánovat. Car má o koupi jejího pokladu zájem. Ale bude ještě ve Vídni, až sebere odvahu, aby Beethovenovi flétnu ukradla? Co jí vlastně brání? Jistě, možnost získat víc – když se carovi zmínila o údajné existenci kouzelné melodie, nabídl jí trojnásobek toho, co sliboval Archer. A co udělá Archer, až zjistí, že chce flétnu prodat někomu jinému? A co když se Toller dovtípil, co chce udělat, a vyžádá si flétnu od Beethovena nazpátek? Kde potom sežene peníze na záchrannou výpravu?

Když skončila, chtěl Beethoven, aby melodii zahrála ještě jednou.

Byla zvláštní. Jednoduchá, téměř atonální. Když se ráno vzbudila, zněla jí v hlavě a tolik ji chtěla Beethovenovi zahrát, že se nechala dovézt do Badenu, kde byl na léčení.

„Nevím, jestli jste to složila vy nebo ono vás,“ prohlásil Beethoven nakonec, když si skladbičku poslechl ještě několikrát. Pak bez jediného slova přešel k příborníku a vytáhl odtud malý balíček. Rozbalil jelenici a vyndal zažloutlou flétnu. Margaux vůbec nenapadlo, že si ji vezme s sebou i sem do Badenu.

„Ten váš popěvek by se pro ni hodil,“ odpověděl na nevyslovenou otázku. Přiložil flétnu ke rtům a opatrně, jako kdyby čekal, že se stane něco nečekaného, zahrál první tři tóny. Když se nic nedělo, zahrál další a pak ještě další. Celkem osmnáct not. Zkusil to znovu a hrál melodii od začátku do konce. Spustil flétnu od úst a otočil se k Margaux: „Nic se nestalo,“ povzdechl si rezignovaně. Teprve v tu chvíli si všiml, že Margaux tiše pláče. „Co je vám? Co se stalo?“ zeptal se poplašeně.

Nedokázala mu to říct. Nedokázala mluvit, protože se jí vybavilo něco, co dávno zapomněla. Nebo co nikdy nevěděla.

Hudba jí teď kolovala celým tělem. Sílila a vytrácela se, dotírala a chlácholila, a narůstala do crescenda. S ní přicházely obrazy z jiné doby a jiného místa. Nedávalo to smysl. To místo rozhodně neleželo nikde v Evropě a nikdy předtím ho neviděla.

Horké slunce a široká řeka. Cítí hluboký smutek a vidí mnoho žen. Všechny stojí kolem hořícího ohně, všechny pláčí a jsou oblečené do jednoduchých říz. Na obzoru se tyčí vysoké hory.

Scéna zmizela a proti Margaux stál Beethoven a znepokojeně ji pozoroval. Sluneční paprsky pronikaly do místnosti zvláštním způsobem – jako by jí chtěly něco důležitého sdělit. Sledovala jeden paprsek a zrnka prachu, která v něm tančila. Jejich třpyt v sobě skrýval poznání a v jejich energii se soustředily dlouhé roky vědění, které ji teď prostupovaly. Víc než dýchat by potřebovala mít vedle sebe Caspara, aby mu mohla říct o tomhle úžasném objevu a moci, která se v něm skrývá. Chtěla s ním sdílet bolestnou a mučivě krásnou pravdu o světle a čase, o koloběhu a opakování životů, o tom, kdo jsme a proč jsme tady.

„Co se děje, Margaux?“ naléhal Beethoven znovu. „Co s vámi ta hudba udělala?“

Nemohla mluvit. Byla stále uvnitř světla a putovala kamsi do daleka spolu s vibracemi disharmonické písně, kterou Beethoven zahrál na starou flétnu. Vybavovalo se jí, co se stalo kdysi dávno.

Kapitola 52

Údolí Indu, Indie, 2120 př. n. I.

Ohana věděla, že okrádat mrtvé je zločin a krást části mrtvých těl těžký hřích, ale její zoufalství strach z trestu mnohonásobně převyšovalo. Schovávala se za kmenem stromu, a když zapadající slunce proměnilo hladinu řeky v ohnivou plochu, zaclonila si oči a čekala, až bude pohřební obřad u konce.

Šplouchání vody, zvonění zvonků a bučení krav se mísilo v nepřehledné kakofonii zvuků a nad tím vším se vznášelo kvílení vdovy. Připomínalo Ohaně, že ona sama nemá nejmenší právo být na pohřbu muže jménem Dévadás Asti Sančajána, že na světě není nikdo, kdo by jí poskytl útěchu a že její truchlení bude posledním z celé řady tajemství, která nikdy nesmí prozradit.

Dévadásovo tělo našli včera na břehu řeky dva muži cestou na ranní modlitbu. Kolem bzučely mouchy přilákané kaluží krve, která se rozlévala kolem hlavy plné ran. Zdálo se, že kromě Dévadásova bratra Rasúla nikoho nezajímá, čí rukou Dévadás zahynul. Oba bratry, zdatné výrobce hudebních nástrojů, považovalo okolí za odpadlíky; tvrdili totiž, že určité melodie zahrané na jejich flétny a bubny dokážou léčit a uklidňovat. Stali se tak hrozbou pro staré zvyky a ve městě jim kdekdo zlořečil. Teď je jeden z nich mrtvý. Její milenec.

Kvílení Čandry, jeho vdovy, zesílilo. V tu chvíli se zdvihl vítr a foukl jí do tváře popel. Čandra se zajíkla, přestala kropit zbytky těla mlékem a přejela prsty po tváři pokryté popelem. Z jednoho oka jí stekla slza a zanechala v prachu cestičku.

Jak pokrytecky se ty ženy chovají! Čandra vyhnala Dévadáse z domu kvůli kacířským názorům už před rokem. Dokonce i vlastní otec považoval Dévadáse a Rasúla za rebely. A přece tady teď smějí být a truchlit pro něj.

Ženy pokračovaly v kropení hranice a další poryv větru vehnal popel do tváře nejstarší Dévadásovy dcery. Rozkašlala se a dokonce se snažila ho vyplivnout – jednou, dvakrát, třikrát. Kdyby se to stalo Ohaně, přijala by popel vděčně jako svátost.

„A teď vodu, rychle, než ho roznese vítr,“ přikazovala Dévadásova stará matka třem vnučkám. Nastala další část obřadu.

Když dívky vyprázdnily druhý džbán a neměly už žádnou vodu, vzala Čandra dřevěnou hůl, aby z blátivé masy vydělila kosti. Nejstarší dcera vybírala seškvařené zbytky masa a šlach a ukládala je do hliněné nádoby, nejmladší sbírala kosti, které už vychladly.

Ohana ze svého úkrytu viděla, jak Čandra bere nádobu s popelem a zbytky těla a vyprazdňuje ji do řeky, aby voda vše odnesla. Ostatní ženy čekaly shromážděné kolem kostí. Ačkoli už neměly dávat najevo smutek, všechny až na starou matku kvílely.

„Vydal se po cestě světla,“ odříkávala zpěvavě Dévadásova matka. „Mnoho slzí sežehne mrtvého.“

Všech sedm žen mělo tmavomodrou přízí v barvě noční oblohy a rudou přízí barvy čerstvé krve k levé ruce přivázané plody stromu brhatí Po jedné vystoupily na kamennou hranici a ruce si otřely do listů apamargy. Pak zavřely oči, zůstaly stát v kruhu a kolébaly se v rytmu šumění řeky.

„Povstaň a vezmi na sebe novou podobu,“ mluvila dál matka. „Nechť ti nechybí žádný úd ani žádná část těla. Zroď se v místě, v jakém si přeješ. Nechť tě Savita, věčný zdroj našeho bytí, znovu uvede do života. Toto je jedna z tvých kostí. Nechť se spojí s ostatními v nádheře a lesku. Nechť se spojí všechny tyto kosti v krásného člověka. Nechť se staneš miláčkem bohů na vznešeném místě.“

Ženy naposledy omyly Dévadásovy kosti. Ohana se zachvěla, když si vzpomněla, jak se pokryté svaly tiskly k jejímu tělu. Je nespravedlivé, že ony pro něj smějí truchlit veřejně, zatímco ona musí se svým zármutkem zůstat v ústraní.

Čandra uložila kosti do hliněné urny a tu odnesla ke stromu samí. Natáhla se a zavěsila urnu co nejvýše.

Konečně odešly.

Ohana sledovala, jak se jejich postavy zmenšují v dálce. Slunce už vklouzlo za horizont, ale měsíc ještě několik hodin nevyjde. Vzduch se ochladil a večer zešedl. Voda narážela se šploucháním do břehu, zvonky ztichly a ženy byly příliš daleko, aby sem dolehl jejich nářek. K završení pohřebního rituálu chyběl poslední krok – za dva dny sem přijde jedna z žen, sundá nádobu ze stromu a kosti pohřbí.

Ohana doufala, že si jí v padajícím soumraku nikdo nevšimne. Přikradla se ke stromu a sáhla do urny. Prsty se pevně semkly okolo kosti, pro kterou si přišla. Byla hladká, bledá a ve večerním matném světle téměř zářila. Ohana si přitiskla ruku na prsa, jako kdyby ji malý zbytek milencova těla mohl ochránit a poskytnout jí útěchu, a opatrně se odkradla do osamělé noci.

Kapitola 53

Viděl všechny tyto postavy a tváře v tisíci vzájemných vztahů, jedna druhé pomáhající, milující, nenávidící, ničící, znovu se rodící, každá byla ztělesněna touhou po smrti, vášnivě bolestným vyznáním pomíjivosti, a přesto žádná nezemřela, každá se jen proměňovala, každá se znovu rodila, dostala vždy novou tvář, aniž byl položen mezi jednu a druhou tvář čas, a všechny tyto postavy a tváře odpočívaly, plynuly, utvářely se, odplývaly a slévaly se spolu dohromady.

Herman Hesse, Siddhártha

(Překlad dr. Miloš Černý, nakladatelství Vyšehrad, 1967)

Baden, Rakousko Úterý 29. dubna, 16.20

Meer seděla u klavíru v Beethovenově bytě s prsty položenými na klávesách a stále cítila ozvěny hudby. Chladu, který ji roztřásl, si nevšímala, jen se snažila zjistit, co se vlastně stalo. Zřejmě prožila dvojnásobný časový propad. Nejprve se vrátila v čase a seděla na tomhle místě jako Margaux. A v okamžiku, kdy Margaux poprvé uslyšela magickou píseň, se rozpomněla na ještě vzdálenější minulost. Nezahlédla jenom jeden minulý život, ale hned dva, vzdálené od sebe řadu dlouhých století.

Věděla, že do minulosti ji poslal tajemný nápěv, ale nedokázala si ho vybavit. Jenom ho cítila.

„Víte, co jsem to hrála?“

Sebastian se na ni díval se zmatkem v očích: „Ale vy jste nehrála, Meer. Rozhodně ne nic, co by dávalo smysl. Třikrát po sobě jste zahrála C a pak jste zůstala sedět bez hnutí. Asi tak dvacet nebo třicet vteřin.“

„Rozhodně jsem hrála,“ oponovala, „slyšela jsem to.“

Zavrtěl hlavou. „Jenom C. Hrozně se třesete. Půjčím vám…“

Margaux ale přece zahrála Beethovenovi píseň, která odhaluje skrytá zákoutí paměti, a toho napadlo, že jde o melodii, kterou se zatím bezvýsledně snaží najít. Přehrál ji na staré flétně a zavedl tak Margaux do mnohem staršího života, v němž zoufale milovala nějakého muže, který zemřel a jehož kost ukradla.

„Proč mi lžete?“

„Meer, vy jste ale opravdu nic nehrála. Řekl bych vám to. Vždyť víte, co pro mne a pro mého syna ta píseň znamená.“

Zima byla nesnesitelná. Meer vstala, prošla kolem Sebastiana i dívky u pokladny a s toutéž zvláštní jistotou, se kterou usedla ke klavíru, pokračovala chodbou, jako kdyby přesně věděla, kam dojde. V malé ložnici stála postel se světle hnědou přikrývkou, prádelníkem a umyvadlem ve stojanu. Na háčku na zdi visel plášť. Meer ho bez zaváhání sundala a vklouzla do něj. Byl sice hrubý, ale hřál natolik, aby zastavil zimničný třas.

Strčila ruce do kapes a v levé nahmatala malou dírku. Prostrčila jí dva prsty a šátrala mezi podšívkou a látkou kabátu, až nahmatala minci, která tam uvízla. Takovými dírkami vždycky něco zapadne do podšívky, usmála se pro sebe. A to není všechno! Objevila ještě něco – hrot pera se skvrnami zaschlého inkoustu.

Co se to s ní děje? Proč má na sobě Beethovenův plášť? Jestli to zjistí ta mladá dívčina u vstupenek, zavolá na ni policii. Cítila se provinile. Ze své práce v muzeu dobře věděla, jak cenný je každý exponát. Svlékla plášť a pověsila ho zpátky.

Všechno teď bylo v nejlepším pořádku. Až na jednu maličkost – měla zvláštní a neodbytný pocit, že tenhle plášť už kdysi měla na sobě. Sloužil jí za převlek a měl ji ochránit před jejím pronásledovatelem.

Kapitola 54

Úterý 29. dubna, 17.06

Meer a Sebastian se vydali do kopců porostlých hustými lesy. Kamkoli se Meer podívala, viděla scenerie připomínající barevné pohlednice. Tady stádo koz pasoucích se v zelené rokli, tam zídku postavenou z hrubých kamenů, jinde zase vyhlídku čnící nad desetimetrovým srázem, která nabízí nádherný pohled na město. Už když se Sebastian poprvé zmínil o Badenu, měla přesně takovouhle představu.

„Odsud vidíme všechno, ale nás nemůže zespodu vidět nikdo,“ podotkl Sebastian tiše, když na vyhlídku vyšplhali.

Meer si překvapeně uvědomila, že jí položil ruku na rameno. „Jste moc blízko u okraje. Není tady žádné zábradlí. Několik lidí už se zřítilo dolů.“

„Smrt ve Vídeňském lese,“ usmála se. „To by Johann Strauss asi nesl dost těžce.“

„Zvlášť, když se valčík považoval za tanec, kterým člověk unikne smrti. Ale v okolí došlo i k pochmurným událostem, které se staly vděčným tématem pro spisovatele. Mayerling je jenom kousek odsud. Víte, co se tam stalo?“

Zavrtěla hlavou.

„Arcivévoda Rudolf a jeho milenka, baronka Marie Vetserová, tam spáchali společně sebevraždu – v loveckém zámečku pár kilometrů odsud. On byl ženatý a jí bylo teprve sedmnáct. Z budovy se stal klášter karmelitánek a místní lidé tvrdí, že v okolních kopcích straší duchové nešťastných milenců.“

„Otec tedy nežertoval, když říkal, že Vídeňané jsou posedlí smrtí. Duchy jste zmínil už dřív. Věříte na ně?“

„Nikdy mě nenapadlo o tom přemýšlet. Ale od té doby, co Nicolas…“ odmlčel se a podíval se na hodinky. „Měli bychom jít. Zbývá nám tak hodina. Pak se začne stmívat.“

Cestou z vyhlídky zabočila Meer automaticky vpravo, kdežto Sebastian vlevo.

„Musíme jít tudy!“ volal na ni.

„A proč bychom nemohli jít touhle cestou?“

„Tu neznám. Nechci, abychom se ztratili.“

„Neztratíme se.“

„Jak to víte?“

Pokrčila rameny a navrhla: „Co kdybychom šli přece jen tudy, kudy chci já. Zkusme to.“

Vyrazili tedy jejím směrem a za pár minut na ně za zatáčkou vykoukla malá kaplička se žlutými stěnami. Uvnitř stál kamenný oltář a za ním visel dřevěný kříž s ukřižovaným Ježíšem v téměř životní velikosti. Po stranách oltáře stála Panna Maria se svatým Josefem.

Meer se zastavila a jako u vytržení si kapličku postavenou uprostřed lesů prohlížela.

„Tohle místo znám…“ zašeptala a jako v transu vešla dovnitř. Klekla si a rukou začala šátrat kolem zadní stěny v místě, kde se kamenná zeď stýkala s hliněnou podlahou. Zavřela oči a pokoušela se proniknout do minulosti. Nedařilo se jí to však. Nedokázala říct, jaký význam pro ni tohle místo kdysi mělo, ale dál hmatala rukou, jako by chtěla vyčarovat ze země nějaký poklad.

„Co to děláte, Meer?“

Otočila se k Sebastianovi, aby mu to vysvětlila. V tu chvíli kolem přeběhla srnka a pod kopýtky jí praskaly větvičky a šustilo suché listí.

„Co to děláte?“ zeptal se Sebastian znovu.

„Nevím přesně. Ale myslím si…“ hlas jí klesl do hlubokého a tichého tónu temných modrozelených stínů, které vrhaly okolní stromy. „Margaux Beethovenovi pomáhala. Pomohla mu ukrýt flétnu i nápěv. Myslím, že něco schovali tady.“

Kapitola 55

Baden, Rakousko 18. října 1814

Beethoven kráčel rychlými kroky po cestě k zahradám před lázeňským domem a při chůzi znovu a znovu rozevíral a zavíral partituru, kterou držel v ruce. Margaux se divila, kde se v těle s nemocným srdcem a žaludkem najednou bere tolik energie. Většinou si stěžoval na únavu a slabost.

„Napsal jsem spoustu skladeb a byl na ně pyšný. Ale to bylo v době mládí. Teď mě komponování stojí čím dál více sil. Vzdal jsem se tolika věcí, dokonce jsem uzavřel osobní smlouvu se svým Bohem: že se vzdám všeho pozemského bohatství, manželky i dětí, jen když budu moci skládat.

Já jsem svou část smlouvy dodržel, ale můj Bůh ne. Práce je čím dál obtížnější a v cestě mi stojí stále víc překážek. A teď se ještě ke všemu objevil ten ďáblův popěvek, který jste mi přinesla ze svých snů a který vyvolává tolik nebezpečných vidin. Nechci ho nikomu dát. Nemohu.“

Dotkla se jeho paže, aby se na ni podíval a mohl jí odezírat ze rtů. „Kam vlastně jdeme?“

„To si musím ještě rozmyslet.“

„Proč jste s sebou vzal ty noty? Neuděláte s nimi nic, že ne?“

Jenže on si jejích otázek nevšímal a Margaux nezbývalo, než s ním držet krok. Cítila znepokojení. Beethoven si píseň probouzející vzpomínky na minulé životy zapsal, zatímco ona nebyla schopná zapamatovat si víc než první tři tóny.

Prošli zahradami a šplhali do kopce, až se dostali do hlubokého lesa. Nakonec došli k malé kapličce s křížem, hrubě opracovaným kamenným oltářem a sochami Marie a Josefa.

Beethoven se schoval do závětří, rozvinul svitek a znovu se zahleděl na noty. „Nevím, co mám s tou nelidskou hudbou dělat,“ mumlal. V tu chvíli se bez varování přihnala bouřka a ostrý vítr jim vrhal do tváří provazy vody. Inkoust se začínal rozmáčet.

„Schovejte to pod kabát,“ křikla na něj do hromobití a gestem naznačila, co po něm chce. Ale nevnímal ji. Rozhlížel se kolem sebe a něco hledal. Pak svinul partituru do tenké tuhé ruličky a zastrčil ji do nepatrného prostoru mezi Kristovým tělem a dřevěným křížem.

„Bude tady v bezpečí alespoň do zítřka,“ křikl směrem k Margaux, které tělem rezonovala ozvěna hromu. Blesk rozsvítil okolní les a Margaux měla pocit, že závojem deště zahlédla postavu, která je pozoruje. Nebo se jí to jenom zdálo?

Mohl to být Beethovenův sekretář Schindler? Sledoval je až sem? Nebo je to snad Toller?

Ale v tu chvíli Margaux zmizela a s ní i minulost a Meer bez dechu zírala na muže s černou maskou, který na ni mířil pistolí.

Kapitola 56

Baden, Rakousko

Úterý 29. dubna, 17.39

Meer zachvátila panická hrůza a ochromila ji natolik, že téměř nedokázala promluvit. Muž s pistolí měl na obličeji masku a na hlavě nataženou kapuci. Vyděšeně se ohlédla po Sebastianovi. Ležel na zemi pod křížem a nehýbal se.

„Skončíš jako tvůj kámoš, když mi nedáš, cos našla,“ šeptal útočník anglicky s těžkým německým přízvukem, ale rozuměla mu každé slovo.

„Co jste mu udělal?“

„V téhle hře můžeme klidně pokračovat dál a brát si na mušku každého, koho máš jen trochu ráda – tvé kamarády, otce… Vsaď se, že nakonec dostaneme, co chceme.“

„Otec? Co je s ním? Je v pořádku?“

„Ale jo. Prozatím. Záleží na tobě, jak to s ním bude dál.“

Nezaváhala ani na okamžik. „Tady máte to, co jste chtěl.“ A ukázala na kříž.

„Přines to!“

Ke kříži to byly jenom čtyři kroky. Sáhla za Kristovo tělo a pátrala prsty po ploše dřeva, dokud nenahmatala něco, co připomínalo okraj papíru. Předtím hledala na špatném místě. Svitek nebyl zakopaný v zemi, ale schovaný tady. Vytáhla ho.

Drobný hmyz a vlhkost vykonaly své a z notového záznamu zůstalo jenom pár nahodilých skvrn a koláče plísně nepříjemné na dotek. Meer zdvihla hlavu, aby unikla zatuchlému pachu. Dírami ve staré střeše kapala voda a kapky se jí rozstřikovaly o čelo a tváře.

Opravdu drží notový záznam písně vedoucí do minulých životů, kterou kdysi zapsal Beethoven, ačkoli všechny usilovně přesvědčoval, že se mu nápěv nepodařilo rozluštit? To, co zbylo, nestojí za to dál ochraňovat. Pohnula trochu rukou a posunula notový zápis ke kapkám padajícím dovnitř děravou střechou.

Zbývajících pár viditelných not se rozpíjelo před očima.

Maskovaný muž prudce chňapl po polorozpadlém svitku a vytrhl jí ho, aby se na něj podíval. Malou chviličku se nesoustředil na ni, a to stačilo, aby vyrazila na útěk.

Kapitola 57

Úterý 29. dubna, 17.56

V hustém lijáku se Meer nedokázala v lese orientovat. Věděla jenom, že musí jít dolů z kopce a pokusit se přivolat pomoc pro Sebastiana.

Klopýtala přes kořeny stromů, zaplétala se do šlahounů, ale zatím se jí dařilo postupovat vpřed. Přitom se snažila pozorně poslouchat, jestli za sebou neuslyší něco, co by naznačovalo, že útočník je jí v patách.

Co vlastně chtěl? Ji samu, nebo jenom notový záznam? A opravdu se od něj teď vzdaluje? Nemůže se stát, že si na ni někde počíhá? A co Sebastian? Neohrozila ho svým útěkem? Jestli se za ní útočník pustil, možná by se měla vrátit a postarat se o něj.

Do země sjel blesk a ozářil na okamžik okolí. V tu chvíli jí v blátě uklouzla noha. Padala, tápala kolem sebe a marně se snažila něčeho zachytit.

Nakonec ji zachránil vystouplý kořen. Pevně se ho držela a dlouho ležela bez pohnutí. Bahno cítila v ústech i v nose, ale to nevadilo. V tu chvíli bylo důležité jenom to, že nad ní nikdo nestojí a nemíří jí na hlavu pistolí. Všechno ji bolelo – ruce, nohy, záda i hrudník.

Pomalu se vyplazila ke kmeni borovice, použila ji jako oporu a postavila se. Cítila se otřesená, ale věděla, že musí pokračovat dál. Sebastian potřebuje pomoc. Jak mu ale má pomoci? Má se k němu vrátit, nebo jít do města pro policii? Kdyby alespoň věděla, jak vážně je zraněný. Pomalu a vratce vykročila nazpátek. Vůbec si nebyla jistá, jestli se rozhodla správně.

Šla sotva pět minut, když vpravo zahlédla záři baterky.

Pistolník ji zřejmě našel.

Zoufale se rozhlížela po nějakém místě, kde by se v padající tmě ukryla. Zamířila k velkému křoví. Dokáže se tam schovat? A dostane se tam, aniž by způsobila hluk a vzbudila jeho pozornost?

Pomalu a přikrčená se centimetr po centimetru plížila bahnem a rukama ohledávala cestu před sebou, jestli na ní neleží větvičky, které by mohly nepřítele upozornit praskotem. Pak se zarazila. Zdálo se, že ji někdo volá jménem. Bez hnutí naslouchala a snažila se proniknout pohledem mezi stromy.

„Meer!“ Byl to Sebastian s několika policisty. Hledali ji –

Jakmile se policisté ujistili, že nepotřebuje lékařské ošetření, nabídli jí, že ji dopraví na stanici, kde bude muset odpovědět na pár otázek ohledně přepadení. Mezitím jich několik půjde ke kapličce a zajistí místo činu. Meer trvala na tom, že se ke kapličce vrátí spolu s nimi. Sebastian šel samozřejmě také.

Má poslední šanci zjistit, jestli tam přece jen nezůstalo něco z notového zápisu, který před pár desítkami minut zázračně našla a hned zase ztratila.

Cestou mokrým lesem si se Sebastianem vzájemně sdělili, co se s nimi dělo. Sebastiana útočník zřejmě omámil chloroformem, alespoň policie tak usuzuje z toho, že si na nic nevzpomíná, a co se s ním děje, si uvědomil až ve chvíli, kdy se probral v blátě na zemi. Když se po chvíli dokázal zdvihnout, začal ji hledat, ale pak raději došel do města a přivedl policii.

„Bál jsem se, že vás v lese nedokážu sám najít,“ vysvětloval. Pak následovala nevyhnutelná otázka: „Co notový záznam? Dostal ho?“

„Ano. Ale má v ruce jenom hrst rozmočeného papíru, nic víc.“

„A vy? Znáte melodii?“ naléhal Sebastian.

„Ne. Všechno, co zbylo, bylo jen pár not na různých místech a ty smyla voda.“

„Ale viděla jste je. Nebo ne?“

„K vidění toho moc nebylo. Opravdu. Kromě toho se to celé seběhlo hrozně rychle. Nepřemýšlela jsem. Ale třeba tam ještě zůstaly nějaké útržky. Proto se musíme vrátit. Jakmile policie okolí kapličky uzavře, nebudeme mít šanci. Cokoli, co najdeme, třebas i poničené útržky, musíme vzít do otcova bytu. Jsem přesvědčená, že existují technologie založené na infračervených paprscích, s jejichž pomocí se dá zjistit, která místa kdysi pokrýval inkoust.“

Došli ke kapličce a policisté kolem ní natáhli černožlutě pruhovanou pásku. Meer si v duchu opakovala, že tohle přece nemůže být konec. Přece neztratili zápis té melodie navždy. Policisté ji vůbec nepustili dovnitř, aby se podívala, jestli nenajde alespoň něco.

Co má dělat? Otec strávil celý život hledáním starých exemplářů Tóry. Co by na jejím místě udělal on? Jednou jí řekl, že kdykoli v průběhu pátrání nastal okamžik, kdy se zdálo, že žádná možnost, jak Tóru získat, už neexistuje, spolehl se na svou víru. Ve chvílích, kdy se mu chtělo nadávat a klít, se přinutil k modlitbě, aby si uvědomil účel svého počínání. Pak vždycky našel sílu pokračovat dál.

Meer se nikdy předtím nemodlila, ale to nikdo nepozná. Nikdo ani neví, že je Židovka a že by tudíž při modlitbě měla stát, nikoli klečet. Bez dovolení přešla ke kříži, poklekla před ním a sklonila hlavu.

„Slečno Loganová…“ oslovil ji inspektor tiše.

Ze svého místa viděla všude, kam potřebovala, aniž si toho kdokoli všiml.

„Slečno Loganová…“ zopakoval, ale Meer nezvedla hlavu a doufala, že jí Rakušan dopřeje chvilku zbožné samoty.

Kameny ji tlačily do kolen, která si odřela při pádu, ale klečela bez jediného hnutí a očima přejížděla po podlaze. Nevěděla, co by udělala, kdyby něco našla, a jak by tu věc schovala před policií. Ale ukázalo se, že je to stejně jedno. Po notovém záznamu nezůstalo vůbec nic. Papír se v dešti nejspíš dočista rozmočil a s ním se rozplynula i naděje, že získá nepolapitelný nápěv, který ji pronásleduje většinu života.

Kapitola 58

Úterý 29. dubna, 17.50

Výslech na policejní stanici s nimi tichým hlasem vedl inspektor. O partituře se samozřejmě nezmínili jediným slovem. Sebastian tvrdil, že jako Beethovenovi obdivovatelé chtěli vidět místa, která mistr navštěvoval. Tam je zničehonic přepadl neznámý pobuda. Na dotaz, jestli se jim něco ztratilo, Sebastian uvedl, že přišel o zlatý pečetní prsten, který nosil na pravé ruce, a když prošel peněženku, nahlásil ztrátu asi sto padesáti eur v hotovosti.

Po necelé hodině se jim inspektor květnatě omluvil za útrapy, které je v jejich městě potkaly, a sdělil jim, že mohou jít. Rozloučil se s nimi s ujištěním, že pokud se něco z ukradených věcí najde, policie je bude kontaktovat.

Když nastoupili do auta, zamkl Sebastian dveře a chvíli seděl beze slova a bez pohybu, jako kdyby sbíral sílu otočit klíčkem v zapalování. Promluvil, až když vyjeli z města. Hlas měl tichý a plný lítosti: „Cítím vinu za to, k čemu dnes večer došlo. Nevím, jak se vám mám omluvit. Jak jsem mohl být tak příšerně hloupý a bezstarostný po všem, k čemu už došlo. Meer, zřejmě jste ve velkém nebezpečí. Musíte být opatrná. Všichni musíme být opatrní.“

„Nepřikládala jsem tomu význam, ale už v Badenu jsem měla dojem, že nás někdo sleduje.“

„To znamená, že ho máme v patách už z Vídně.“ Opatrně si třel spánek.

„Nestalo se vám nic?“

„Zřejmě jsem se uhodil do hlavy, když jsem upadl,“ mávl rukou, že o nic nejde. „Důležité je, že Beethoven skutečně partituru té evokační písně ukryl a vy jste ji našla, a to nikoli náhodou. Věděla jste přesně, kam sáhnout. A nejspíš také víte, kde je ukrytá flétna.“

„To tedy nevím,“ zavrtěla Meer hlavou.

„Samozřejmě že ne vědomě. Ale máte tu informaci schovanou někde v mysli.“

Přála si, aby neměl pravdu. Už takhle pro ni bylo dost těžké smířit se s faktem, že si na řadu věcí nedokáže vzpomenout, ale zároveň je nedokáže zapomenout. „Ta flétna může být kdekoli.“

„To ne. V dopise Antonii Beethoven přece napsal, kam ukryl notový záznam, a ten tam skutečně byl. To znamená, že popis úkrytu flétny můžeme také považovat za reálný. Jen si vzpomeňte:… daroval jsem ho našemu Pánu a Spasiteli, který posvětil naši lásku a požehnal jí. Teď je to jasné. Kaplička v lesích musela být jedním z míst, kde se Beethoven s Antonií scházeli. Stejně je to i s klíčem, tedy pokud to, co jsme našli, klíčem skutečně je – ukryl ho do Krypty srdcí. Na to byla v dopise také narážka. Takže teď zbývá rozluštit, kde je flétna.“

V tu chvíli zazvonil Sebastianovi mobil. Meer hovoru sice nerozuměla, ale v tónu Sebastianova hlasu jasně slyšela úzkost.

„Nicolas je na tom dnes špatně,“ řekl s povzdechem, když to položil. Prsty semkl kolem volantu tak pevně, že mu na nich úplně zbělely klouby. „Dostal zápal plic. Je to závažné onemocnění pro každého a zvlášť pro něho, když nedokáže spolupracovat s lékaři. Vysadím vás u hotelu a pak…“

„Ta léčebna je na cestě do Vídně, viďte? Vysaďte mě tam, dojedu do hotelu taxíkem.“

Jeli velmi rychle. Meer to připadalo samozřejmé, ale když se dalo znovu do deště, začala se bát. Nejprve spadlo několik kapek, rozplácly se o přední sklo a stěrače si s nimi hravě poradily. Ale potom déšť zhoustl do prudkého lijáku, který stěrače už nedokázaly pobrat. Výhled z auta se měnil v rozmazané šmouhy.

I se silnými světly viděli jen na pár metrů před sebe. Silnice je vedla ostrou zatáčkou a pak další. Naštěstí proti nim nikdo nejel. Věděla, že nemá smysl žádat Sebastiana, aby zpomalil. Neudělal by to. Spěchal za svým dítětem.

Kapitola 59

Úterý 29. dubna, 22.50

Meer nepotřebovala umět německy, aby okamžitě pochopila, že Sebastian má do nemocnice zakázaný přístup. Jejich momentální stav taky moc důvěry nevzbuzoval, ačkoli na policejní stanici dělali, co mohli, aby se umyli aspoň z nejhoršího bláta a největšího nánosu zbavili i oblečení. Hádka, která se před ní odehrála, probíhala ve vášnivém šepotu a Sebastian nezdvihl ani jednou hlas. Nedokázala odhadnout, jestli je stále tišší s narůstajícím vztekem, nebo jestli se tak chová z ohledů k pacientům na poschodí. Všechny jeho snahy však byly marné. Pracovník ostrahy si stál na svém a bez jediné známky emocí opakoval stále totéž. Meer několikrát zaslechla slova „doktorka Kutcherová“ a snadno si domyslela, že hlavní podíl na zákazu má právě Sebastianova bývalá manželka. Sebastian nakonec udělal pár poraženeckých kroků nazpět k Meer, jako by to celé vzdal, ale pak se prudce otočil, rozběhl se, minul hlídače, doběhl ke dveřím do Nicolasova pokoje, vtrhl dovnitř a zmizel Meer z očí.

Hlídač spěchal za ním.

Meer skrze skleněnou stěnu viděla, jak se Sebastian sklání nad synkovou postelí. Pak ho dostihl muž z ostrahy a překvapivě jemně mu položil ruku na rameno. Sebastian se ji pokusil setřást, ale stisk byl pevný a hlídač ho druhou rukou otočil ke dveřím. Když se objevil před Meer, měl ramena nachýlená tíhou porážky.

„Jak je mu?“ zeptala se, když šli společně k výtahu.

„Fyzicky? Drží se, což je samozřejmě dobře. Ale jak jste sama viděla, mám zakázáno ho navštěvovat. Požádal jsem soud o povolení, abych k němu mohl přivést specialistu, ale Rebeka byla zřejmě rychlejší. Od této chvíle potřebuji! její svolení, abych ho mohl vidět. Já! Jeho otec!“

„Vždyť vám telefonovala, že je nemocný! Copak si myslela, že se na něj nepřijdete podívat?“

„To nebyla ona, ale sestra z oddělení. Nedokážu říct, co Rebeka čekala nebo nečekala. Ostraha má od ní prostě instrukce, že mě nesmí vpustit dál, pokud u toho nebude ona.“

„Kdybyste jí zavolal, možná by změnila názor.“

V očích se mu objevil záblesk naděje. Požádal ji, aby na něj počkala, a vrátil se na oddělení.

Meer seděla na zelené koženkové židli a přemýšlela o tisících vyděšených matek a otců, manželek a manželů, dětí i nejrůznějších příbuzných a přátel, kteří tady seděli před ní. Pak si s těžkým srdcem vzpomněla na experimenty, o kterých mluvil Sebastian a ke kterým v téhle nemocnici docházelo za druhé světové války.

Za chvíli Sebastian ztěžka dosedl na židli vedle ní: „Sestra byla tak hodná, že jí zatelefonovala z pevné linky. Rebeka se dokonce snížila k tomu, že se mnou promluvila osobně, místo aby mi její vzkazy tlumočili cizí lidé. Řekla, že už má dost těch vůdú pokusů, jak se vyjádřila, které na Nicolasovi provádím, že mi nevěří a že už k Nicolasovi nesmím, pokud u toho sama nebude. To, že jsem vás v neděli přivedl, byla zřejmě poslední kapka. Teď je mu zle a ona prý nedovolí, abych ho rozrušoval a ztěžoval mu uzdravení. Jak je možné, že Rebeka nechápe, že Nicolas nemůže s nemocí bojovat, když jeho duše tady není a toulá se bůhvíkde?“

Meer mu konejšivě položila ruku na paži. I přes látku saka cítila napětí ve svalech. „Nevím, jak fungují zákony tady u vás, ale v Americe nevydá soud rozhodnutí, kterým jednomu z partnerů zakazuje stýkat se s dítětem, pokud k tomu nemá skutečně dobrý důvod. To, že se jeden z rodičů dopustil nevěry, by ale třeba takovým důvodem být mohlo. Měl byste zavolat svému právníkovi.“

Podíval se na hodinky. „Vadilo by vám, kdybych mu zavolal hned teď? Asi bych nevydržel čekat až domů. Už takhle je dost pozdě.“

„Samozřejmě, to chápu.“

Přešla na druhou stranu chodby k oknům vedoucím do lesoparku, ve kterém se v neděli procházeli. Ve tmě viděla jenom měsíc, který se chvějivě odrážel na hladině jezírka. Opřela si čelo o chladné sklo, zavřela oči a přemýšlela, jaký to má za sebou podivný večer plný zvratů.

„Dnes večer už s tím nedokáže nic udělat,“ řekl Sebastian rezignovaně, když se k ní vrátil. „Dokonce ani tenhle týden ne. Zvrátit zákaz, který soud vydal, bude chtít určitý čas. Zřejmě je nemožné podat odvolání a dosáhnout jeho projednání ve lhůtě kratší než dva týdny.“

„To mě moc mrzí,“ vzdychla Meer.

Sebastian se podíval ke dveřím synova pokoje, kde stál na stráži nemocniční hlídač. Hlavu měl lehce nachýlenou k rameni a ve tváři výraz pochopení a soucitu. Sebastian nakonec sáhl do kapsy, vytáhl odtud propisku a kousek papíru, něco napsal a podal mu to. Pracovník ostrahy se na papír podíval, přesunul se doprava a trochu pootevřel dveře, aby bylo vidět do pokoje. Sebastian stál asi minutu bez pohybu a skleněným panelem vyztuženým drátěnou sítí pozoroval Nicolase.

Pak znovu prošli chodbou a přivolali výtah. Meer si všimla, jak ztěžka a unaveně Sebastian jde.

„Co jste tomu hlídači dal?“ zeptala se.

„Své telefonní číslo. Slíbil jsem, že pokud mi zavolá, když dojde k nějaké změně, zaplatím mu za to. Pokaždé, když odsud odcházím, mám pocit, že Nicolase nechávám napospas tomu hnusnému světu, ve kterém teď žije. Pokud se to vůbec dá životem nazvat.“

„Rebeka vám jeho stav určitě nedává za vinu, nebo snad ano?“

„To jistě ne. Víte, ale mám v sobě zakořeněno – i když je to hloupé a naivní – že jsem muž a mám mít tolik síly, abych své dítě ochránil. Před čímkoli. A protože se mi to nedaří, cítím to jako své selhání a myslím jenom na jediné: Že přece musí existovat něco, co pro něj mohu udělat.“

Kapitola 59

Pod vídeňskou koncertní síní

Středa 30. dubna, 3.30

Spát v kryptě na špinavé podlaze s bundou stočenou pod hlavou místo polštáře bylo pro Davida mnohem snazší než se pokoušet o spánek v ohavném pokoji zapadlého penzionu. Co pamatoval, bylo to od skonu jeho rodiny poprvé, co ho netrápily noční můry. Měl velmi živé sny, ze kterých mu v paměti zbyly jen kusé obrazy. Prožil hroznou bolest, ale zároveň s ní zažíval i hluboké uspokojení, že udělal správnou věc.

Vstal a protáhl se. Přinesl si s sebou trochu zásob a sáhl do batohu pro láhev vody a vejce natvrdo. Sousta žvýkal a zapíjel mechanicky, jako kdyby neměla žádnou chuť, ale nutil se do jídla. Věděl, že ho potřebuje.

To poslední ráno mu Lisle také udělala vajíčka. Hrozně spěchal, ale ona trvala na tom, že se musejí nasnídat všichni společně, když je to den narozenin jejich synka.

Tak už dost! Mučivé vzpomínky nejsou k ničemu! Lepší je jednat, než utápět se v bezmocném zoufalství. Jeho nejdražší nezemřeli nadarmo. V bibli se říká oko za oko. A přesně to udělá í on. Vlastně mnohem víc.

Ticho přerušil škrábavý zvuk. David se prudce otočil s rukou na rukojeti svého glocku.

Ale to jenom pět potkanů, které chytil a zavřel do klece, škrábalo o kovové pruty. David chvíli přemítal o svých společnících, kteří žijí v kanálech a žumpách. Nestala se z celého světa jedna velká žumpa? Potkani zneklidněli, jako kdyby věděli, že o nich jejich věznitel přemýšlí. Budou muset ještě chvíli počkat, než přijde jejich chvíle.

Čekání v podzemí nebylo zdaleka tak náročné, jak se David bál. Ukázalo se, že většina úzkostí, které prožíval v minulých týdnech, vyplývala ze strachu, že ho někdo objeví dřív, než stačí svůj úkol dokončit.

Měl před sebou jenom pár hodin, než koncertní síň znovu ožije, Paxtonovi muži se vrátí a budou pokračovat v průzkumu. Zjišťoval, že je pro něj snazší zůstat vzhůru, když nad sebou slyší zvuky, na které se může soustředit. Potkani ztichli a podzemí se propadlo do ticha, které svádělo ke spánku. Vůbec nevadilo, že má místo postele tvrdou zem.

Stál na břehu široké řeky, na obzoru se tyčily vysoké hory s bílými sněhovými vrcholky a on zhluboka vdechoval vzduch prostoupený sladkou vůní kvetoucích stromů. Proti němu stál nějaký starší muž ve světlé říze. Ten na něj křičel, nadával mu a vyhrožoval. Nebál se ho. Dívce s očima zelenýma jako moře hrozilo od toho muže nějaké nebezpečí, a on musel udělat něco, aby ji zachránil.

Vzbudil se s prudkým trhnutím a s překvapením, že se ten sen znovu vrátil. Měl pocit, že cítí blížící se zkázu.

Kapitola 61

Vím, že jsem nesmrtelný. V minulosti jsem bezpochyby zemřel už tisíckrát. Vysmívám se tomu, čemu říkáte rozklad, protože znám rozpětí času.

Walt Whitman

Vídeň

30. dubna, 9.15

Když Jeremy Logan říkal Meer a Malachaiovi, že ho dnes a pravděpodobně ani zítra z nemocnice nepustí, vypadal unaveněji než předchozího dne. Meer to vyděsilo.

„Mám trochu teplotu. Určitě jsem chytil něco tady v nemocnici. Čím déle mají doktoři člověka ve spárech, tím je mu hůř.“

„Jak vysoká je ta teplota?“ zeptala se Meer podezíravě.

„Není to nic vážného, ale protože mi našli něco na EKG, chtějí mě mít ještě chvíli na očích. K čertu s tou jejich opatrností. Ale teď už dost řečí o mém zdraví. Řekni mi radši, co je od včerejška nového.“

Meer mu vylíčila výlet do Badenu i to, jak našli poškozený a nečitelný notový záznam. Ale o útoku a maskovaném muži mu neřekla nic.

„Nedělejme si starosti s tím, o co jsme přišli,“ prohlásil Malachai, když domluvila. „Až najdeme flétnu, určitě rozluštíme i nápěv. A právě flétna je tím, na co se teď musíme soustředit. Z toho, co jsme zjistili, je jasné, že ji musel mít von Breuning, i když si zřejmě nikdy neuvědomil její skutečnou cenu. Otcové obvykle odkazují majetek svým synům. Měl Stephan syna? A měl jeho syn nějaké děti? Zůstala rodina ve Vídni? Je docela dobře možné, že nějaký starý potomek rodu Breuningů má flétnu dodnes a netuší, k čemu má sloužit.“

„Ano, měl syna. Gerharda von Breuninga,“ přikývl Jeremy. „Gerhard dokonce napsal knihu vzpomínek na Beethovena. Určitě ji najdete v knihovně.“ Pak se podíval na hodinky a povzdechl si: „Ale ve středu otvírají v knihovně až ve dvanáct.“

„Není tady někde blízko nějaký obchod se starými tisky?“ zeptala se Meer.

„Nechci, aby ses do toho znovu pletla,“ zdvihl Jeremy výstražně prst.

„Na to už je dost pozdě.“

„Nech to na lidech, kteří si dokážou poradit s nebezpečnými situacemi.“

„Ale teď přece mluvíme jen o tom, že je třeba najít určitou knihu a v ní další informace. Nebo snad ne?“

Meer na otci viděla, že ho nijak neuklidnila, a tak přidala něco, co podle ní mělo zaručeně zabrat: „Malachai může jít se mnou.“ Teprve když domluvila, napadlo ji, že otci může ve skutečnosti jít o něco úplně jiného, a tak dodala: „Pokud ovšem nechceš, abych zůstala u tebe.“

„To bych si moc přál. Ovšem ne kvůli sobě, ale abys byla v bezpečí.“

Meer bezmocně pozvedla ruce a nechala je zas klesnout: „Já mám prostě pocit, že musím pátrat dál, tati.“

Jeremy se usmál. „Na každou otázku existuje odpověď, i když ne vždy tak docela postižitelná. V kabale se píše, že existuje úroveň, na níž jsme všichni spojeni s moudrostí celého světa. Jung s touto myšlenkou souhlasil, jenom použil k jejímu vyjádření jiné termíny. Mluvil o kolektivním nevědomí, které se objevuje v podobě vnitřního hlasu. Ten můžeme slyšet, posloucháme-li dostatečně pozorně,“ řekl. „Jenom mi slib, že budeš opatrná. Hodně opatrná,“ dodal nakonec.

Malachai s Meer by ale knihu sami najít nedokázali, a i kdyby ano, neuměli by z ní nic přečíst. Jeremy tedy zavolal Sebastianovi, omluvil se mu a znovu ho požádal o pomoc.

Když vešli do obchodu se starými a vzácnými tisky kousek od hlavní třídy, přivítala je vůně kůže, inkoustu, lepidla a oleje. Od pracovního stolu vzhlédla žena středního věku s hustými tmavými vlasy. Kolem sebe měla rozložené kelímky, žiletky, papíry, kousky jemné látky, a řadu knih v různé fázi restaurace. Po krátké rozmluvě podala Sebastianovi ohmataný výtisk vzpomínek Gerharda von Breuninga.

Když Sebastian listoval stránkami, všimla si Meer, jaké má pod očima tmavé kruhy, a zamrzelo ji, že ho znovu zatahuje do svých záležitostí, když má sám svých starostí dost.

Po několika minutách Sebastian knihu zaklapl a s poděkováním ji vrátil majitelce.

„Tak co jste našel?“ vyptával se Malachai zvědavě na ulici.

„Když Stephan zemřel, zdědil Gerhard otcovo jmění včetně řady věcí, které původně patřily Beethovenovi.“

„Píše se tam něco konkrétního?“

„Prý řadu knih, několik metronomů – to byl vynález té doby, na jehož vývoji se Beethoven podílel, asi deset taktovek a několik hudebních nástrojů: jeden klavír, dvoje housle, hoboj a dvě flétny.“

„Popsal je detailně?“

„Ne.“

„Musíme zjistit, co se s Gerhardovým majetkem dělo dál,“ prohlásil Malachai rozhodně.

Meer měla najednou pocit, že otec stojí vedle ní. V uplynulých dvou dnech si často představovala, jak by se asi zachoval v určité situaci. Měla se mu o tom zmínit při dnešní návštěvě v nemocnici, určitě by ho to potěšilo. Příště mu musí říct, že s ní vlastně byl jak tady ve Vídni, tak i v Badenu.

Připomínala si Beethovenův byt na Mölker Bastei, který navštívila v neděli, a měla neodbytný pocit, že v něm viděla něco, na co by si teď měla vzpomenout. Co to jenom bylo?

Zatímco Malachai a Sebastian dál diskutovali, snažila se vybavit si jednotlivé místnosti. Představovala si, jak prochází vstupní halou, dívá se na klavír, prohlíží si celý pokoj a čte si komentáře umístěné pod každým vystaveným exponátem. V tu chvíli si uvědomila, co zajímavého tam viděla a proč je tak důležité číst popisky.

„Vím, co se stalo s nástroji, i kde je najdeme!“ přerušila jejich rozhovor.

Kapitola 62

Středa 30. dubna, 11.30

Stoupala po známém schodišti do Beethovenova bytu na Mölker Bastei a v duchu počítala schody Malachai a Sebastian jí šli v patách i uvnitř, když bez zaváhání zamířila k houslím zamčeným v prosklené vitríně, kde – jak si vzpomněla – byl ve čtyřech jazycích uveden původ nástroje: Housle jsou darem z majetku Gerharda von Breuninga. Jde o jeden ze sedmi nástrojů, které patřily Beethovenovi a jsou vystaveny v mistrových bytech ve Vídni a v Badenu.

„Jenomže tady už jsme byli a žádnou kostěnou flétnu jsme neviděli,“ podotkl Sebastian.

„Ne. A taky neuvidíme,“ opáčil Malachai. „Je schovaná. Beethoven to tak přece napsal v dopise Antonii. A taky psal, že arcivévoda Rudolf i Stephan von Breuning mají k dispozici vše potřebné, přestože o tom nevědí.“

„Von Breuning odkázal synovi všechno, co mu Beethoven daroval. Gerhard pak věnoval vše státu a stát vystavil všechny předměty v Beethovenových bytech…“ Sebastian se odmlčel a větu dokončil až za okamžik: „Vy si myslíte, že někde mezi těmihle nástroji je ukrytá i kostěná flétna?“

Meer neposlouchala. Obklopilo ji světlo, oddělila se od sebe a přebývala ve stávajícím okamžiku i mimo něj, sledovala momentální dění a zároveň se snažila komunikovat se ženou na druhé straně, která přesně ví, kde je flétna ukryta. Ozvala se bolest v zádech a ústa opět zaplavila kovová pachuť. Neuslyšela hlas, který by jí dal odpověď na otázku, neuviděla přízrak, který by pokynul žádoucím směrem. Prostě najednou věděla to, co pro ni ještě před několika vteřinami bylo jednou velikou neznámou.

Přešla místnost a zastavila se před druhou skleněnou vitrínou. Uvnitř ležel stříbrný hoboj. Na délku měřil víc než šedesát centimetrů a v průměru okolo deseti. Meer si ani nepotřebovala číst anglický popisek na informačním štítku. Zajímala ji jenom tři slova, která byla ve všech jazycích stejná.

Gerhard von Breuning.

Kapitola 63

Středa 30. dubna, 11.35

Místnost se najednou zaplnila štěbetáním, jako kdyby do ní vtrhlo hejno rozjívených vrabců. Do dveří se nahrnula skupina dětí s uštvanou učitelkou, která se je snažila udržet pohromadě. Dívka, která prodávala vstupenky, přišla spolu s nimi. Začala prohlídka s výkladem.

„Špatně jsme si to načasovali,“ zamumlal Sebastian tiše. Všichni tři sledovali, jak se děti houfují kolem klavíru. Průvodkyně začala mluvit a ukazovala na obraz na stěně. „Vlastně to není žádné neštěstí. Naopak. Něco mě napadlo. Zůstaňte tady.“ Sebastian se odpojil od Meer a Malachaie, zamířil k průvodkyni a začal s ní mluvit. Zdálo se, že to, co říká, ji velmi zaujalo. Dvakrát přikývla a pak mu pokynula, aby šel za ní.

Došli k vitríně s hobojem, dívka vytáhla z kapsy džínsů svazek klíčů, nejprve zkusila jeden a pak druhý. Odemkla zámek, otevřela skleněná dvířka, vyndala stříbrný hoboj z vitríny a s nábožnou úctou, jako by mu předávala obětinu, ho podala Sebastianovi. Sebastian si ho prohlédl s nepředstíraným respektem plně náležícím nástroji, který kdysi patřil jednomu z největších skladatelů všech dob.

Děti začaly okamžitě rejdit a honit se. Dívka se omluvila, zatleskala, přivolala k sobě všechny uličníky a přesunula se s nimi do vzdálenějšího rohu místnosti.

„Jak jste ji přesvědčil, aby vám ho vyndala?“ zeptala se Meer nevěřícně.

„Řekl jsem jí, kdo jsem, a ukázal legitimaci z Filharmonie,“ zašeptal Sebastian na vysvětlenou. Přitom nástroj pečlivě prohlížel.

Meer se podívala přes rameno na děti, které právě zaujatě zkoumaly Beethovenovu posmrtnou masku, u níž se přede dvěma dny sama zdržela hodnou chvíli. Mladá průvodkyně vysvětlovala, jakým způsobem se otisk snímá. Děti zmlkly a pozorně poslouchaly. Maska patřila k exponátům, jež se těšily největšímu zájmu návštěvníků, především proto, že byla pořízena jenom několik hodin po mistrově smrti. Ani fotografie by nedokázala zachytit tak věrně rysy tváře jako bronzový odlitek. Meer píchlo u srdce zármutkem.

„Podívejte se na tohle,“ upozornil je Sebastian. Stoupli si k němu ještě blíž a dívali se, nač ukazuje.

Na spodní straně hoboje bylo několik punců. Meer o nich věděla leccos z matčina obchodu, kde pracovala o víkendech a letních prázdninách. Rukama jí prošlo tolik stříbrných předmětů, že se jí ty nejobvyklejší značky nesmazatelně vryly do paměti. Ale takovéhle ještě nikdy neviděla. Všimla si i něčeho dalšího – mezi značkami byl šikovně, téměř neviditelně schovaný malý otvor. Prsty jí automaticky zabloudily k řetízku na krku. Může to být ono?

„Ano, musíme to zkusit,“ zašeptal Sebastian, kterého napadlo totéž.

„Teď? A tady?“

„Ano!“ prohlásil Malachai nesmlouvavě.

Meer napřed zalétla pohledem k dětem, které se přesouvaly do další místnosti i s učitelkou a průvodkyní, a pak zkontrolovala, co dělá dívčina kolegyně u pokladny. Zdálo se, že je naprosto zaujatá počítačem.

„Teď! Rychle!“ pobízel ji Malachai.

Meer vytáhla třesoucími se prsty zpod trička řetízek, naklonila se nad hoboj a zasunula konec stříbrné tyčinky do miniaturní klíčové dírky. Už když klíček vyndala z urny, kde ležel pod mumifikovaným srdcem, divila se, jak maličký asi musí být zámek, do kterého by se hodil. Teď ho měla před sebou.

Zámek se zlehka vzepřel. Před kolika lety ho někdo odemykal naposledy? Meer klíček vytáhla a znovu zasunula dovnitř. Jemně zatlačila a v duchu hoboj prosila, aby vydal ukrytý poklad dobrovolně. Nástroj si povzdechl, otevřel se a v úzké stříbrné trubce se objevilo to, co Meer velmi dobře znala ze svých vizí.

Byla tak malá a křehká, že se jí bála dotknout. Velmi, velmi opatrně vyndala flétnu z úkrytu.

„Rychle, dejte mi to,“ sykl Sebastian.

Byla zmatená. Co mu vlastně má dát? Který nástroj? Než stačila dojít k nějakému závěru, vytrhl jí Sebastian stříbrný Beethovenův hoboj z ruky a zacvakl ho do původního stavu.

„Schovej ji rychle do batohu, Meer,“ kývl Malachai k flétně.

Sebastian od nich mezitím poodešel a přiložil k ústům stříbrný náustek. Prostorem se rozlehla nikoli Beethovenova skladba, ale Pachelbelův Kánon. Meer to připadalo správné. Tuhle skladbu jistě znal a obdivoval i Beethoven. Pachelbel byl také původem Němec a do Vídně se přestěhoval asi sto let před Beethovenem. Děti, jejich učitelka, průvodkyně i dívka u počítače se otočily k Sebastianovi a s úžasem naslouchaly sladkým tónům, které z hoboje vycházely.

Meer otevřela chvějícíma se rukama batoh a flétnu do něj uložila.

Sebastian dohrál a dostalo se mu zaslouženého aplausu. Pak předal nástroj zpátky průvodkyni a ta ho bez nejmenší známky podezření vrátila na místo. Co váží stará kostěná flétna, aby si dívka všimla, že je hoboj o něco lehčí?

Zamkla vitrínu a poděkovala Sebastianovi, který řekl, že mu bylo ctí zahrát si na tak slavný a skvostný nástroj. Pak kývl na Malachaie, jemně objal Meer kolem ramen a vyvedl ji ven z Beethovenova bytu a pak dál na ulici.

Kapitola 64

Středa 30. dubna, 11.55

Nikdo nepromluvil, dokud nesestoupili po schodech a nevyšli ven na Mölker Bastei. Tam zapředli Malachai se Sebastianem naprosto nevinnou debatu o rakouských městech, která by stálo za to navštívit.

Meer okamžitě došlo, že jde o zastírací manévr pro případ, že by je někdo sledoval a odposlouchával pomocí bezdrátového mikrofonu. Přestala je vnímat. Nejdůležitější je, že mají flétnu. Na tom, jestli jsou v nebezpečí nebo ne, teď nezáleží.

Přešli ulici a vešli do parku, kde maminky hlídaly hrající si děti, a po lavičkách posedávali starší lidé. Nějaká žena volala na psa, kolem ruku v ruce prošel mladý pár a vzápětí těsně vedle nich prosvištěl malý kluk na kole tak rychle, že závan vzduchu odfoukl Meer pramen vlasů z čela. Kam je Sebastian vlastně vede?

Právě stiskl Meer rameno a nasměroval ji doprava. Vyšli z parku a pokračovali po ulici až k zastávce, kde zrovna stála tramvaj.

Sebastian přidal do kroku a tlačil ji před sebou. Už byli téměř u tramvaje. Sebastianův stisk zesílil. Věděla, že ji chce chytnout. Ale neviděla vedle sebe Malachaie. Ohlédla se po něm. Nestačil jim. On do tramvaje nastoupit nestihne. A co ona? Co když se dveře zavřou dřív, než bude bezpečně uvnitř, a rozmačkají flétnu v batohu?

Sebastian naskočil, otočil se a zdvihl Meer k sobě. Dveře se zavřely těsně za jejími zády. Omámeně se rozhlédla po ostatních pasažérech.

„Držte se mě,“ vybídl ji Sebastian.

„Ale co Malachai?“ Snažila se ho zahlédnout okénkem, ale už byli moc daleko.

„Nebojte, postará se o sebe,“ řekl Sebastian tiše. „Zavoláme mu, jen co se dostaneme na místo. Takhle je to lepší. Ve třech by si nás každý všiml.“

„Ale, copak prostě nemůžeme…“ Teprve v tu chvíli si uvědomila, co Sebastian řekl. „Vy jste to udělal schválně?“

Nevšímal si její otázky a ujistil se: „Jste v pořádku?“ Viděla mu na očích, že tohle místo není vhodné pro diskuse podobného druhu. „Neublížil jsem vám, když jsem vás k sobě tak prudce vytáhl?“

Sice ještě pořád cítila jeho prsty zaťaté do paže, ale zavrtěla hlavou a zeptala se: „Kam vlastně jedeme?“

„Jedeme se ztratit,“ zašeptal tak tiše, že si nebyla jistá, jestli rozuměla správně.

Byla v pokušení mu říct, že ona je ztracená už dávno, ale nechtěla mu to přiznat. Vlastně ani sama nevěděla proč.

Kapitola 65

Středa 30. dubna, 14.08

Houpali se šedesát metrů nad zemí v maličké červené kabině obřího ruského kola v Prateru. Meer se dívala na město pod sebou. „Tohle je šílené.“

„Je to to nejlepší, co jsme mohli udělat. Měli jsme štěstí, že oba vlaky metra přijely najednou. I kdyby nás někdo sledoval od tramvajové zastávky, určitě by neviděl, jak přesedáme z jednoho do druhého.“

„A teď?“

„Teď čekáme. Nabíráme dech. Pozorujeme slunce.“

„A potom?“

„Pak se přesuneme do hotelu.“

„Myslíte do jiného?“

„Ano. Rozhodně ne do Sacheru, kde jste ubytovaná. Najdeme něco jiného.“

„A kdy zavoláme Malachaiovi? A otci? Tomu musíme dát vědět, co se děje.“

„Jakmile se dostaneme do hotelu.“

Kabina se zakývala ve větru a Meer se zhoupl žaludek.

„Pamatuju si tuhle scénu z filmu Třetí muž. Studovali jsme ho na univerzitě z pohledu použité hudby – jde o tu skladbu Antona Karase pro citeru. Tahle scéna mi utkvěla v paměti.“

„Ano, tuhle scénu a citeru si pamatuje každý.“

„Ten film vzbuzuje pocit zvláštní neodbytné úzkosti. Vídeň je město, které nahání strach, viďte?“

„To ano. Za fasádami všech těch elegantních domů se schovávají ošklivá tajemství a temné stíny. Řekl bych, že Vídeň se podobá krásné ženě, která skrývá za zády revolver.“

Z tónu jeho hlasu jí naskočila husí kůže. Odvrátila pohled a znovu se zadívala na miniaturní město pod sebou.

„Nepamatujete si, co se ve filmu říká o tomhle pohledu?“

‚Je to jeden z mých nejoblíbenějších filmů. Ve chvíli, kdy sedí tady nahoře, už Holly Martin ví všechno o černém obchodu s ředěným penicilinem i to, že kvůli hamižnosti Harryho Limea zemřela řada lidí. Zkorumpovaný muž se stává metaforou ke zkorumpované zemi. Sedí spolu v jedné z těchhle kabin, dívají se dolů jako teď my a Lime se ptá Martina, jestli by mu bylo líto, kdyby se některá z těch teček přestala navždy hýbat. „Kdybych ti nabídl dvacet tisíc liber za každou tečku, která se zastaví, co bys mi řekl? Abych si ty peníze nechal? Nebo bys začal počítat, bez kolika teček by se svět obešel?‘“

„Na tuhle část si nevzpomínám.“

Kabinou zacloumal poryv větru. Sebastian se usmál, a když začal citovat známou repliku, zazdálo se Meer, že mu v očích blýská stejná ďábelskost, jakou v sobě měl ve filmu Orson Wells: „‚V Itálii zažívali pod vládou Borgiů po třicet let hrůzy války, vraždění a krveprolití, ale zrodil se zde Michelangelo, Leonardo da Vinci a renesance. Švýcaři se těšili po pět set let bratrské lásce, demokracii a míru. A co dali světu? Kukačky!‘“

„Ano, to je ono! Na univerzitě jsme hrávali takovou hru: Co byste obětovali, kdybyste mohli vytvořit něco brilantního a nadčasového?“

„Všichni jsme hrávali určitou verzi téhle hry.“

Nebo co byste obětoval, abyste zachránil někoho, koho milujete? pomyslela si Meer, ale neřekla to, protože kolo se s hrknutím začalo spouštět dolů. Vraceli se na zem a maličcí lidičkové se zvětšovali. Pak oblohu rozčísl blesk, ozvalo se temné zadunění hromu a o sklo kabiny se začaly rozstřikovat těžké kapky z černých mraků. Za pár minut se ruské kolo zastavilo.

„Teď jsme v bezpečí,“ řekl Sebastian.

Kapitola 66

Středa 30. dubna, 17.45

Sebastian zaplatil taxíkáři, vystoupil, nabídl Meer ruku a pomohl jí ven. Měla ztuhlá záda a za pomoc mu byla vděčná. Snažila se předstírat statečnost, ale neubránila se bolestnému zamrkání. Drobně mrholilo a nebylo třeba spěchat, ale přesto rychle přeběhli ulici a vešli do hotelu Thonet. Oba cítili úzkost a napětí. Celé odpoledne strávili v Prateru, aby se ujistili, že je nikdo nesleduje, a vymýšleli různé plány, co podniknout dál a kam jít.

Vila z osmnáctého století s dřevěnými trámy byla postavená z kamene. Měla klenuté stropy a vysoká gotická okna s tabulkami zasazenými do olova, ale modernizace jí nijak neubrala na kouzle. V přízemí hrála Mozartova Symfonie č. 25 G-moll a vzduch voněl jablky a hořícím dřevem. Za jiných okolností by se tady Meer velmi líbilo.

Sebastian pokynul ke skupině hnědých sametových křesel rozestavených před hořícím krbem:

„Posaďte se, zjistím, jestli mají volné pokoje,“ řekl s úsměvem.

Sledovala jeho vysokou postavu, jak kráčí přes halu k recepci, a v duchu obdivovala jeho klid. Ještě před pár minutami byl stejně nervózní jako ona. Který Sebastian je ten opravdový? A její úzkost ještě vzrostla, když si uvědomila, že ho vlastně vůbec nezná.

Ručička jejího vnitřního barometru zuřivě kolísala od slunečná, které znamenalo, že všechno dobře dopadne, až po bouřky s průtrží mračen, které předpovídaly neodvratnou katastrofu, před níž by bylo nejlépe okamžitě utéct z hotelu i od Sebastiana. Meer zažila záchvaty neurčité úzkosti už dřív – nejprve jako dítě a pak na univerzitě. Symptomy znala velmi dobře: pocení, třes a bušení srdce.

O pět minut později už jim recepční otevírala dveře pokoje číslo 23 vymalovaného v šedomodré. Pokoj měl vysoký strop, parketovou podlahu a velké dvoukřídlé okno s výhledem na kostel na druhé straně ulice. U okna, jako kdyby na Meer čekalo, stálo černé nablýskané křídlo Bösendorfer. Jeho povrch se leskl jako satén a klávesy zářily, jako by ji prosily, aby si k nim sedla a zahrála na ně.

Meer poprvé po čtyřech hodinách sundala ze zad batoh, odložila ho a usadila se před klavírem. Položila prsty na klaviaturu a zavřela oči. Seděla tiše, bez pohnutí a vnímala hladký povrch kláves.

Někde za jejími zády mluvil Sebastian s recepční. Meer jim nevěnovala nejmenší pozornost ani nepřemýšlela o pokladu, který má položený vedle sebe. Prsty jí začaly bezděky klouzat po klávesách. Nedalo se říct, že si Beethovenovu Appassionatu v tu chvíli vybrala sama. Bylo to spíš naopak – sonáta F-moll si vybrala ji. Hudba se jí zmocnila, potlačila všechny myšlenky, zatlačila do pozadí fyzické vědomí sebe samé, objala ji a vznesla se s ní do míst, kde existuje jenom zvuk – bohatý, plný, všeobjímající.

Jen napůl vnímala, že na ni Sebastian mluví a že jí položil ruku na rameno, ale nechtěla se vracet. Chtěla (vlastně nutně potřebovala) dokončit alespoň první větu. Klavíru se vyhýbala velmi dlouho ze strachu, že spustí její noční můry, ale teď, když už se stejně potácí mezi současností a minulostí, neviděla důvod, proč by si nemohla zahrát.

Dokončila skladbu, sklonila hlavu a poslouchala poslední tóny vznášející se ve vzduchu a jejich proměnu v ticho a pouhou vibraci. Hudba ji jakýmsi způsobem obrnila. Když dohrála, nebála se sice o nic méně než před chvílí, ale cítila se lépe připravená na to, co přijde.

S povzdechem si přitáhla batoh. Otevřela ho, sáhla dovnitř, nahmatala kapesník, do kterého flétnu zabalila, a vytáhla ji. Maličký balíček jí ležel v ruce nehybný a neživý, ale Meeřiny prsty v něm přesto cítily netušené možnosti, stejně jako před chvílí na klávesách, když na ně hrála.

„Meer? Za posledních pět minut jste neslyšela ani slovo z toho, co jsem vám říkal. Jste v pořádku?“ Sebastian si sedl vedle ní a objal ji okolo ramen. „Chvějete se.“ Pohladil ji po vlasech, jako kdyby konejšil malé dítě. „Bojím se o vás. Podívejte se, jak jste rozrušená, a to ji jenom držíte.“

„Moje pocity jsou vedlejší. Ta flétna znamená mnoho pro celou řadu lidí včetně vás. Co když je to jediná věc, která dokáže vytáhnout vašeho Nicolase z propasti?“

Naklonil se a lehčeji políbil na ústa. Meer měla pocit, že mu rty hoří a že ji svým dotekem popálí. Odtáhla se.

„Musím to udělat. Nesmím se toho bát.“ Vybalila flétnu a oběma se poprvé naskytl pohled na prastarou lidskou kost pokrytou stovkami podivných značek.

Kapitola 67

Středa 30. dubna, 19.45

Ještě pořád studovali symboly na flétně, když se spustil déšť a začal bičovat okenní skla. Ozvěny hromobití rezonovaly po každém zablesknutí celou budovou. Sebastian zatáhl závěsy a vrátil se k Meer, která seděla na pohovce. V tu chvíli zhasla všechna světla.

Nastala neproniknutelná tma. Meer cítila, jak se Sebastian zvedá, slyšela, jak o něco zakopl a tiše zaklel, a pak ucítila typický zápach rozškrtnuté sirky.

Svíčka ozářila Sebastianův obličej a jeho nejbližší okolí. Bylo to jako obrázek z jiného času a světa, klidně z devatenáctého století. Ano, tohle by mohl být major Archer Wells se svícnem v ruce. Ale není, napomínala se Meer, zatímco Sebastian došel k telefonu a zdvihl sluchátko.

„Neslyším žádný tón, ale to nic neznamená. Je to jen interní linka, která při výpadku proudu nefunguje. Nevšiml jsem si, jestli tu není ještě jeden telefon, kterým bychom se dovolali ven. Nevzpomínáte si?“

„Vím, že jeden je určitě v koupelně.“

Za pár okamžiků zavolal: „Ano, měla jste pravdu!“

Slyšela, jak vytáčí nějaké číslo a mluví německy. Pak se vrátil zpátky k ní.

„Proud vypadl široko daleko. Nejezdí ani tramvaje, ani metro. Zřejmě za to může bouřka. Dojdu dolů pro další svíčky.“

U dveří se zastavil, zaváhal, přešel zpátky a sedl si k ní. „Chápete, že ten výpadek proudu s námi nemá nic společného, že? Nikdo neví, kde jsme, ale přesto raději nikomu neotevírejte, ano? Vezmu si klíč.“

Meer si v tu chvíli vzpomněla, že s ním byla ve tmě už dřív. Stál u dveří přesně tak jako před chvílí a o něco ji žádal.

Ale ne, to nebyl on.

„Vy teď prožíváte minulost, viďte?“

Kývla

„A jsem v ní i já?“

„Ne, vy ne.“

„Tak tedy někdo, kdo ke mně má nějaký vztah?“

„Nejsem si jistá,“ vyhnula se přímé odpovědi.

„Vy to ani nechcete zjistit, že ne?“

„Ne.“ Že to tak je, si uvědomila až ve chvíli, kdy to vyslovila. Uvědomila si i řadu dalších věcí, které mu nechtěla říct.

„Ať to byl kdokoli, udělal vám něco hrozného, viďte? Ublížil vám? Proto se stáhnete pokaždé, když to už už vypadá, že se mi trochu otevřete?“

„Asi ano,“ zašeptala.

„Od vašeho otce a od Fremonta Brechta jsem se naučil, že jsme tady proto, abychom se tentokrát zachovali správně. Vracíme se zpátky, žijeme v okruhu týchž lidí a dostáváme šanci udělat to – ať je to cokoli – lépe než minule. Nedělat tytéž chyby. Nikdy bych vám neublížil, Meer. Naopak. Chci vám pomoct a ochránit vás.“ Natáhl ruku a jemně jí shrnul z čela pramen vlasů.

Zápasily v ní protichůdné emoce – má se od něj držet dál, nebo se mu poddat? Když nijak nereagovala, věnoval jí alespoň odzbrojující úsměv, který ji celou rozechvěl.

„Za pár minut jsem zpátky.“

Kývla.

Odešel a Meer dál seděla v pološeru. Se Sebastianem teď prožívá to, o čem jí vyprávěl otec. Sdílené vědomí, o kterém mluvili už staří mudrci, pythagorejci, Jung, raní křesťané, pohané a kabalisté. Otec se jí během let několikrát snažil vysvětlit, že lidé jsou součástí jediného kosmického vědomí. Duše spojené poutem několika životů, které se v průběhu tisíciletí vyvíjely společně, jsou schopné spolu komunikovat beze slov právě prostřednictvím tohoto vědomí. Když byla dost velká, aby to pochopila, myslela si, že je to ohromující a magická myšlenka. Je-li to pravda, bude možné vymýtit nenaplněnou touhu a osamělost, které trápí tolik lidí. Ale vlastně té teorii nikdy tak úplně nevěřila.

Přiložila flétnu ke rtům a opatrně zkusila zahrát C. Flétna působila tak křehkým dojmem, až se bála, aby se nerozpadla na kusy. Vyšel z ní jakýsi zvuk, který se rozhodně nedal považovat za hudbu. Zahrála tón znovu a čekala, jestli přijde nějaká odezva. Nic. Co si myslela? V propadech do Margauxina života chtěl Archer flétnu jenom v případě, že k ní bude mít i melodii. Bez ní byl nástroj jenom kuriozita, nic víc.

Plamínky na svícnu, který Sebastian postavil na stolek vedle křídla, kreslily po stěnách mihotavé stíny a Meer si v matné záři svíček prohlížela flétnu zblízka.

K jejím oblíbeným obrazům v Metropolitním muzeu umění patřila melancholická noční scéna od Gorgese de la Tour s názvem Kajícná Magdalena, která zobrazuje hnědovlasou ženu sedící s odvrácenou tváří v setmělém pokoji. V místnosti hoří jediná svíce, odráží se v zrcadle se zdobeným širokým rámem a ozařuje Magdalenu tajemným světlem. Na stole leží odložená šňůra perel, na podlaze náramky. Magdalena má ruce sepjaté na lebce, která jí spočívá v klíně.

Svíce zde v pokoji dodávaly flétně stejnou barvu a zlověstnou záři, jaké měla i lebka na obraze.

Meer zkoumala stovky černých značek vyrytých do povrchu a snažila se najít alespoň jednu, která by jí byla povědomá. Marně. Paměť jí odmítala prozradit, jestli jsou to bezvýznamné symboly nebo staré zapomenuté písmo. Dokázala si ale vybavit, že flétnu držela v rukou už dřív, a jaké to bylo, když se tenké kosti dotkla poprvé – když zanořila ruku do urny visící na stromě na břehu posvátné řeky, jejíž jméno nezná.

Flétna měla asi osmnáct centimetrů na délku a v průměru tak jeden a půl. Na vřetenní nebo loketní kost se zdála malá. Spíš to bude Dévadásova holeň.

Dévadás?

Po desítkách století se jí v hlavě vynořilo jméno muže, který ji kdysi držel v náručí. Bylo stejně samozřejmé a známé jako neuchopitelná hudba, kterou slýchala od dětství.

Zašeptala nahlas: „Dévadás.“

Zavřela oči a snažila se vyvolat vzpomínku na Margaux a její rozhovor s Beethovenem v badenském domě, nebo na pohřební scénu z ještě vzdálenějšího života, ale jenom se zaplétala do tenoučkého, chaotického přediva spojujícího současný svět se světy minulými. Někde uprostřed vší té změti cítila jistotu, že značky jsou tóny písně, jež je branou do minulých vtělení. V tom se Caspar Niedermeier, Ruldoph Toller ani Beethoven nemýlili.

Musí zavolat otci, že jde o starověký notový záznam. Otec by jí mohl poradit. Třeba by na ně šla aplikovat gematrie, která učí, že každé písmeno hebrejské a řecké abecedy má svou číselnou hodnotu. Hebrejštinu otec přece studuje téměř celý život.

Kapitola 68

Středa 30. dubna, 21.15

„Otci jste volat neměla,“ řekl Sebastian vyčítavě a dodal: „Ale aspoň je v podstatě nulová šance, že hovor někdo sledoval, když šel přes ústřednu. Malachaiovi taky nevolejte. Co když někdo tenhle pokoj odposlouchává? Po té věcičce, která leží vedle vás, touží i spousta jiných lidí.“

Sebastian postupně zapálil všechny svíčky, které přinesl. V pokoji se trochu víc rozsvítilo a vzduch prostoupil intenzivní pach parafínu, který Meer připomněl dávno zapomenuté časy. Sebastian se posadil vedle ní.

„Copak vy byste nebyla schopná zabít, abyste evokační píseň získala a rozpomněla se na celý příběh minulého života, místo aby se vám vybavovaly jenom útržkovité obrazy, které vás mučí od dětství?“ Když to říkal, měl v očích hluboký smutek.

Znal ji málo a nedokázal si představit, co všechno udělala, aby své vzpomínky natrvalo umlčela. Bylo zřejmé, že se každou svou myšlenkou soustředí na Nicolase zavřeného v nemocničním pokoji a odtrženého ode všeho a ode všech, na Nicolase, který stále dokola kreslí vyděšený obličej jakéhosi malého chlapce a zpívá židovskou modlitbu za mrtvé.

„Kdybych vám vysvětlila, jak na to, zhypnotizoval byste mě?“ zeptala se Meer.

„Nemusíte. Vím, jak se to dělá. Když mi Rebeka zakázala přivést k Nicolasovi hypnotizéra, naučila mě to doktorka Aldermannová, jedna ze členek Bratrstva věčného kruhu.“ Zaváhal a pak řekl ještě: „Jste moc hodná, že to pro mě chcete udělat.“

„Pro vás ne,“ opravila ho, „pro Nicolase.“

Seance měla všechny předpoklady pro úspěch. Sebastian mluvil příjemným, uklidňujícím hlasem a dával Meer podobné pokyny, jako to dělával Malachai. Světlo bylo sporé a neozýval se žádný rušivý zvuk, který by jí bránil dostat se do hlubokého stavu uvolnění, ale přece zůstával v jejím vědomí nějaký rušivý moment, který ji držel v realitě. Po třech pokusech to Sebastian vzdal: „Asi to nepůjde. Nejste dost uvolněná.“

Meer se zdvihla z pohovky, přešla ke křídlu, u něhož na červeném sametu stoličky ležela flétna.

„Promiňte, mrzí mě to,“ zamumlala, neschopna odtrhnout pohled od flétny.

Sebastian přešel k minibaru, vyndal láhev vína, nalil dvě sklenky a jednu jí podal: „Nemáte se za co omlouvat. Pojďte, sedněte si ke mně. Flétnu máme a na zbytek přijdeme.“

Upíjela víno a neustále pozorovala flétnu, jako by čekala, že se každou chvíli rozhodne vydat své tajemství.

„Pokoušel jste někdy přijít na to, co Nicolasův stav vyvolalo?“

„Nějakou představu mám, ale nejsem si vůbec jistý.“

„Myslíte si, že to byla ta dětská lebka, kterou zahradník našel na zahradě Steinhofu?“

Sebastian přikývl. „Nicolas byl v tu chvíli venku. Vlastně si v té době hrály venku všechny děti. Myslím, že Rebeka má stejný názor, ale kdykoli jsem se s ní o tom pokusil promluvit, chovala se nepochopitelně odmítavě – jako bych ji obviňoval, že k tomu došlo jejím zaviněním, že to byla její chyba.“ Zadíval se do dálky, pak s povzdechem zdvihl láhev a dolil víno do skleniček. Chvíli seděli v naprostém tichu.

O hodinu později se Meer probudila na pohovce a v hlavě jí zněla hudba, kterou slýchala celý život. Otevřela oči a usmála se. Snad ji konečně dokáže zahrát a tohle všechno skončí. Ale během kratičkého okamžiku mezi zvednutím víček a první vědomou myšlenkou se melodie vytratila.

„Usnula jste,“ usmíval se na ni Sebastian od stolu, kde loupal pomeranč. „V jednu chvíli jste ještě pila víno a v další už jste spala.“ Rukou pokynul k talířům se sýrem, chlebem, natenko nakrájenými plátky masa a ovocem. „Přinesl jsem něco k jídlu. Určitě jste hladová.“

Žádný hlad sice necítila, ale věděla, že by měla něco sníst, a tak do sebe dostala půl pomeranče a trochu sýra.

„Raději bychom se měli u flétny v noci střídat, i když je krajně nepravděpodobné, že nás někdo sledoval,“ prohlásil potom Sebastian.

„Dobrá,“ souhlasila Meer. „Já jsem si zrovna zdřímla, tak budu hlídat první.“

Když Sebastian odešel do ložnice, přenesla Meer flétnu ke konferenčnímu stolku. Čas ubíhal. Seděla nad nástrojem a nakonec po něm znovu sáhla a zadívala se na vyryté linie. Nesoustředila se na jednotlivé znaky, ale na celek.

Měsíční světlo pronikalo do pokoje mezerou mezi závěsy, ozařovalo flétnu na jejím klíně, zbarvovalo ji do žlutobíla a zvýrazňovalo znaky na povrchu. Zavřela oči a prstem zkoumala jeden po druhém.

Seděla dlouho, poslouchala, jak venku občas projede auto, dotýkala se svého pokladu a snažila se nepřemýšlet. Téměř usínala.

Prst samovolně zkoumal poněkolikáté tentýž tvar. Uprostřed kroužku, jehož se dotýkala, jako by spočíval klidný bezesný spánek. Obkroužila značku ještě jednou a byla si přitom jistá, že najde konec snu a konečně dojde odpočinku. Všichni dojdou odpočinku. Nejen ona a nejen teď. Všichni ve všech časech. Jeden kroužek. Druhý. Třetí. Čtvrtý. Pátý. Šest kroužků. Další. A ještě jeden. Devátý. Desátý. Jeden uvnitř druhého.

Podívala se na svou ruku. Prstem jela po hluboké linii kousek od náustku. Nebyla to jednoduchá kružnice, ale několik malých soustředných, celkem deset.

Tenhle symbol přece zná! Už ho viděla. Ale kde?

Zkoušela si vybavit, kde to mohlo být. Představovala si soustředné kružnice, nechala je zvětšit a pak zmenšit a představila si je na šedém kovovém disku. Totéž opakovala několikrát a nakonec si vzpomněla, kde je viděla. Asi před pětadvaceti lety v matčině obchodě.

Postarší pán s knírem, holí se zlatou hlavicí a těžkým německým přízvukem přinesl Paulině Loganové hodiny, které jí chtěl prodat.

„Takovéhle hodiny se vyráběly jenom sto let,“ tvrdil. „Říkalo se jim hrací hodiny. Byly hodně oblíbené. Tak oblíbené, že pro ně skládali hudbu i slavní skladatelé. Poslechněte si. Tahle melodie je rozkošná a pro tyhle hodiny ji složil sám Beethoven.“

Z hodin se ozvala skladbička, první, u níž si Meer uvědomila krásu skladeb starých mistrů a která ji uvedla do světa vážné hudby. Každý další den před nimi sedala, sledovala pohyb velké ručičky a čekala na kouzelné tóny, které ohlásí celou. Byla to jediná starožitnost, která ji zajímala, a když se po čase prodaly, zoufale plakala. Matka jí jako útěchu nabídla, že by mohla chodit na hodiny klavíru a naučit se zahrát tu skladbu sama. Jenže se ukázalo, že Beethovenova díla hrát nemůže. Na hodiny však nikdy nezapomněla. Byly její. Znala je dokonale: ciferník, žlábkování, zdobení i značku, kterou vyryl hodinář na zadní stranu – tutéž, na kterou se dívala teď. Deset soustředných kružnic.

Stejně jako na řemeslníkově značce vedly od kroužků droboučké vrypy svislých linií. Byla si jistá, že značka vyrytá na flétně se shoduje se značkou na hodinách, které jí otevřely svět Beethovenovy hudby.

Stalo se to nečekaně, bez jakéhokoli varování a bez chvějivého mrazení, které tak dobře znala. Čas se nezměnil, ona zůstala sama sebou, jenom prostě najednou věděla, jak melodii evokační písně rozluštit. V duchu provedla velmi jednoduchý, ale přesto kouzelný úkon: rozdělila deset symetrických kružnic na polovinu a rozložila je v jakémsi řetězci do deseti vodorovných linek – deset linek s malými značkami na různých místech. Nešlo o žádnou nahodilou abstrakci, ale o hudební záznam. Značky na každé lince byly noty!

C-G-D-A-E-B-F#-C#-D#-A#-E#.

Dívala se na povědomou melodii a najednou se jí spojila spousta věcí, které četla, znala od otce i od profesorů na univerzitě. Měla před sebou kvintový kruh, který Pythagoras objevil před dvěma a půl tisíci lety. Kvintový interval je možné najít ve většině náboženských skladeb, údajně má harmonizovat lidskou energii. Pythagoras, který prý slyšel „hudbu sfér“, používal skladby s tímto intervalem k léčení nemocí a změnám nálad. Při zkoumání svých minulých životů prý dospěl k objevu vibrace, jakési konstanty a univerzální životní formy. Tvrdil, že vše od zrnka písku až po hvězdy je ve stavu neustálé vibrace.

Bylo jí, jako kdyby sáhla do kolektivního nevědomí, o kterém vždycky mluvil otec, a vytáhla odsud informaci, jako když si utrhnete jednu kuličku z hroznu vína. Okamžitě pochopila, že těch dvanáct tónů je branou do minulých životů, evokační písní, kterou Dévadásův bratr Rasúl vyryl do flétny z jeho kosti, aby vzdal čest Dévadásovu násilně ukrácenému životu. Měla utěšit bratrovu milenku Ohanu, jejíž srdce rozťala Dévadásova smrt vejpůl, a připomínat jí, že smrti předcházel jiný život, tomuto životu jiná smrt a že po úmrtí v tomto životě přijde zase nové zrození. Celý koloběh tak bude pokračovat donekonečna a všichni, kdo spolu byli jednou navzájem spojeni, se setkají znovu.

Kapitola 69

Středa 30. dubna, 23.03

Lucian Glass a Alex Kalfus zastavili u hotelu Sacher chviličku poté, co Malachai vystoupil z taxíku, a dívali se, jak vchází do dveří. Sledovali ho celý den – nejprve ráno do nemocnice, pak do obchodu se starými tisky, kam šel s Meer a Sebastianem, potom do Beethovenova bytu a nakonec do parku u radnice, kde se skupinka rozdělila.

Díky sledovacímu zařízení udrželi snadno stopu, i když jim Malachai zmizel z dohledu. Zato další členové jejich týmu, kteří dostali na starost Meer, ji brzy ztratili.

„Jestli ti to nevadí, rád bych tady zůstal, dokud se Meer nevrátí,“ řekl Lucian.

Kalfus se na něj podíval s nelíčeným překvapením: „To není jen profesionální zájem, co?“

„Je to můj případ, Kalfusi. Případ, který chci vyřešit.“

„Zajímáš se o tu ženu i soukromě?“

„Nikdy jsem se s ní nesetkal.“

Seděli mlčky v autě, ale když se Meer nevrátila ani do půl druhé v noci, trval Kalfus na tom, aby na jejich místo nastoupila jiná hlídka, a oni si alespoň trochu odpočali.

Lucian stejně nemohl spát. Seděl v hotelovém pokoji před zapnutou televizí se ztlumeným zvukem a črtal si do bloku scény, které se toho dne odehrály. Žádnou úplně nedokončil, trhal jeden papír za druhým a nechával je spadnout na zem, kde jich nakonec leželo víc než deset. Byl to způsob, jakým se snažil uvolnit napětí, které se v něm celý den hromadilo.

Kde je Meer? A jak Kalfuse napadlo, že jeho zájem o ni není jen čistě profesionální?

Kapitola 70

Můj život mi často připadal jako příběh, který nemá ani konec, ani začátek. Měl jsem pocit, že jsem historický fragment, útržek textu, kterému chybí předchozí a následující část. Dokázal jsem si jasně představit, že jsem mohl žít v minulých staletích a setkávat se tam s otázkami, na které jsem neuměl odpovědět, i to, že jsem se narodil znovu, protože jsem nesplnil úkol, který jsem dostal.

Carl Jung

Čtvrtek 1. května, 8.00

„Dobré ráno.“

Zvuk hlasu rozčísl ticho a vyděsil ji. S trhnutím se posadila. Byl to jen Sebastian.

„Kolik je hodin?“ zeptala se poplašeně. „Neměla jsem usnout.“

„Nic se neděje, flétna je pořád tady,“ ukázal na nástroj. „Je osm. Elektřina už jde. Dáte si kávu a něco k snědku? Včera večer jste skoro nejedla.“

„Přinesou nám něco na pokoj?“

„Na snídani se chodí dolů do jídelny, ale mohu požádat recepční, aby nám ji přinesli sem. Co byste ráda?“

„Kávu, nějaký toast a med. A vajíčka, jestli je mají. Možná i džus.“

Za chvíli se vrátil s tím, že jídlo dorazí během pár minut.

„Chtěla bych zavolat otci a zeptat se, jak mu je. A také Malachaiovi.“

„Všechno je zařízeno,“ kývl Sebastian. „Když jste spala, zavolal jsem z budky na ulici do Nicolasovy nemocnice a potom Malachaiovi i Jeremymu. Jeremy ještě spal. Sestra mi řekla, že měl klidnou noc a teploty mu klesly. Požádal jsem ji, aby mu vyřídila, že se za ním zastavíte až později dopoledne. Je to tak v pořádku?“

„Ano. Jak je Nicolasovi?“

„Už lépe. Zápal plic ustupuje.“

Když přinesli jídlo, vzala si Meer z tácu džus, zatímco Sebastian podepisoval účet. Když číšník odešel, zamkl za ním dveře na dva západy. To bezpečnostní opatření v ní vyvolalo včerejší nervozitu, kterou spánek zaplašil.

„Jsem ráda, že je to s Nicolasem lepší.“

„Ano, jistě, ale pořád je to zoufalá situace. Myslím, že každým dalším dnem, kdy zůstává ponořený do sebe, se zvyšuje nebezpečí, že se už nikdy nevynoří.“ Sebastian si nalil kávu. „Promiňte, nechci vás tím obtěžovat. Jsem z toho zoufalý. Zkoušel jsem volat Rebece, ale nebere mi telefon. Proč to dělá? Nikdy jsem Nicolasovi neublížil. Proč mi nedovolí zkusit něco nového, když nic ze starých metod nefunguje?“

„Vzpomínám si, jak se má matka zlobila, když mě otec vzal poprvé k Malachaiovi.“

„Říkal mi, že nebylo nijak snadné jí to vysvětlit,“ přikývl Sebastian.

„To tedy nebylo.“ Meer se natáhla pro toast a ukousla si. Před pár minutami měla strašný hlad, ale teď ztratilo jídlo jakoukoli chuť. Živě si vybavila, jak poslouchá za dveřmi ložnice rodičů, kde probíhá tlumená hádka, i na ledovou atmosféru, která té zimy zavládla v celém domě a oddělovala jednoho od druhého. Co by se stalo, kdyby jim byla jako dítě o svých děsech neřekla? Zůstali by spolu?

„Já chápu jenom to, že se mi Rebeka snaží zabránit, abych pro Nicolase cokoli udělal. Nedovolím jí to.“ Vstal. „Jdu se osprchovat.“

Meer bylo najednou líto, že mu tu ohromující novinu o rozluštění evokační písně neřekla. Snažila se o to především proto, aby ji mohl zahrát Nicolasovi. Jenže po tolika letech snah zachytit melodii za závojem polosnů a nočních můr se necítila připravená se jí vzdát. Potřebovala si ji nejprve poslechnout sama. V noci hrát nemohla, aby Sebastiana neprobudila, ale teď ji přes šumění tekoucí vody neuslyší.

Vzala flétnu opatrně do ruky, počkala, až se ozve stejnoměrný šum, a teprve potom si přiložila křehký nástroj ke rtům.

Zakryla jeden z otvorů a zahrála C, G a D. Z flétny vycházely těžkopádné primitivní zvuky, v nichž slyšela volání země, zurčení vody, cítila kouř ohňů i šlehající plameny. Obklopil ji chlad, zaplavil celou místnost, pak vyklouzl ven, obemkl město, potom celou zemi a šířil se dál do vesmíru. První tři tóny byly tak komplikované, že Meer spustila flétnu dolů. Během historie lidstva hráli lidé tytéž tóny na různé nástroje. Nešlo však o tóny, ale především o vibrace, které jednotlivé nástroje vydávaly. Pořád je v pokoji cítila a vnímala i to, že trvá velmi dlouho, než se rozplynou. Jsou to snad binaurální tóny, o kterých mluvil otec?

Zvuk tekoucí vody ji ujišťoval, že má ještě dost času.

Zkusila to znovu.

Hrála s větší jistotou, C držela déle a pak zahrála druhy tón. Splýval s předchozím, který se ještě chvěl ve vzduchu, a pak následoval třetí a čtvrtý. Výsledek se pohyboval na hranici mezi hudbou a disharmonickým hlukem.

Přestala. Tohle není hra. Není to jenom pouhá teorie napsaná na papíře. Beethoven měl pravdu. Zahrála další dva tóny a pak zbytek. Cítila, že se na ni valí černá děsivá tma, jakási ohavná předzvěst dalších obrazů. Ale věděla, že to musí udělat. Vypořádat se s tím jednou provždy.

Začala znovu od začátku, zahrála první notu, druhou a –

„Co to děláte?“ vytrhl ji Sebastianův hlas.

Kapitola 71

Čtvrtek 1. května, 8.52

Stál ve dveřích koupelny s ručníkem kolem pasu a z vlasů mu kapala voda. V širokých ramenou i svalech na hrudníku bylo vidět napětí. „Vy jste na to přišla?“

Přikývla.

„Zahrajte mi to, prosím.“

„Nevíme, co to může udělat.“

„Na tom mi čerta záleží.“

„Ale Beethoven byl natolik přesvědčený o smrtícím nebezpečí té flétny, že ji složitým způsobem ukryl a –“

„Beethoven žil před sto padesáti lety,“ uťal ji Sebastian, „a nevíme jistě, proč ji vlastně schoval.“

„Já to vím. Zjistil, že evokační píseň v sobě ukrývá zlou moc. Slyšel ji. Věděl, co dokáže v lidech probudit. A měl pravdu.“

„To v jeho dopise nestojí. Vlastně nikde pořádně nevysvětlil, proč se flétny zbavil.“

„Ale já to vím. Copak mi nevěříte?“

„Kdybych vám nevěřil, přece bych s vámi nešel až takhle daleko. Nebyl bych tady. Opravdu jste tu píseň rozluštila? Zahrajte mi ji, Meer, prosím. Nebudu vám dávat vinu za nic, co by se mi snad přihodilo. Zahrajte mi ji.“ Prosba, která se mu zrcadlila v očích, byla mnohem naléhavější než to, co mu znělo v hlase. Strašně si přála mu pomoct, ale z vlastní zkušenosti dobře věděla, že pád do minulých životů, když na to člověk není připravený, může způsobit obrovské trauma.

„Ne, dokud nebudu vědět, co to s vámi může udělat. A také ne, dokud jsme spolu sami a v nebezpečí. Pomozte mi dostat se odsud i s flétnou k otci a Malachaiovi. Pak se společně rozhodneme, co dál.“

Sebastian chtěl něco namítnout, ale nenechala ho: „Vím, že tu melodii chcete zahrát Nicolasovi, a chci, abyste to zkusil. Nic by mi neudělalo takovou radost, jako kdyby ho hudba přivedla zpátky k nám. Ale musíme si být jistí, že ani jemu, ani vám neublíží. Kdyby k něčemu takovému došlo, navěky bych si to vyčítala.“

Ve vzduchu se ještě chvěla poslední slova, když Meer zalila vlna smutku. Něco už si navěky vyčítala a její výčitky rozhodně přesáhly jeden lidský život. Ale co? Jakmile si tu otázku položila, hned na ni znala odpověď: To, že zemřel mou vinou. Ale kdo vlastně zemřel?

Zavřela oči a pátrala v beztvaré tmě, až se jí nakonec vynořila silueta muže. Nedokázala ale rozeznat, kým byl, když s ním žila, cítila jenom ochromující děs, že kvůli ní zemřel někdo, koho milovala, a že s touto její osobní tragédií nějak souvisí i flétna s písní otevírající brány do minulých životů.

Kapitola 72

Čtvrtek 1. května, 9.00

Lucian Glass se sešel s Alexem Ralfusem před hotelem Sacher na Philharmonikerstrasse na tomtéž místě, kde se před devíti hodinami rozešli.

„Kolegové, kteří měli na starost sledování Meer Loganové, hlásí, že se do hotelu vůbec nevrátila,“ oznámil Kalfus, když k němu Lucian nastoupil do auta.

„Můžeš od hotelového manažera zjistit, jestli v jejím pokoji někdo spal? Vaši lidi ji prostě mohli přehlédnout.“

„To těžko,“ zamračil se Kalfus, ale zdvihl telefon. „Pošlou někoho, aby se do pokoje podíval,“ otočil se za okamžik k Lucianovi.

Sledovali vstup do hotelu, Lucian si s náruživostí drogově závislého užíval svou druhou ranní kávu a doufal, že ho probere do plné bdělosti.

„Tak poslouchej: v posteli Fräulein Loganové nikdo nespal a koupelnu nikdo nepoužil. Tak to alespoň podle nedotčených ručníků vypadá.“

„Myslím, že bychom měli zavolat do nemocnice a zeptat se, jestli dnes už třeba nenavštívila otce. A když už jsme v tom, měli bychom se také pokusit zjistit, kde se pohybuje Sebastian Otto.“

Kalfus znovu zvedl telefon, chvíli pokyvoval hlavou a pak přetlumočil nové zprávy Lucianovi: „Jeremy Logan měl včera večer jedinou návštěvu – Malachaie Samuelse. Informace nemocnice se shodují s našimi: Malachai přišel v pět hodin a zůstal do konce návštěvních hodin, to jest do osmi.“

Lucian se podíval do poznámek. Podle nich odešel Malachai z nemocnice v osm hodin a pět minut večer, pak odjel taxíkem do budovy Bratrstva věčného kruhu, kde strávil tři hodiny a patnáct minut. Odtud odešel společně s Fremontem Brechtem dvaadvacet minut po jedenácté. Oba odvezl Brechtův řidič a Malachaie vysadil před hotelem osm minut před půlnocí.

„A co telefonické hovory?“

„Jeremymu někdo volal jednou včera večer a jednou dneska ráno.“

„V kolik hodin?“

„Včera to bylo ve dvaadvacet patnáct.“

„Odkud?“

„Ten hovor šel přes centrální ústřednu a nedal se vystopovat. Dnes ráno někdo telefonoval ve čtvrt na devět, ale to Jeremy ještě spal, a tak mu hovor do pokoje nespojili. Zjistili jsme, že přišel z telefonní budky z oblasti Spittlebergu.“

„To je kousek od Jeremyho domu, že?“

„Ano.“

„Třeba Meer přespala u něj doma. Nebo v nějakém hotelu v té čtvrti. Mohl bys zařídit, aby někdo objel tamní hotely?“

Kalfus se chystal znovu telefonovat, aby zařídil potřebné, ale v tu chvíli se v hotelových dveřích objevil Malachai.

Oba sledovali, jak vychází ven a pozorně se rozhlíží po ulici.

Kalfus zasunul klíček do zapalování připraven vyrazit. Lucian věděl, že je třeba sledovat Malachaie a nečekat na Meer, a měl zlost, že se Malachai rozhodl odejít z hotelu zrovna teď.

„Zdá se mi, že má v očích takový zvláštní výraz, jako kdyby všechno promýšlel nejméně dva kroky dopředu,“ poznamenal Lucian.

„Jo,“ přikývl Kalfus, „ale nevím, jestli vypadá ještě inteligentněji nebo spíš provinile.“

„Obojí. Je mnohem chytřejší, než bys řekl, a má na svědomí mnohem víc věcí, než by tě kdy napadlo. Během posledních devíti měsíců neudělal jedinou chybu.“

„Rozhodně nešlápl vedle za tu dobu, co je tady. Navštěvuje přátele, chodí na schůzky do archeologické společnosti, obědvá a večeří ve městě… Všechno je to naprosto nevinné.“

Kalfus sáhl rukou po řadicí páce, ale Lucian ho zarazil.

„Ještě ne, buď v klidu, jde do tamhleté kavárny.“

Za pár okamžiků už viděli Malachaie usazeného u stolku. Zatímco se zaujetím studoval nabídku, Lucian si ho upřeně prohlížel.

„Je možné, že stojí za tím, co se odehrálo v badenských lesích, přestože tam sám nebyl?“ zeptal se Kalfus. „Myslíš, že mohl zorganizovat obě loupeže i útok na Loganovou a Otta?“

„Možné by to bylo.“

„Řekl bys, že je to pravděpodobné?“

„Nejsem si jistý. Meer Loganová patří k několika málo lidem, na kterých Malachaiovi podle všeho doopravdy záleží.“

„A myslíš, že by mu jeho vztah k ní zabránil, aby dostal, co chce?“

„Ne. Ale nevěřím, že by to musel získat násilím. Kdyby to, oč Malachai tolik stojí, měla, dala by mu to dobrovolně.“ Lucian se odmlčel. „Nikdo si nepřeje víc než já, aby byl ten člověk vinen, ale v tomhle případě to tak asi není. On má největší zásluhu na tom, že Meer přijela do Vídně. On si přál, aby si prohlédla tu herní kazetu a zjistila, jak důležité jsou informace, které s ní souvisí. Proč by ji tedy nechal ukrást dřív, než měla možnost se s ní pořádně seznámit? Jeho uvažování je sice mnohdy na první pohled nepochopitelné, ale Meer pro něj představuje jedinou cestu, jak se dostat k flétně a k té písni. Proč by ji ohrožoval?“

„A kdo za tím vším tedy stojí?“

„Někdo, kdo vůbec nevěří v reinkarnaci a flétnu chce získat pro peníze.“ Lucian dopil zbytek kávy ve chvíli, kdy číšník v černém obleku a bílé zástěře začal Malachaiovi servírovat na stůl snídani. „Nebo někdo, kdo chce, abychom si to mysleli.“

„Tomu nerozumím,“ zamračil se Kalfus zmateně.

„Já taky ne,“ usmál se Lucian hořce. „Kolik toho například víme o Sebastianu Ottovi?“

„Rozhodně nic podezřelého. Je to hudebník a hraje ve Vídeňském filharmonickém orchestru na hoboj. Je mu třicet osm. Nikdy neměl žádné potíže s policií. Je rozvedený a má devítileté dítě, které posledního půl roku trpí nějakou psychickou poruchou.“

„Syna?“

Kalfus přikývl.

Lucian se na sebe zlobil, že si nedal souvislosti dohromady dřív. Asi před třemi měsíci volal Sebastian Otto Malachaiovi a s odvoláním na Jeremyho Logana jej prosil, zda by mohl přijet do Vídně a podívat se na jeho syna. Lucian si vzpomínal, jak znechucený byl Malachai, když mu vysvětloval, proč má zakázáno opustit Spojené státy.

„Sebastian si myslí, že příčinou potíží jeho syna jsou vzpomínky na minulý život,“ řekl Kalfusovi.

Sledovali, jak Malachai pročítá ranní noviny, a Lucian přemýšlel, na co dalšího důležitého ještě zapomněl.

Kapitola 73

Čtvrtek 1. května, 9.39

„Mám špatné zprávy,“ zabouchl za sebou Bill Vine dveře, když přispěchal do provizorní kanceláře v koncertní síni.

Paxton vyskočil, jako by byl připraven k okamžité akci.

„Stopa, kterou jsme sledovali z Česka do Vídně a pak do Durnsteinu, byla falešná. Kupec podle všeho náš malý dáreček objevil a přilepil ho na auto nějakého neškodného amerického páru ze St. Mary’s, který v pondělí navštívil Moravský Krumlov. On je právník a možná budoucí spisovatel, ona pracuje jako manažerka v Mary Kay. Prověřili jsme si je ze všech stran. Jsou opravdu tím, čím se zdají být, a vylučuji, že by měli jakékoli kontakty s teroristickými skupinami. Ona vyrostla v St. Mary’s v Georgii a její rodina prakticky vlastní celé město. On je už deset let členem městské rady. Prostě jsou úplně čistí.“

„Takže víme, že si jedna štěnice vyrazila na dovolenou a že signál, který jsme ztratili v metru, byl skutečný semtex,“ pokyvoval hlavou Paxton. „A pořád nemáme tušení, kam se vypařil, je to tak?“

Šlo o čistě řečnickou otázku. Celé dva dny se ze všech sil snažili zachytit signál, ale výbušnina jako by se propadla do země.

„Myslel jsem si, že používáme systém, který vylučuje, aby se tohle stalo. Tak jsi mi to alespoň tvrdil.“

„Je to tak. Ale štěnice se nesmí dostat z dosahu radaru.“

„Jak ji, ke všem sakrům, mohl někdo dostat tak vysoko nebo tak hluboko, aniž bychom si toho všimli? Kde ta zatracená věc je, Bille?“

„Už se ji nesnažíme najít.“

„Co to, proboha, plácáš?“

„V tuhle chvíli je to ztráta času, Tome. Nezáleží na tom, kde je. Najít ji prostě nedokážem. Nemůžeme si dovolit ztrácet čas. Musíme se soustředit na to, aby semtex nevybuchl někde vedle koncertní síně.“

Paxton se na Vinea zle mračil: „A co děláme pro to, aby k tomu nedošlo? Budeme tady mít pohlaváry z pětadvaceti zemí a kdekoho z naší vlastní vlády, včetně toho podělaného viceprezidenta –“

„Bude to v pořádku,“ přerušil ho Vine. „Jsme připravení. Naši lidi pročesávají už kolik dní tunely pod koncertní síní a máme pod kontrolou i leteckou dopravu. Zdvojnásobili jsme týmy. Pokud je někdo nad námi nebo pod námi, najdeme ho.“

Kapitola 74

Čtvrtek 1. května, 10.00

Zatímco Meer stékala horká voda po těle, přehrávala si v duchu melodii, kterou tak dlouho hledala. Teď už ji zmizet nenechá. Zdánlivě nevýznamná informace jí přivedla do života evokační píseň téměř jako důkaz, že byla předurčena ji jednoho dne objevit.

Vzpomínala, jak po úrazu páteře ležela v nemocnici a otec jí v nějaké knize ukazoval strom života. Všude samá kolečka. Spojila se teď pro ni snad všechna ta kolečka, která od sebe oddělovaly tisíce let, dohromady? A proč právě pro ni?

Rychle si umyla vlasy hotelovým šamponem. Musí se za otcem dostat co nejdříve, všechno mu říct a nechat si od něj zopakovat řadu věcí, které dřív nechtěla slyšet. Vyšla ze sprchy, oblékla si tlustý hotelový župan a hlavu omotala ručníkem.

„Chtěla bych odsud odjet, jak nejrychleji to půjde,“ říkala vcházejíc do pokoje. Čekala, že tam najde Sebastiana skloněného nad snídaní. Jenže tam nebyl.

Přešla k otevřeným dveřím ložnice.

„Sebastiane?“

Žádná odpověď.

Možná šel do recepce zaplatit účet, zavolat taxi nebo z nějakého jiného důvodu. Utáhla si pásek na županu a zamířila znovu do koupelny, aby si usušila vlasy a oblékla se. Po dětském způsobu se ujišťovala, že až bude hotová a vyjde ven, Sebastian už bude zpátky.

Kapitola 75

Čtvrtek 1. května, 10.20

Malachai vyšel z kavárny, vystoupal po pěti schodech k hotelu, kývl na zřízence u dveří a počkal, až mu zavolá taxi.

Kalfus a Lucian ho z bezpečné vzdálenosti sledovali a nijak je nepřekvapilo, když dojeli k nemocnici.

Smířeni s tím, že před sebou mají neurčitě dlouhou dobu čekání, se uvelebili pohodlněji na sedadlech. Překvapilo je, když Malachai vyšel z nemocnice za pouhých pár minut se zmateným a rozrušeným výrazem v obličeji. Vůbec poprvé Lucian viděl, že nemá své emoce plně pod kontrolou.

„Něco se děje. Zavolej tam a zjistí, jestli je Logan v pořádku.“

Malachai právě nasedal do dalšího taxíku, když Kalfus dostal žádanou informaci: „Jeremy Logan asi před deseti minutami z nemocnice odešel, a to navzdory námitkám lékařů.“

„Byl sám?“

„Ne, doprovázel ho nějaký muž.“

„Malachai o tom zřejmě neměl ani tušení a čekal, že ho najde v posteli. Zdá se, že máme problém, Alexi. Budeme potřebovat další lidi. Musíme Logana najít, a hezky rychle.“

Kapitola 76

Čtvrtek 1. května, 10.42

Sebastian se stále nevracel. Meer nenapadalo žádné vysvětlení, proč je pryč už víc než čtyřicet minut. Pokud ovšem… Ne, to by neudělal. Rozhodně ne po tom, jak se k ní celou dobu chová. Něco se mu muselo stát. Možná se na ni rozzlobil, že mu odmítla zahrát evokační píseň, utekl a teď sedí v nějaké kavárně. Co má dělat? Jet sama do nemocnice? Nebo zavolat inspektoru Fiskemu? Jeho vizitku má v batohu. Ne, policii volat nemůže. Co by inspektorovi řekla, aby jí uvěřil? Ještě by jí chtěl flétnu zabavit jako předmět doličný. To nemůže riskovat. Napřed ji musí vidět otec a Malachai. Požádá recepčního, aby jí zavolal taxi, a pojede do nemocnice.

Sedla si ke stolu, aby napsala Sebastianovi vzkaz, jenom pár řádek, ve kterých mu vysvětlí, kde je. Když skončila, začala se rozhlížet po místnosti, jestli tady něco nezapomněla. Byl to zvyk, který zdědila po matce. Přijela sice jenom s malým batohem a v tom, co měla na sobě, ale přesto jí to nedalo. Dnes tady po ní určitě nezůstane lahvička kolínské ani krabička léků – to nejcennější, co si s sebou přinesla, leží na sedátku u klavíru. Tam nechala flétnu a peněženku, než se šla sprchovat.

Sehnula se, aby věci posbírala. Ano, batoh je tady a peněženka taky. Zato flétna ne.

Sebastian ji možná uklidil do batohu, aby ji nenašla pokojová služba, kdyby přišla uklízet ve chvíli, kdy se Meer sprchovala. Vysypala obsah batohu na zem, ale nikde nic.

S těžkým srdcem prošla celý pokoj. Věděla, že téměř jistě flétnu nenajde, a už si skoro zoufala, když někdo zaklepal na dveře. Za nimi se ozval mužský hlas: „Frau Jusková?“

To je určitě Sebastian. Používá jméno, pod nímž je zapsal do hotelové knihy. Omluví se jí, řekne, kde je flétna, a vysvětlí jí…

Meer otevřela dveře, aniž se obtěžovala zeptat, kdo za nimi stojí. Před ní stál muž v hotelové uniformě s obálkou v ruce. Teprve v tu chvíli si Meer vzpomněla, že ji Sebastian včera večer varoval, aby dovnitř nepouštěla vůbec nikoho, i kdyby se zdál sebedůvěryhodnější. Ten člověk může být zločinec. Mohl skutečného hotelového poslíčka omráčit a sebrat mu uniformu. Zabouchla mu dveře před nosem a zamkla.

„Ne, prosím, vy nebojte. Já omlouvám,“ řekl velmi špatnou angličtinou. „Herr Juska žádat, abych dal vám dopis v deset a čtyřicet pět.“

„Můžete ho podstrčit pode dveřmi?“

„Jistě.“

Meer,

Váš otec měl dnes odpoledne jít na důležité vyšetření srdce. Jeho stav je vážnější, než Vám přiznal. Chtěl Vám to říct dnes dopoledne, jenže z nemocnice zmizel a nikdo neví kam. Je bezpodmínečně nutné, abychom ho našli a aby se vrátil do rukou lékařů.

Myslím, že vím, kde je, ale potřebuji Vaši pomoc. Udělejte, prosím, oč Vás žádám, a zatím nevolejte policii. Jednou Vám to snad vysvětlím… Později můžete policii zavolat, budete-li chtít. Přijeďte co nejdříve. Na rohu na Vás čeká taxi. Řidiči dejte tuto adresu: Engerstrasse 122. Tam zazvoňte na zvonek. Uvidím vás videokamerou a vpustím Vás dovnitř. Spěchejte. Sebastian

Kapitola 77

Čtvrtek 1. května, 11.22

Malachai stál naproti policejní stanici na náměstí Deutschmeisterplatz a zvažoval své možnosti. Nevěděl, co dělat, a to pro něj byl velmi nezvyklý pocit. Jistý si byl jedinou věcí: že pátrání po Meer a Jeremym sám zorganizovat nedokáže. Rozhodně ne v cizí zemi, jejímž jazykem sotva vládne. Nemá čas někoho si najmout. V sázce je příliš mnoho a nemůže riskovat. Musí se spolehnout na místní úřady. V celé věci je příliš mnoho otázek, na které nezná odpovědi.

Kdo další ví, že Meer včera objevila flétnu? A kde je Jeremy? Co se s ním stalo? Zjistil snad, že Meer zmizela, a odešel z nemocnice, aby ji našel? Pro svou dceru by udělal cokoli a rozhodně by se nerozpakoval pro ni jakkoli riskovat. Ale s kým odešel? Sestra v nemocnici tvrdila, že s nějakým mužem. Možná to byl Sebastian. Jenže na toho nemá spojení.

Troubení aut se navzdory husté dopravě ozývalo jen tu a tam a den byl ošidně krásný. Vedle policejní stanice stál obchod s oděvy a před ním trůnily na chodníku velké keramické nádoby s květinami se světle červenými a temně purpurovými květy. Na druhé straně ulice, na domě z počátku devatenáctého století hrál na flétnu kamenný bůžek Pan. Ve Vídni narazil člověk na nějaký hudební motiv na každém kroku. Panovu sochu by většina lidí pokládala za náhodu, ale ne Malachai, který strávil vyvracením náhod předchozích třicet let.

Kdyby teď nepřešel ulici a nevešel skleněnými dveřmi na policejní stanici, aby ohlásil Jeremyho a Meeřino zmizení, mohl by ohrozit jejich životy. Že zmizeli oba, nemůže být náhoda. Na druhou stranu pokud teď na policii půjde, čeká ho výslech, kterému by se rád vyhnul. Nepřímé důkazy budou opět mluvit proti němu. Člověk nemusí mít nijak bujnou fantazii, aby si dokázal představit, k čemu FBI a Interpol dospějí. Od krádeže kamenů minulých životů, kamenů návratů, neuběhl ještě ani rok, a už zase zmizel historicky cenný předmět v hodnotě několika set tisíců dolarů, který by mohl vyvrátit řadu vědeckých teorií a ovlivnit náboženské přesvědčení milionů lidí na celém světě, přičemž Malachai Samuels se nejen znovu ocitli na scéně zločinu, ale je dokonce blízkým přítelem zmizelých.

Je ovšem pravdou, že po té věci pasou stovky dalších lidí. Sám by jich mohl řadu jmenovat. Jemu, Malachaiovi, rozhodně nejde o peníze a pochybuje, že o ně jde tomu, kdo je zodpovědný za zmizení jeho přátel a za zločiny, ke kterým došlo. Jakpak daleko by byli asi ochotni zajít představitelé Bratrstva věčného kruhu, aby získali kouzelnou flétnu?

Jak moc stojí takový Fremont Brecht o to, aby prokázal existenci reinkarnace? Včera večer prohlásil, že kohosi najal, aby našel uloupenou herní kazetu, ale pátrání je prý zatím neúspěšné. Je možné, že lže? Mohl se dovědět, že Meer objevila flétnu, a unést ji?

A jak toužebně sní Erika Aldermanová o tom, že předvede celému světu moc binaurálních tónů? Teorii harmonické rezonance se věnuje víc než třicet let a on v jejích očích viděl obrovské odhodlání, když včera mluvila o tom, jak ráda by své teorie dokázala a získala zasloužené místo mezi uznávanými vědci. Což jsou jenom dva, se kterými se setkal, ale pak je tady ještě další spousta členů bratrstva, které nezná a kteří po flétně touží se stejnou úporností. Desítky lidí vědí v tuto chvíli přesně to, co ví i on: pokud se flétna najde a evokační píseň bude rozluštěna, bude v tom hrát klíčovou roli Meer Loganová. A naopak: pokud se Meer něco stane, naděje na objevení flétny se téměř jistě rozplyne.

Kolikrát bude mít on sám ještě šanci prokázat existenci reinkarnace? Jednou už mu proklouzla mezi prsty. Nesmí připustit, aby se to stalo podruhé. Ale jít kvůli tomu dobrovolně na policii?

Představoval si, jak samolibě by se usmíval detektiv Barry Branch z newyorské policie, až by se to k němu doneslo. Ten chlapík s dětskou tváří, který stál v čele celého pátrání po zmizelých kamenech návratů, by případ znovu otevřel a Malachaie by čekaly nekonečné výslechy, přestože by proti němu nenašli žádný důkaz. Vůbec nic. Rozhodně nic, co by kdo kdy dokázal najít.

Kovová klika na dotek studila a prosklené dveře byly těžší, než čekal. Uvnitř to vřelo ruchem, takže si ho všimli, až po pětiminutovém čekání u přepážky. Konečně se mu začal věnovat policista, kterému Malachai jednoduchou němčinou vysvětlil, že potřebuje mluvit s někým, kdo umí anglicky.

Posadili ho na tvrdou dřevěnou lavici. Vytáhl balíček karet, zamíchal je a snažil se uklidnit jejich šustěním. Míchal je znovu a znovu a v duchu si opakoval, co sdělí policii a co si nechá pro sebe.

Řekne, že přijel do Vídně za svým starým přítelem Jeremym Loganem, aby se podíval na vzácnou kazetu, kterou našel. Jako ředitel nadace Fénix má pro to řadu důvodů.

Karty se míhaly takovou rychlostí, že vytvářely ve vzduchu jenom šmouhu.

Možná by se měl zdvihnout a odejít. Na nerozhodnost u sebe není zvyklý a obtížně se s ní vyrovnává. Ale kdyby teď odešel a nenahlásil, že jsou Jeremy a Meer nezvěstní, bylo by to ještě podezřelejší, zvlášť když už policistovi řekl své jméno. V zamyšlení se mu zapletly prsty a několik karet odlétlo na podlahu. Poslední, oč stál, bylo lézt po kolenou a sbírat je, ale pokud je tady nechce nechat jako odhozené smetí, jinou možnost nemá.

„Doktor Samuels? Jsem inspektor Kalfus. Prý chcete hovořit s někým, kdo mluví anglicky. Co pro vás mohu udělat?“ ozvalo se nad ním.

Kapitola 78

Čtvrtek 1. května, 11.26

Stěrače na předním skle taxíku se pohybovaly sem a tam a shrnovaly proud vytrvalého deště. Meer svírala ruce tak pevně, až se jí nehty zarývaly do kůže. Z okénka viděla neznámou část města, a teprve když řidič zahnul za roh, uvědomila si, kde je. Před ní se tyčily kamenné sloupy Toller Archäologiegesellschaft, Tollerovy archeologické společností, sídla Bratrstva věčného kruhu.

Stoupala po schodech ke vchodu. Na dveřích visela žlutá tabulka s nápisem Nevstupovat. Nevšímala si jí, a přestože věděla, že se budova otevírá až odpoledne, stiskla tlačítko zvonku.

Uběhlo půl minuty. Zabušila na dveře. Minuta. Znovu zazvonila. Minuta a půl. Přitlačila zvonek, držela ho stisknutý a přemítala, jestli Sebastian ví, kde je otec. Proč vlastně odešel z nemocnice, když měl jít na důležité vyšetření? Dokážou ho najít včas? Od okamžiku, kdy vyběhla z hotelu, se jí v hlavě honily stále tytéž otázky.

Proč jí nikdo neotvírá?

Najednou ji napadlo něco, co ji vyděsilo: Nezná Sebastianův rukopis. Co když ten vzkaz nepsal on? Co když za tím stojí lidé, kteří ji a Sebastiana napadli v lese, mají na svědomí krádež Beethovenovy kazety a dopisu a zabili Ruth a Smetteringa? Co když se zmocnili flétny a Sebastiana i otce drží v zajetí?

Konečně se ozvalo zaskřípění a dveře se rychle otevřely. Než stihla zaprotestovat nebo se podívat, čí obličej se objevil ve škvíře, něčí ručeji vtáhly dovnitř.

„Díky Bohu, že jste to vy. Je tady otec?“ vyhrkla, když zjistila, proti ní stojí Sebastian.

„Ano.“

„Je v pořádku?“

„Ano, zavedu vás k němu.“

„Je v pořádku?“ opakovala Meer nevěřícně.

„Je. Věřte mi, Meer.“ Díval se jí přímo do očí. Na okamžik se cítila v naprostém bezpečí, ale vzápětí ji zaplavila vlna strachu – jako kdyby každá půlka jejího mozku pracovala jinak.

„Pojďte za mnou,“ pokynul rukou do zšeřelých útrob budovy.

„Kde je flétna, Sebastiane? Víte to?“

„Ano.“

„To je všechno, co mi řeknete?“

Vešli do hlavní místnosti, kde se příšeří změnilo téměř ve tmu, a Meeřina tíseň ještě vzrostla. Když sem přišla s otcem v pondělí, cítila, jak se vzduch chvěje smutkem a úzkostí. Dnes to bylo ještě horší – měla pocit, že se jimi zalkne.

„Flétna je v bezpečí. Nedovolím, aby se jí něco stalo.“ Sebastianova slova zněla do ozvěny jejich kroků na mramorové podlaze.

„Nechápu, proč jste mi ji vzal. A proč jste mi nic neřekl.“

„Nesmíme ztrácet čas. Je mi to líto. Všechno.“ Smutek, který se mu ozýval v hlase, prorazil clonu jejího vlastního strachu.

Prošli vnitřní částí budovy a Meer se zeptala, proč je na hlavním vchodě tabulka se zákazem vstupu.

„Správci dnes dopoledne volali, že je nebezpečí úniku plynu v suterénu, a tak poslal zaměstnance domů, dokud se celá věc neprošetří.“

„Cože? Chcete říct, že držíte mého otce v budově, kde uniká plyn?“

„Už jsem vám řekl, že je v pořádku.“

Došli k velkým dubovým dveřím. Sebastian je otevřel a podržel, aby Meer mohla projít. Vešli do knihovny. Meer všude hledala očima Jeremyho, ale místo něj viděla jenom prázdné židle, metry vyřezávaných dřevěných polic obtížených knihami, koberce se složitými vzory a vitrážová okna.

„Kde je?“

„Tudy,“ pokynul do rohu, kde otevřel další dveře vedoucí do malého průchozího přístěnku. Na jednom konci se tyčily na sebe navršené papírové krabice a podél stěny se táhly police. Sebastian se natáhl a Meer pochopila, že se snaží nahmatat ukrytou kliku. Když se část stěny otevřela, rychle prošla na vrchol schodiště vedoucího do podzemí, které bylo cítit vlhkem a zatuchlinou.

Znala to tady. Vzpomínala si na tajný vchod i na všechny detaily. Na chvíli uvízla mezi minulostí a přítomností a snažila se zachytit nějakou vzpomínku.

„Jdeme dolů do katakomb, viďte? Ale proč?“

„Největší cennosti, které bratrstvo vlastní, jsou uloženy právě tam,“ vysvětloval a rozsvítil. Světlo ozářilo spirálové schodiště a Meer se po něm pustila dolů. Zachvátil ji takový třas, že si musela vstrčit prst mezi zuby, aby jí přestaly cvakat. Teď si nemůže dovolit žádný propad do minulosti.

Osm, devět… nedokázala však nepočítat stupně. Jedenáct, dvanáct… Mělo by jich být patnáct, říkala si v duchu. Za patnáctým stupněm následovala podlaha.

Sebastian stiskl další vypínač. Ve slabém světle viděla cestu klikatým tunelem. Kolem se ozýval šramot a Meer se polekaně rozhlížela.

„To nic, to jsou jen myši. Když je něco vyruší, dají se na úprk. Už je to jenom kousek, nebojte.“ Laskavost a pochopení, které slyšela v Sebastianově hlase, ji částečně uklidnily, ale věděla, že úzkost nepomine, dokud neuvidí otce.

Procházeli chodbou s nízkým stropem. Tu a tam se na některé straně kamenné zdi objevil výklenek obývaný zaprášenou lidskou kostrou. Nijak ji nešokovalo, že na ni lebky nevlídně zírají prázdnými očními důlky. O kostlivcích už věděla z Margauxiných vzpomínek a byla na ně připravená.

V prachu na zemi před sebou viděla stopy mířící opačnými směry. Byly celkem troje. Z rozmazaných vzpomínek a obrazů si připomněla, že někde tady dole by měl být dokonce i východ.

„Buďte opatrná, ať neupadnete. Klouže to tady,“ upozornil ji ohleduplně Sebastian. Jeho hlas překlenul vzdálenost mezi staletími a ukotvil ji v současnosti. „A jsme tady,“ oznámil, když prošli další zatáčku.

Vešli do sklepní místnosti přepažené železnými mřížemi, za nimiž vznikla jakási cela. V ní visela od stropu na černém kabelu holá žárovka, pomalu se kývala sem a tam a vrhala kalné světlo na Jeremyho, který seděl na zemi a zády se opíral o stěnu.

Kapitola 79

Čtvrtek 1. května, 11.31

„Díkybohu,“ oddechl si Jeremy Logan, když uviděl Meer se Sebastianem. Hlas měl slabý a v obličeji byl bledý. Na první pohled bylo jasné, že se necítí dobře.

„Meer, neublížili ti?“

„Ne, jsem v pořádku. Zato ty bys měl být v nemocnici. Není ti špatně?“ Otočila se k Sebastianovi: „Jak ho odsud dostaneme?“

Sebastian zdvihl starý opotřebovaný mosazný klíč, který jí byl stejně jako řada dalších věcí velmi povědomý.

„Podívejte, mám klíč,“ řekl. „Když jste zvonila u dveří, byl jsem na cestě sem dolů. Už si opravdu můžete přestat dělat starosti, Meer. Všechno bude v pořádku.“

Meer se zhluboka nadechla a snažila se uklidnit. Teď, když jsou se Sebastianem u otce, se už nemůže stát nic zlého. Sebastian otevřel celu a Meer vkročila k otci. Vstal, ale působil roztřeseným a nejistým dojmem. Otevřel náruč, aby ji sevřel v chabém objetí, které jíjenom potvrdilo, že by se na něj měl co nejdříve podívat lékař.

Jeremy se přes dceřinu hlavu podíval na Sebastiana: „A co ty?“ zeptal se s účastí. „Nezranili tě? Nepamatuju si na nic po tom, co –“

„Jak ses sem vlastně dostal, tati?“ přerušila ho Meer.

„Sebastian za mnou přišel dneska ráno do nemocnice. Říkal, že tě sem někdo vylákal pod záminkou, že jsem v nebezpečí. Tvrdil, že je to past a že ve skutečnosti jsi v nebezpečí ty. Spěchali jsme sem za tebou, ale sotva jsme vešli dovnitř, dostal jsem ránu do hlavy. Když jsem přišel k sobě, ležel jsem zamčený v téhle zatracené cele a nevěděl nic – ani kde jsi, ani jak bych tě mohl najít.“

Meer se ze všech sil snažila pochopit, co jí to vlastně říká a co z toho pro ně oba plyne, a znovu se začínala třást. Otec ji pohladil po zádech, zastavil se u srpkovité jizvy v místě zlomené páteře a jemně ji třel.

Meer se zlostně otočila na Sebastiana: „Vy jste odvedl otce z nemocnice, i když jste dobře věděl, že má dnes odpoledne jít na důležité vyšetření? Možná jste dokonce ohrozil jeho život! Proč jste si myslel, že jsem v nebezpečí? Vysvětlete mi to!“

„Copak tys tady celou tu dobu nebyla?“ zeptal se zmateně Jeremy.

„Ne. Byla jsem v hotelu, když –“

Její hlas přerušilo kovové cvaknutí mříže a klíč otáčející se v zámku dodal tomu okamžiku hrozivý přídech. Meer s Jeremym se přestali dívat jeden na druhého a obrátili se k Sebastianovi, který je přes železné pruty pozoroval.

Kapitola 80

Čtvrtek 1. května, 11.39

Pokoušela se pochopit, co to znamená. Sebastian jí přece pomáhá od chvíle, kdy přijela do Vídně. Proč se to změnilo? A kdy? Kdy ji začal zneužívat? Ani jedinkrát nezapochybovala o jeho čistých úmyslech, a on přitom využil jejího otce, aby ji sem vylákal a zavedl přímo do pastí. Ale proč by o něm měla pochybovat? Vůbec nic nenaznačovalo, že by ji mohl zradit. Nevěřícně se mu dívala do obličeje a snažila se najít odpověď. Od samého začátku je spojuje silné pouto. Není možné, aby zničehonic zmizelo. Nezklamal a na nevyřečenou otázku jí odpověděl: „Kdybyste mi dnes ráno zahrála evokační píseň, nemuselo k tomuhle dojít. Zahrajte ji teď,“ žádal a natahoval k ní ruku s flétnou. „Nic jiného nechci.“

Uvědomila si, že před tímhle okamžikem utíká celý život. Už nechce slyšet žádnou děsivě krásnou hudbu, prchat v dešti a cítit v patách děs. Stejně jako kdysi špatně odhadla Archera Wellse, zmýlila se i v Sebastianovi.

„Ty jsi ten nápěv vyluštila?“ vydechl užasle Jeremy.

„Ano, včera,“ kývla nespouštějíc oči ze Sebastiana.

„Je to ta hudba, kterou jsi slýchala jako dítě?“ Jeremy byl jejím objevem tak ohromený, až se zdálo, že přestal vnímat nebezpečí.

„Ano. A zjistila jsem i řadu dalších věcí. Všechno, co ses mi snažil vysvětlit o stromu života, alikvotních tónech, binaurálních zvucích a vibracích… Prostě – měl jsi ve všem pravdu.“

V očích se mu zablesklo pýchou: „Vždycky jsem si přál jediné – aby se ti žilo snáz.“

Ta věta jí připomněla, že i Sebastian je otcem a udělá pro svoje dítě cokoli, i kdyby tím měl ohrozit svůj vztah k Meer a Jeremymu. Chtěla se o jeho zradě dovědět víc.

„Jak dlouho už to trvá? To vy jste ukradl Beethovenův dopis a kazetu?“

„Jistěže ne! Nikdy jsem nikomu neublížil ani nic neukradl!“

„A co děláte teď?“

„Nechci vám flétnu ukrást. Jenom na ni musím zahrát Nicolasovi.“

„A jak to chcete udělat? Vždyť vás ani nepustí k němu do pokoje.“

„Nějak to vyřeším.“

Meer dostala nápad: „Když mě pustíte ven, zajedu do Steinhofu a tu melodii mu zahraju. Pojedeme-li hned teď, budeme tam za necelou hodinu. Jenom vysadíme otce v nemocnici a pojedeme za Nicolasem. Dokážeme ho vytrhnout z minulosti, Sebastiane –“

„Rebeka vám nedovolí ho navštívit,“ přerušil ji.

„Přesvědčím ji. Vím to. Vím, co mu je. Vysvětlím jí to.“

Zavrtěl hlavou: „Nebude s vámi vůbec mluvit. Nechce mluvit ani se mnou.“ V hlase mu zněly vyostřené emoce.

„Jak mu tedy chcete zahrát vy…?“

„Prostě to zařídím,“ usekl ji krátce.

„Vzal jste si velké sousto, Sebastiane. Co bude s Nicolasem, jestli skončíte ve vězení? Věřte mi, to nejhorší, co se vám může stát, je, že vás někdo od vašeho syna oddělí.“

„Nicolas si zaslouží, abych kvůli němu riskoval. Udělám, všechno, abych to s flétnou zkusil. Abych ho zachránil.“ Sebastian přikročil tak blízko k mříži, že stačilo natáhnout ruku, aby se Meer dotkl. Cítila jeho dech na tváři. „A teď mi nadiktujete noty, protože vy zase uděláte všechno, abyste zachránila svého otce, viďte?“

„Jak se opovažuješ!“ vykřikl Jeremy. Svaly na krku se mu napjaly a pod bledou kůží prudce pulsovala krev. „Jak se opovažuješ mluvit takhle s mou dcerou.“

„Meer, prosím vás, prozraďte mi ten nápěv, a okamžitě vás pustím.“ Sebastian jí podával flétnu. Ruka se mu třásla a v chabém světle to vypadalo, jako kdyby se k ní natahoval s nějakým živým tvorem.

Při pohledu na nástroj, který byl vyroben před staletími, aby přinášel úlevu a útěchu, jí zatrnulo u srdce. Teď měla flétna způsobit chaos, bolest a zmatek.

„Meer, nedělej to,“ prosil ji otec. „Ani kvůli mně nesmíš porušit slib, který jsi kdysi dala.“

Jak může otec vědět, co slíbila Margaux Beethovenovi, když mu pomáhala flétnu schovat? Ale odpověď na tuhle otázku bude muset počkat. Sebastian se od ní odvrátil, dvěma dlouhými kroky přešel úzkou uličku a sklonil se nad starým plynovým kotlem postaveným ve výklenku, kde leželo pár starých římských kostí. Po několika pokusech se mu podařilo pootočit černým kohoutem do polohy „otevřeno“.

Meer si uvědomila, že otec stojí vedle ní a těžce dýchá. „Co to dělá?“ zašeptala.

„Vypni ten plyn, Sebastiane,“ zavolal Jeremy. „Nemáš šanci. Policie všechno zjistí a skončíš ve vězení. Tím Nicolasovi moc nepomůžeš!“

„Nezjistí, pokud se vrátím a pustím vás ven.“ Sebastian otočil kohoutem ještě víc a sykot unikajícího plynu zesílil.

„Tohle přece není nutné, Sebastiane. Zavři ten plyn. Meer, dej mu, co chce.“ Jeremymu zněla v hlase porážka.

„Plyn vypnu, až mi Meer nadiktuje noty. Je na to dost času. Takže, Meer, co vy na to?“

Sebastian vyndal z kapsy propisku, papír a čekal. Opět stál tak blízko u mříží, že kdyby natáhla ruku, mohla by mu tužku vytrhnout nebo vytáhnout klíč z kapsy, kam ho před chvilkou zastrčil.

„Na klíč k rozluštění melodie jsem přišla včera v noci,“ vysvětlovala Meer otci. Doufala, že narážku pochopí.

„O tom mu můžete vyprávět později,“ přerušil ji Sebastian.

„Ten klíč jsem vlastně měla pořád před očima,“ pokračovala Meer nevšímavě, „a –“

„Meer!“ Sebastian si netrpělivě dupl.

Neměla na vybranou. Mohla jen doufat, že Jeremy pochopil, co mu chtěla sdělit. Podívala se na flétnu, a přestože kvintový kruh uměla zpaměti, diktovala jednotlivé noty pomalu ze soustředných kružnic na flétně. Snažila se získat čas, aby otec mohl jednat.

Když mu došlo, z čeho melodie vychází, zalapal po dechu.

„A pak začít znovu od C,“ řekla Sebastianovi.

„Jak si mám být jistý, že mluvíte pravdu?“ vzhlédl Sebastian od papíru.

„Musíte mi věřit. Rozhodně bych nelhala, když je v sázce život mého vlastního otce. Pustíte nás teď, abych ho mohla odvézt zpátky do nemocnice?“

„Až si budu jistý.“ Sebastian rychle prostrčil ruku mřížemi, vytrhl jí flétnu a přiložil ji ke rtům. Začal hrát: C, G, D…

Meer se zachvěla.

Sebastian zahrál A a potom E.

Meer začaly cvakat zuby.

Všeprostupující a všepohlcující, mučivé i fascinující zvuky kostěné flétny tvořily hudební složku jejího života. Včera večer ji do minulosti neposlaly nejspíš proto, že na flétnu hrála ona sama. Zato teď cítila známou děsivou a nesmírně krásnou melodii uprostřed těla, kde narůstala a vzdouvala se.

Vzpomínky se začínaly drát do současnosti.

* * *

Hrom burácel s nelítostnou zuřivostí, jako by se nebe mělo roztrhnout. Margauxin kůň se vzpínal, ale přitáhla mu otěže a poháněla ho do trysku. Přes clonu hustého deště viděla, jak se k ní blíží jezdec. Pobídla koně ještě víc, sáhla do kapsy pláště a prsty obemkla chladny kov pistole. Dokud má u sebe zbraň, je v bezpečí.

„Ne,“ vykřikla Meer a snažila se zacpat si uši. „Nechte toho, prosím!“

Jezdec ji dostihl a cválal jí po pravém boku s pistolí připravenou k výstřelu. Oblohu rozčísl další blesk. „Vy hloupá!“ křikl na ni Archer Wells. „Copak jste si myslela, že připustím, abyste porušila naši smlouvu?“

Margaux neobratně vytáhla z kapsy svou zbraň a třesoucí se rukou ji na něj namířila.

„Už toho nechte! Prosím vás!“ Meer se propalovala tělem bolest palčivá jako oheň. Tyhle vzpomínky nechce prožívat. A především ne tady a ne teď. Ale valily se na nijako vysoká vlna a nedokázala je zastavit.

Jeremy sice přesně nevěděl, co jeho dceři způsobuje takové utrpení, ale chápal, že to nějak souvisí s melodií, po níž prahl celý život. Nemohl snést, že ji někdo takhle trýzní. Místo aby se pokusil zmocnit klíče, chňapl mezi železnými pruty zuřivě po flétně.

Sebastian ho prudce odstrčil, Jeremy zavrávoral, upadl a uhodil se do hlavy o kamennou zeď.

Meer dál zůstávala částečně uvězněná v minulosti a nedokázala jednat dost rychle. Ve chvíli, kdy se dostala ke mříži, aby Sebastianovi sáhla do kapsy, stál už Sebastian daleko od ní. Slyšela, jak jí otec za zády zasténal. Otočila se k němu.

„Tatí…“

Neodpovídal. Oslovila ho znovu. Zase nic.

Z chodby k nim doléhal zvuk Sebastianových rychle se vzdalujících kroků.

„Tati?“

Položila mu dlaň na hrudník. Tlukot srdce byl stejně tichý jako Sebastianovy kročeje.

„Tati?!“

Tentokrát se mu zachvěla víčka, otevřel oči a s námahou se usmál. Ten úsměv měla od dětství spojený s pocitem bezpečí a jistoty. „Nic mi není. Jen jsem se trochu zamyslel.“ Rozkašlal se. „Musíme se odsud dostat, Meer. Myslím, že ten plyn nechal puštěný. Že ho nezavřel? Jdi se podívat.“

Odběhla a za okamžik mu hlásila: „Máš pravdu, tati. Je to tak.“

„Nemůžeme tady zůstat.“

Teprve teď si Meer uvědomila, že má v batohu telefon. Jak může být tak hloupá a nechat ubíhat drahocenné minuty? Zdvihla se a rozhlédla se po batohu, který ležel pohozený v koutě. Oddechla si úlevou. Teď už půjde všechno hladce. Z vnitřní kapsičky vytáhla malý stříbrný mobil, otevřela ho a čekala, až naskočí signál. Hodiny na displeji ukazovaly téměř jednu po poledni.

Naskočila jedna čárka signálu, pak druhá. Tak. Teď může zavolat… Jenže čárky najednou zmizely a na displeji se objevilo hlášení „nedostupná služba“.

„To ne!“ vykřikla, vypnula telefon, znovu ho zapnula a sledovala, jak se snaží zachytit signál. Znovu neúspěšně.

„Jsme moc hluboko,“ zašeptal Jeremy ochraptěle, „tady ti fungovat nebude.“

Kapitola 81

Vídeňská koncertní síň

Čtvrtek 1. května, 14.00

Ječivý zvuk alarmu vyděsil všechny s výjimkou Billa Vinea, který nevzrušeně otevřel mobil, ještě než zazvonil. Čekal, že se Alana Greenová okamžitě ozve, aby mu nahlásila, co se děje. „Buď stručná,“ řekl jí pak úsečně a odtáhl telefon od ucha, aby Alanu slyšel i Tom Paxton.

„Zřejmě došlo k porušení bezpečnostního okruhu u zadního vchodu a k uzavření jedné vstupní brány.“

„To má být cvičný požární poplach, nebo co?“ zavrčel Vine.

„Snažím se to zjistit. Dám ti vědět co nejdřív.“

„Do háje,“ zamumlal Paxton, když Bill zavěsil. Stačí jeden skutečný poplach, a bude muset celý koncert zrušit. A on by ho skutečně raději zrušil, než by riskoval bezpečí diváků. Jenže kdyby se později ukázalo, že se unáhlil, mohl by svou firmu rovnou zabalit. Stál Vineovi za zády a sledoval, jak zadává pokyny do notebooku a na obrazovce se postupně objevují jednotlivé bezpečnostní brány. Pečlivě je prohlížel a nahlas komentoval stav. Všichni v místnosti napjatě poslouchali: „Přední hlavní vstup v naprostém pořádku.“ Následovala odmlka. „Vstup u biletářek v pořádku.“ Postupně prošel všechna stanoviště a nenašel žádnou závadu. Nakonec se dostal ke vstupu na jeviště. „Tady je to!“

Paxton se k němu naklonil a zblízka si prohlížel obrazovku. Vlastně se o to jenom snažil, protože před sebou viděl jenom rozmazanou skupinku spěchajících k zablokované bezpečnostní bráně.

„Někdo je uvnitř,“ upozornil ho Vine. Kolem Vineova notebooku už se v tu chvíli tlačilo celé osazenstvo improvizované kanceláře. Sledovali asi desítku ozbrojených strážných, kteří vyváděli z bezpečnostní brány mladého muže.

„Co je s tou Alanou? Zavolej jí. Chci vědět, co se děje!“ štěkl Paxton a sáhl po sedmém nebo osmém šálku kávy. „Za necelé tři hodiny tady budeme mít dva tisíce osm set lidí, co na nás budou mávat vstupenkami.“

Vineův telefon zazvonil ve chvíli, kdy se chystal vytočit Alanino číslo. „Tak povídej!“ vyhrkl a zase oddálil telefon od ucha.

„Není to žádný narušitel. Jenom muzikant. Jistý Sebastian Otto, první hobojista. Nechal se zvážit i s nástrojem, ale teď přišel bez něj. Aktuální údaje se neshodovaly s daty na biometrické kartě a systém ho nepustil dál. Jde o hloupou chybu.“

„Jak to, že ho nikdo neupozornil, že nesmí do brány s nástrojem? To je hrubá chyba, Bille! Kdo je za to zodpovědný? Odvolej ho. Hned!“ Paxton nezvýšil hlas, ale tichá slova bublající vztekem působila na jeho lidi hůř, než kdyby křičel. „Kdo nám zaručí, že teroristé nepoužijí pouzdra na nástroje? Pořád nevíme, kam se poděl ten zatracený semtex. Ať všechny nástroje i s pouzdry někdo prověří!“

„Už se na tom pracuje. Otta už pustili dovnitř. Vidím to na obrazovce. Všechno je v pořádku.“

Všichni v místnosti ulehčené vydechli, ale Paxtonovo napětí nepolevilo. „S tím pitomým orchestrem jsou od začátku jenom potíže.“

„Proč? Vždyť všichni ostatní prošli bez jediného problému,“ otočil se k němu Vine. „A tohle nebylo vážné. Šlo jenom o zbytečnou hloupost.“

„V tuhle chvíli mě vůbec nezajímá, o co šlo! Pojď se mnou. Chci si popovídat s tím slavným dirigentem.“ U dveří se Paxton otočil na Kerri. „Ty s námi nepůjdeš?“

„Nemůžu. Mám tady moc práce. Během poslední hodiny nám nahlásili dalších dvaadvacet VIP návštěvníků a ke všemu potvrdil účast i náš viceprezident. Všichni musejí dostat biometrické karty. Pracuju na tom s celým týmem lidí.“

„Nemohla bys to předat někomu jinému?“

Kerri dobře věděla, že jde o příkaz, který jenom zní jako otázka. Dala tedy pár pokynů své asistentce a připojila se k šéfovi.

Koncertní síň se před nimi otevírala v celé své kráse temně rudých sedadel. Někteří hudebníci teprve přicházeli, jiní už seděli na svých místech a hráli pod taktovkou dirigenta usazeného na vysoké stoličce, který jim se zavřenýma očima naslouchal. Několik minut se zvuk mnoha nástrojů sléval do působivé melodie a pak přišlo sólo prvního hobojisty, který začal hrát, sotva doběhl na své místo. Paxtonovy blížící se skupinky si zatím nikdo nevšímal; ani Sebastian Otto ve své hře nezakolísal a nedal nijak najevo, že se děje něco neobvyklého. Nakonec to byl dirigent, kdo přerušil zkoušku. Leopold Twitchel si posunul tlusté brýle z očí na holou lebku a zamračeně se otočil k příchozím: „Tohle není veřejná zkouška, pane Paxtone.“

„Je mi jedno, jestli je veřejná nebo ne. Jdu vám říct, že dokud s námi nebudete spolupracovat, nebudeme schopni budovu řádně zabezpečit. A ujišťuji vás, že vaše spolupráce je velmi nedostatečná.“

„Už jsem vám to vysvětlil. Tyhle dámy a tito pánové jsou umělci. V našem středu není žádný zločinec. Nemusíte s námi jednat, jako kdyby tomu tak bylo.“

„Pro vás možná nikdo není zločincem, ale pokud jde o bezpečnostní rizika, musím vás považovat za potenciální hrozbu. Všechny, rozumíte? Jakmile se na jednom místě sejde velké množství významných osobností, je nutné dodržovat určitá bezpečnostní pravidla a k tomu potřebujeme i vaši pomoc. Nařiďte svým lidem, aby se řídili našimi pokyny. Veškerými našimi pokyny.“

„Rušíte zkoušku,“ odtušil dirigent nevzrušeně, nasadil si brýle zpátky na nos a otočil se k hobojistovi: „Začneme od vašeho sóla, pane Otto. Tak prosím.“

Paxton bez varování vybuchl a jeho křik přehlušil i zvuk hoboje: „Jestli se nepodřídíte, garantuju vám, že žádný koncert nebude. Rozumíte?! Je v mé kompetenci ho zrušit a udělám to, pokud to uznám za vhodné!“

Tóny hoboje nečekaně podtrhly význam té hrozby a chvěly se ve vzduchu ještě ve chvíli, kdy Paxton vztekle rázoval ven ze sálu.

Kapitola 82

Sídlo Bratrstva věčného kruhu

Čtvrtek 1. května, 15.46

Meer se špatně dýchalo. Z unikajícího plynu byla ospalá, točila se jí hlava a chtělo se jí zvracet. Otec na tom byl ještě hůř. Dýchal povrchně a ztěžka.

„Když jste sem šli se Sebastianem, slyšel jsem, jak si povídáte,“ zašeptal tiše.

„Ano?“

„Říkalas něco o podzemí. Něco o tom, že Margaux věděla, že tady dole je tajný únikový východ. Vzpomínáš si?“

Meer přikývla.

„Nevíš, kde je?“

„Ne. Byl to jenom neurčitý pocit, tati, stejně jako polovina všech věcí, které mě v poslední době napadají.“

„Ale jestli tady ten východ je, Meer…“ Jeremy se rozkašlal tak strašně, až to Meer polekalo.

„Zmínila ses, že… že Margaux viděla plány budovy bratrstva,“ vypravil ze sebe, když konečně popadl dech.

„Ano, jenže to byla ona. Ne já.“

„Když jsem tě naposled navštívil v New Yorku, říkalas, že v tom tvém Chrámu paměti bude několik panelů o Cicerově hře na trénování paměti. Jak to funguje?“

„Proč tě to zajímá zrovna teď?“ zeptala se zmateně.

„Jen mi tu hru zkus vysvětlit,“ usmál se Jeremy unaveně.

„Tak dobře. Představ si, že se chceš naučit nazpaměť nějaký proslov. Začneš tak, že si vybereš nějakou budovu, kterou dobře znáš…“

„Třeba tuhle?“

„Ano,“ kývla. „Několikrát ji v duchu celou projdeš a pozorně si prohlédneš jednotlivé místnosti i všechny další prostory. Pak svou řeč rozdělíš na několik částí a každou přiřadíš určitému předmětu v určité místnosti. Při proslovu pak v duchu procházíš budovou, a když uvidíš nějakou konkrétní věc, vybaví se ti příslušná část připravené řeči.“

„Zkus to,“ vybídl ji naléhavě. „Představ si, že vcházíš dveřmi z ulice do vstupní haly. Jdi pomalu a pozorně se dívej kolem sebe. Vidíš něco?“

„Ne.“

„Nevadí. Jdi dál. Vcházíš do klubové místnosti. Rozhlédni se…“

Meer se pokoušela vyrazit na virtuální cestu budovou bratrstva.

„Teď běž do knihovny.“

„No jistě,“ vydechla Meer překvapeně, „Caspar ukázal Margaux na plánech budovy tajné dveře. Řekl jí, že budova má celkem dvanáct východů. Dva z nich byly tajné a v případě potřeby měly sloužit k útěku… Jeden je v přístěnku a druhý tady v podzemí.“

„Kde?“ zašeptal Jeremy sotva slyšitelně.

Meer se s námahou pokusila otevřít oči, ale víčka měla únavou a ospalostí olověná. Nakonec to dokázala. Otec vedle ní napůl seděl a napůl ležel opřený o stěnu. Vzala jeho dlaň do svých. Ruku měl ledově studenou.

„Tati?“

Neodpovídal.

„Tati, prosím tě…“

Jeremy mlčel.

Cestou do podzemí Margaux Tollera předběhla. Když došla k výklenku, kde podle jejího soudu měly být uloženy Casparovy poklady, zjistila, že mřížové dveře jsou zamčené. Mezi klíči – Casparovými klíči! – které mu visely kolem krku, vyhledal Toller ten správný, mříž odemkl a věšel dovnitř. Zabočil za pravý roh, odpočítal jedenáct kamenů do výšky a zatlačil na dvanáctý. Kámen se se skřípotem uvolnil, Toller ho vyndal a Margaux v temné dutíně zahlédla železný klíč a kovovou truhlu.

„Tohle je všechno, co máme, Margaux,“ otočil se k ní její průvodce. Otevřel truhlu a ukázal na kopičku tenkých měděných plechů pokrytých zelenou měděnkou. „To, co vidíte, je dokument psaný nějakým prastarým typem sánskrtu, který neumíme přečíst. Domníváme se, že jde o seznam dvanácti reinkarnačních nástrojů s popisem, jak každý z nich funguje. Kromě flétny, kterou jsem dal k prozkoumání mistru Beethovenovi, je to všechno, co jsme s vaším manželem v Indii našli a co jsem odtud přivezl. Moc toho není, viďte? Beethoven si zatím s kouzelnou flétnou neví rady. Je pro nás stejně záhadná jako tyhle záznamy. Začínám si myslet, že naše indické dobrodružství skončilo fiaskem.“

Když Toller vracel truhlu na místo, ozářila lampa klíč a Margaux se zeptala, k čemu je.

„K únikovým dveřím,“ vysvětloval s hlavou otočenou přes rameno. „Každou chvíli nám může na dveře zabušit nějaký císařský úředník. Musíme mít možnost úniku.“

Ano, vzpomíná si, že Caspar požadoval po architektech, aby jedna z únikových cest vedla přes starověké katakomby. Margaux se podívala směrem, kterým Toller ukazoval, a na západní stěně si všimla klíčové dírky, kterou maskovala puklina mezi dvěma kameny.

Byla plynem tak omámená, že se stěží hýbala. Přemáhal ji spánek. Musí to dokázat. Donutila se vstát a pomalu posouvala jednu nohu před druhou.

Počítala kameny od země, našla dvanáctý a zatlačila na něj vší silou, která jí ještě zbývala. Cítila, jak povoluje. Vytáhla ho, nahlédla do otvoru a spatřila kovovou truhlu a klíč.

Hýbat se bylo čím dál namáhavější. Každým okamžikem se cítila hůř. Nedostatkem kyslíku se třásla tak, že se jí podařilo zasunout klíč do zámku až na třetí pokus. Zkoušela jím otočit, ale nešlo to. K čemu vlastně celé to úsilí? Nebylo by lepší lehnout si a usnout? Je tak unavená. Uchopila klíč oběma rukama a zkusila jím otočit znovu. Tentokrát mechanismus zámku zachrastil, panty zaskřípěly a část stěny se otevřela.

Do tváře jí zavanul zvětralý vzduch. Vdechovala ho plnými doušky a snažila se zaostřit do tmy. Žárovka z kobky matně ozařovala schodiště kroutící se vzhůru. Na tom, kam schody vedou, jí v tu chvíli nezáleželo. Hlavně že je co dýchat. Nadechla se ještě dvakrát, aby získala sílu k návratu. Došla k otci, chytila ho pod pažemi a táhla bezvládné tělo ke dveřím. „Dýchej,“ zašeptala a potom zvýšila hlas: „Dýchej, tati!“ Nakonec zakřičela: „Nadechni se. Prosím!“

Ale Jeremy měl oči zavřené a nehýbal se.

Zhluboka se nadechla a vdechla mu vzduch do plic.

Nic.

Zkusila to znovu.

Žádná odezva.

Ještě jednou. Tentokrát už se nadechl. Sice mělce a povrchně, ale přece. Sledovala, jak se mu zdvíhá hrudník, a přemýšlela, co má dělat dál. Když ho dopraví do tunelu, bude tam snad mít dost vzduchu. Ona mezitím doběhne na konec chodby a sežene pomoc.

Má ho tady nechat? Nebo raději zůstat s ním? Proč je mu z toho plynu hůř než jí? Je to důsledek jeho nedobrého zdravotního stavu, nebo si při pádu způsobil nějaké vážnější zranění? Nebo snad mohl z toho stresu dostat další infarkt?

Třeba by nikam nemusela. Třeba ji někdo uslyší, když hodně nahlas zakřičí.

„Haló!“ vykřikla, co měla síly. „Haló!“ ozvalo se ze tmy.

Kapitola 83

Čtvrtek 1. května, 16.16

Díky Bohu, pomyslela si Meer. Někdo mě uslyšel. Pomůže mi zavolat pomoc. Jenže pak se Haló ozvalo znovu a pak ještě jednou mnohem tišeji. Teprve teď si uvědomila, že jí odpovídá jenom lhostejná ozvěna.

„Tati?“ zašeptala, ač nečekala, že by jí odpověděl. „Musím sehnat pomoc. Nechám tě tady samotného jen malou chvilku. Jinak to nejde. Hned se vrátím zpátky. Slibuju.“

Nevědomky použila úplně stejná slova jako otec, když si před dvaadvaceti lety zlomila v Central Parku páteř. Když se po srážce s cyklistou, která skončila osudným pádem, probrala, otec se nad ní skláněl, říkal jí, ať se nehýbe a chviličku vydrží sama, že jde pro pomoc. Meer si dodnes pamatovala, jak teplé byly jeho slzy, které jí padaly na tváře. „Musím sehnat pomoc… Nechám tě tady samotnou jen malou chvilku… Jinak to nejde. Hned se vrátím zpátky, holčičko… Slibuju.“

„Musím sehnat pomoc,“ zopakovala znovu. Otcovy oči zůstaly zavřené, ale přikývl a koutky úst se téměř zdvihly k úsměvu. Pak vzdychl. Ten nádech a výdech dodaly Meer odvahu a uklidnily ji.

Vykročila do chladného prostoru, který čpěl vlhkem, plísní a tlením, a začala stoupat nahoru. Ve sporém světle, které pronikalo dovnitř prasklinami ve stropě, jí nohy klouzaly po kamenných chodech a z obličeje každou chvíli stírala pavučiny. Dostala se na vrchol schodiště, odkud nevedly žádné dveře, jenom ve stropě byla železná mříž.

Jenomže příliš vysoko, než aby na ni dosáhla. Bylo to jako špatný vtip. Přece nedošla až sem, aby zjistila, že se nedostane ven. Tohle přece nemůže být ten pravý únikový východ. K čemu by byl, když se jím nedá vylézt ven?

Pozorně zkoumala zdi a olámala si nehty, jak se snažila najít ve štěrbinách mezi kameny nějakou další klíčovou dírku.

U třetí stěny konečně uspěla. Pod nánosem letité špíny se objevily hrubě vyryté značky – kružnice a v nich čtverce rozdělené diagonálně na trojúhelníky. Prohlížela si symboly a snažila se přijít na to, co by mohly znamenat. Konečně si všimla, že místo jedné vyryté kružnice visí z kamene kruh kovový.

Když za něj zatáhla a pokoušela se jím otočit, zaryly se jí rezivé okraje do kůže. Před kolika lety se ho někdo dotýkal naposled? Znovu zkusila zabrat vší silou, ale dlaně jí klouzaly krví, která se z nich teď řinula. Sundala si bundu, omotala ji kolem kruhu a pověsila se na něj plnou vahou. Cítila, jak její záda protestují, ale nevšímala si toho. Tentokrát se jí podařilo kruhem trochu pootočit. Uchopila ho ještě pevněji a otočila jím o sto osmdesát stupňů. Unavené staré panty povolily a před Meer se otevřely dveře. Zase další krypta? Zavalila ji vlna zoufalství. To dokázala uniknout z jedné kobky, jenom aby se ocitla v jiné? Je to, jako kdyby rozebírala panenku matrjošku, kterou jí otec jednou přivezl z Ruska, kam se vypravil pátrat po jakémsi vzácném exempláři Tóry.

Úzkými obdélníkovými okny dopadalo dovnitř denní světlo. Znechuceně se rozhlédla kolem sebe. Viděla jenom zbytky dalších katakomb s ještě větším množstvím kostí a lebek, které jí připomínaly vlastní smrtelnost. Vršily se na sebe v hromadách jako odpadky. Všimla si ale stínu na protější stěně. Něco ho musí vrhat. Udělala krok dopředu, zakopla a upadla. Ucítila pod sebou chrupání praskajících kostí a zdvihl se jí z toho žaludek.

Stín ji vedl k falešné stěně, za kterou našla schodiště. Tentokrát po něm vyšplhala snadno – stupně byly méně příkré, suché a neklouzaly. Nahoře ji obklopil teplý vzduch provoněný kadidlem. Překvapeně se rozhlížela.

Nad ní se do výšky zdvíhal strop katedrály, na nohy jí dopadaly svazky slunečních paprsků obarvené vitrážovými skly oken. Nedaleko od ní se ozývaly tlumené hlasy. Vedle zpovědnice stáli zabraní do hovoru dva kněží.

Opřekot se k nim rozběhla: „Potřebuji nutně pomoc!“

Kapitola 84

Vídeňská koncertní síň

Čtvrtek 1. května, 16.22

Tom Paxton stál v zadní části koncertní síně a na spoustě monitorů vyrovnaných v řadě vedle sebe sledoval všechny strategicky důležité východy, vchody a oblasti, které tým Globálu označil jako rizikové. Kromě falešného poplachu se ale zatím nestalo nic, co by naznačovalo jakoukoli podezřelou aktivitu. Za čtyři a půl hodiny bude po všem, smlouvy se jenom pohrnou a jeho čeká místo hrozícího finančního krachu zlatý důl.

Kerri stála pár kroků od něj, telefonovala a odškrtávala si jména ze seznamu zástupců tisku. Jen co zavěsila, vytočila nějaké číslo a poslouchala vyzvánění, dokud se neozvala hlasová schránka. Pak na ně zkusila zavolat znovu.

Paxton jí viděl na obličeji, že něco není v pořádku. „Co se děje?“ zeptal se.

„Všichni lidi od novin se zaregistrovali, jenom David Yalom ne. A teď nebere telefon.“

Paxton se zamračil: „Ten člověk mi pije krev. Je mi jedno, jak moc chce chránit své zdroje informací. V pondělí se setkal s někým, kdo nosí po kapsách tolik semtexu, že by s ním vyhodil do vzduchu letadlo, a teď nebere telefon? Dnešní koncert by si nechal ujít jedině v případě, že by byl na stopě něčemu ještě důležitějšímu.“

Kerri se zamračila: „Zjistím, jestli si vyzvedl akreditační kartu.“

„A pak zkus zavolat pár dalším novinářům, jestli o něm něco nevědí. Poptej se, kdy ho viděli naposledy. Zaplétá se s teroristickými buňkami víc, než je zdrávo. Vždyť kvůli novinařině přišel o celou rodinu. Kde je vlastně Ahmed Abdul? Víme o něm něco?“

„Právě kvůli Abdulovi si myslím, že Yalomův problém s námi nemá nic společného,“ vložil se do hovoru Vine. „Podle toho, co vím, po něm Abdul pořád ještě jde. Je tedy klidně možné, že Abdulovi muži sledovali Yaloma až do Vídně, aby si s ním vyřídili účty.“

„Copak jim nestačí, že mu povraždili celou rodinu?“ vyhrkla Kerri.

„A proč by po něm měli jít zrovna teď?“ doplnil Paxton se zdviženým obočím.

„Od smrti jeho rodiny o něm nebylo vůbec slyšet. Choval se velmi opatrně,“ vysvětloval Vine. „Teď je to vlastně poprvé, co se objevil na veřejnosti.“

„Skoro to působí dojmem, jako by je k sobě chtěl nalákat,“ podotkla Kerri hlasem plným pochopení a soucitu. Paxton na ni vrhl tázavý pohled.

„Budeme předpokládat, že nejde o náhodu. Náhody nemám rád. V bývalém východním bloku sice dochází denně k pohybu výbušnin, ale tenhle semtex se dostal v minulých dnech sem do Vídně a do Yalomovy bezprostřední blízkosti a vypadá to, že nám leží někde pod nosem. A Yalom teď není k zastižení. Z novináře, jako je on, by bylo dokonalé rukojmí. Kdykoli padne do zajetí nějaký reportér, začnou média šílet. Jestli se Yalom opravdu pohřešuje…“ Paxton pevně sevřel rty a větu nedokončil. „Zachytili jste v posledních dvou hodinách nějakou šuškandu? Říká se něco v Interpolu nebo v jiné bezpečnostní agentuře?“

„Kdyby ano, byl bys první, kdo by to věděl.“

„Tak se ujistěte podruhé, že je všechno oukej. A raději ještě potřetí.“

Na všech stranách se rozběhla horečná činnost a v místnosti bylo cítit rostoucí napětí. Paxton soustředěně sledoval monitor zachycující prázdné jeviště, jako kdyby tam chtěl objevit odpovědi na otázky, které teď hledají jeho lidé. Koncert samozřejmě může zrušit, ale než se odhodlá k tak drastickému kroku, musí si být stoprocentně jistý, že se rozhodl správně. Vine má pravdu, když říká, že s výbušninami se čile obchoduje bez ohledu na to, jestli se ve Vídni koná galakoncert nebo ne. A má pravdu i v tom, že když Yalom přijel na výroční konferenci ISTA, nemusí to ještě znamenat, že nejde i po něčem jiném. Podíval se na Kerri, která jeho pohled ucítila, a otočila se k němu. V jedné ruce držela připravenou propisku, aby si zapsala, co si její šéf bude přát, ve druhé telefon. Paxton na ni kývl, aby přišla k monitoru. Poprvé ho napadlo zamyslet se nad samotným koncertem, za jehož ostrahu dostal zaplaceno.

„Ty máš ráda vážnou hudbu, vid? A slyšela jsi zkoušku. Bude to dobrý koncert, co myslíš?“

„Jsme ve Vídni a Vídeňský filharmonický orchestr bude hrát skladbu jednoho z nejoblíbenějších vídeňských skladatelů. Pro řadu lidí to bude zážitek na celý život.“

Kapitola 85

Sídlo Bratrstva věčného kruhu

Čtvrtek 1. května, 17.45

Zatímco se záchranáři činili u otce, stála Meer přitisknutá ke zdi a cítila, jak se jí kameny zarývají do zad. Proč jim to trvá tak dlouho, než jí konečně řeknou, že se k otci dostali včas a že bude v pořádku, přestože prodělal další srdeční záchvat?

Uplynula minuta a po ní další. Konečně jeden ze záchranářů vstal a unaveným krokem zamířil k ní. Zdálo se, jako by ho každý pohyb stál ohromné úsilí. Viděla, že vstávají i ostatní. Proč nepokračují dál? Proč přestali?

Udělala tři kroky a poklekla u otce. Chytila ho za ruku a čekala, až se jeho prsty propletou s jejími.

„Tati?“

Podívala se dolů, ale otcův obličej neviděla. Chvíli trvalo, než si uvědomila, že jí slzy zaclonily celý svět.

„Jeho srdce…“ začal záchranář.

Jeho slova jí nedávala žádný smysl.

„…bylo příliš slabé…“

Někdo jí jemně přehodil přes ramena deku a ženský hlas řekl: „Jste v šoku, musíte zůstat v teple. Pojďte, odvedu vás kousek stranou. Musíme vašeho otce odvézt.“

„Kam ho chcete odvážet?“

„Do nemocnice.“

„Jak to? Myslela jsem, že je…“ Meeřino srdce se prudce rozbušilo novou nadějí. „Je tedy naživu?“

„Ne, je mi líto. Musíme ho odvézt na pitvu.“

„Otec je Žid,“ zaprotestovala Meer. „Pitvy jsou s naším náboženstvím v rozporu. Musím o tom promluvit s rabínem.“ Všimla si, že žena drží v ruce otcovy hodinky a peněženku. Najednou se jí zdálo velmi důležité, aby si jeho věci mohla vzít.

„Můžete mi to dát?“ zeptala se.

„Zatím ne, je mi líto. Musíme to předat lidem od policie. Čekají venku. Můžete si s nimi promluvit o pitvě a o osobních věcech pana Logana.“

Kapitola 86

Pod vídeňskou koncertní síní

Čtvrtek 1. května, 18.15

V podzemní kaverně panovala bez ohledu na denní či noční dobu věčná tma. David pozorně sledoval hodinky a cítil zvláštní povznesenou náladu. Koncert začne přibližně za hodinu a jeho smutek, žal a vztek jsou téměř ty tam. Ruku měl položenou na malém kufříku a prsty mimoděk hladil povrch. Kufřík měl předepsané rozměry, kolečka a vysouvací rukojeť, jak se sluší na šikovné příruční zavazadlo. Dostal ho od dětí. A když s ním vyrazil na první cestu, našel v přední kapsičce vzkaz napsaný velkými dětskými tiskacími písmeny: Stýská se mi po tobě. Pospíchej domů.

Teď už nemusel spěchat nikam. Jeho dům nestál, děti vyletěly spolu s náloží do noční oblohy a na zem se nikdy nevrátí.

V kufříku zůstala jediná věc – plášť do deště sbalený do úhledného balíčku o něco většího než obvykle, protože uvnitř ležela deset centimetrů dlouhá cihlička, kterou si v pondělí přivezl z Česka: čtyřicet deka měkké hmoty s názvem semtex 1A. O let 103 se dokázala postarat pouhá polovina, na koncertní síň bude třeba o něco víc. Tohle množství výbušniny, kterou si tolik oblíbila IRA, by mělo stačit, aby si základy síně prohlédly krásy země z noční oblohy. Takový zázrak za pouhých čtyři sta čtyřicet eur! Za to by pořídil dvě docela slušná kola pro syny, zlatý náramek a náhrdelník s tyrkysovými kameny pro manželku a novou sadu řezbářského nářadí pro otce.

V tichu, které předcházelo slavnostní symfonii, rozbalil plášť a znovu si prohlížel dva kusy červené hmoty. Prostřední syn by je určitě považoval za plastelínu.

V pondělí byl semtex ještě vcelku, ale raději ho rozřízl na několik kusů, aby se přesvědčil, jestli uvnitř nečeká další Paxtonův dárek v podobě štěnice. Nijak ho nepřekvapilo, že jednu našel. Když ji házel na koleje v metru, říkal si, že jediným pohybem zápěstí právě odsoudil Paxtonův Global ke zkáze. Chvíli mu to vůči Paxtonovi připadalo skoro nespravedlivé, zvlášť když tak pečlivě uplatil všechny prodejce zbraní a výbušnin, aby mu pomohli sledovat kupce.

Skutečně líto mu ale Paxtona nebylo. Rozšiřoval své impérium obrovskou rychlostí a Davidovi bylo jasné, že nemá nejmenší tušení, že izraelská bezpečnostní agentura, kterou koupil před třemi měsíci, je právě ta, která nedokázala ochránit jeho rodinu.

Rozepnul vnější kapsu kufříku a vytáhl další věci, které bude potřebovat: pár baterií, bleskovici a kabel tloušťky obyčejné tužky. Po aktivaci rozbušky vyvolá bleskovice detonaci semtexu. On musí udělat jediné – zastrčit rozbušku s omotanou bleskovici do výbušniny.

Celé to vypadalo jako jeden z Benových úkolů na praktika z fyziky, ale na to teď nechtěl myslet.

Znovu si zkoušel úkony, které ho čekají přibližně za sedmdesát šest minut, až Beethovenova Eroica dospěje ke konci. Čas se samozřejmě nedá odhadnout přesně, vždycky záleží na tempu daného hudebního tělesa a délce pauz mezi jednotlivými větami.

David načasoval výbuch do místa, kdy mollová melodie ve třetí větě znovu přechází v triumfální durovou. Když konec, tak ať je důstojný a elegantní. Během kody, kdy zazní poslední tóny monumentální skladby, zaktivuje bleskovici pomocí drátu napojeného na baterie, dojde ke krátkému spojení, výbušnina se rozžhaví a exploduje. Je to, jako když se přehřeje a spálí žárovka; tak mu to alespoň před lety vysvětloval jakýsi bezpečnostní analytik, když David pracoval na článku o taktikách teroristů v jednom z mnoha povstání v pásmu Gazy. Jako žárovka, která spálila životy jeho manželky, všech dětí, rodičů, tet, strýců, bratranců a sestřenic. Dotýkal se drátů, jako by to byly prameny hustých havraních vlasů jeho ženy, a na okamžik si téměř dokázal vybavit vůni citronové pleťové vody, kterou používá… ne, používala, aby pokožka netrpěla suchým pouštním vzduchem.

S trhnutím se rozhlédl kolem sebe. Něco zaslechl. Nějaký zvuk. Ozýval se blízko, ale nebyla to hudba, ani potkani, ani lidský hlas. Přicházelo to ze vzduchové šachty. A znovu. Bylo to, jako kdyby o sebe narážely kameny nebo se hroutila zed. Pak následovaly vzdálené tlumené výkřiky. Co se to děje? Že by nějaké neštěstí? Nebo se někdo vypravil sem k němu? Na otázkách nezáleželo. Jenom na odpovědích a ty přinese čas.

Kapitola 87

Čtvrtek 1. května, 16.15

„Jmenuje se Sebastian Otto.“

Meer ze sebe vychrlila Sebastianovo jméno co nejrychleji, jako by hrozilo, že se jí při jeho vyslovení zdvihne žaludek.

„Zamkl nás v podzemí, nechal puštěný plyn a odešel. Ale vím, kde je. Určitě jel za svým synem Nicolasem do nemocnice ve Steinhofu. Sebastian si myslí, že svému synovi dokáže pomoct. Proto zabil mého otce…“ Pláč měla na krajíčku, v krku cítila slzy, ale věděla, že musí dát policistům co nejvíc informací, aby Sebastiana našli a zavřeli ho do vězení za to, co udělal.

Zatímco inspektor Schmit udílel telefonem pokyny, pomohl jí inspektor Krantz do policejního vozu. Musíji vzít s sebou na stanici, kde si zapíší její výpověď. Zároveň se omlouval, že ji obtěžují v tak nevhodnou chvíli.

„Nepojedu s vámi,“ bránila se Meer, „chci jet do nemocnice. Chci zůstat s otcem.“

„Dobrá, v nemocnici určitě najdeme nějakou místnost, kde si budeme moci promluvit,“ souhlasil inspektor a nastartoval vůz.

Schmit zavěsil a otočil se k Meer: „Do Steinhofu už jedou naši lidé.“

„Máme vlastně Ottův popis?“ ptal se Krantz, když se rozjížděli.

Meer ze zadního sedadla viděla, jak Schmitovi trochu zrudnul krk. „Byla byste tak laskavá, slečno Loganová, a pomohla nám i v tomhle?“

Popsala Sebastiana, jak nejlépe uměla, a když byla hotova, pokusila se vybavit si otcův obličej. Ne šedý a netečný, jak ho viděla na nosítkách, než přes něj záchranáři přetáhli prostěradlo, ale plný života a veselý, když jí na společném obědě v New Yorku vyprávěl o posledním pátrání po vzácných exemplářích Tóry. Jenže se jí to nedařilo.

Potlačila emoce a zadívala se z okénka na lidi na ulici. Už přestalo pršet, ale chodníky se leskly vodou a většina chodců měla v rukou mokré deštníky. Na rohu stáli zabraní do hovoru tři výrostci celí v džínovině a s náušnicemi v uších. Vedle maminky s kočárkem, který měl k držadlu přivázaný červený balónek, šla starší paní se světle modrou nákupní taškou zdobenou zlatými písmeny. Doprava byla hustá a policejní auto se prodíralo kupředu pomalu, dokonce tak pomalu, že jim maminka s kočárkem hodný kus cesty stačila. Meer sledovala červený balónek víc než dva bloky, pak provoz trochu prořídl a konečně zrychlili. Otočila se a pozorovala, jak se červená tečka zmenšuje, až zmizela docela. Zaplavila ji nová vlna smutku. Zdvihla ke rtům sevřenou pěst a potlačila vzlyk.

Krantz si toho nejspíš všiml v zrcátku, protože se k ní s uklidňujícím tónem otočil: „Už jsme skoro na místě. Chcete, abychom někomu zavolali?“

„Ano. Zavolejte Malachaii Samuelsovi.“

„Kde je? Ve Státech?“

„Ne, je tady, ve Vídni. Ubytoval se ve stejném hotelu jako já.“

Přikývl a ptal se dál: „Ještě někomu?“

Nedokázala si vzpomenout, komu dalšímu by měla dát vědět o otcově smrti. Nedokázala myslet na nic jiného než na nehybné otcovo tělo a záchranáře, kteří se ho marně snaží přivést ho k životu.

V nemocnici zabočil policejní vůz na parkoviště pro sanitky. Stálo jich tam pět. Netušila, která z nich přivezla otcovu mrtvo– ne, nedokázala na to slovo dokonce ani pomyslet. Vyskočila ven z auta, těkala pohledem mezi sanitkami a začínala panikařit.

Krantz její rozrušení vycítil, přešel k ní a jemně ji vzal za loket: „Váš otec už je uvnitř.“ Vytrhla se mu, zavrtěla odmítavě hlavou a předběhla ho do dvoukřídlých skleněných dveří.

Už ve vstupní hale ji obklopil pach dezinfekce. Zastavila se a bezradně se rozhlížela kolem sebe. Nevěděla, co si počít.

„Zajistili jsme místnost, kde si můžeme v klidu promluvit. Pojďte prosím za mnou,“ požádal ji Krantz poté, co ji nechal chvíli o samotě s otcovým tělem.

V místnosti stála uprostřed kulatého stolu skleněná váza s vadnoucími sedmikráskami a na desce se povalovalo pár kousků dětské skládačky. Inspektor Fiske, se kterým se setkala téměř před týdnem u mrtvého těla otcovy hospodyně Ruth, už na ni čekal. Když vešla, zapisoval si něco do notesu. S účastí k ní zvedl smutné oči baseta: „Musí to pro vás být velmi těžké,“ vyjádřil stručně svou soustrast.

Kývla. Otcova smrt byla příliš čerstvá, aby dokázala přijímat kondolence. „Jsem podezřelá?“ vyhrkla.

„Ne.“

Posadila se a Krantz se Schmitem zůstali stát vedle ní. „Tak proč tady ti dva stojí? Abych neutekla?“

„Nemám strach, že byste utekla. Jsou tady, aby vás chránili.“

„Není na to trochu pozdě?“

Krantz se sklonil nad list papíru, aby si něco zapsal, ale Meer si dobře všimla, jak sebou trhl.

„My jsme vás sledovali,“ upozornil ji Fiske důrazně.

„Cože? Proč?“ zeptala se vyvedená z míry.

„Dostali jsme hlášení z Badenu, co se tam vám a Sebastianu Ottovi přihodilo, a nasadili jsme na vás své lidi. Jenže jste je setřásli, když jste se odtrhli od Malachaie Samuelse, který je mimochodem také sledován, a naskočili u Radničního parku do tramvaje.“

Meer ještě teď cítila na paži Sebastianovy zaťaté prsty, které ji násilím vlečou do rozjíždějící se tramvaje. V té době mu ještě věřila. Věřila, že dělá, co může, aby unikli neznámému útočníkovi v lesích u Badenu, věřila, že u Radničního parku ztratili Malachaie jenom náhodou. Teď ale viděla všechno novýma očima. Tím, že ji tak neurvale vtáhl do tramvaje, ji oddělil od Malachaie a zbavil se policie. Kde vlastně leží zlomový bod, kdy jí Sebastian přestal pomáhat a začal dělat všechno pro to, aby získal flétnu pro sebe? Bylo to opravdu až ve chvíli, kdy mu odmítla zahrát evokační píseň, jak to dnes dopoledne tvrdil v podzemí budovy bratrstva?

Schmitovi zazvonil telefon. Přijal hovor, a zatímco mluvil, položil Krantz Meer několik dalších otázek ohledně časové posloupnosti událostí v podzemí. Meer se uprostřed odpovědí sama zastavila, když uslyšela, jak Schmit do telefonu opakovaně zmiňuje Sebastianovo jméno.

„Co se děje?“ zeptala se Krantze.

„Nevím,“ pokrčil rameny.

V tu chvíli zaklapl Schmit telefon: „Sebastian Otto ve Steinhofu není. Naposledy ho tam viděli předevčírem. Ale před hodinou telefonoval na sesternu. Naši muži se snaží sehnat sestru, se kterou mluvil. Zřejmě si někam odskočila.“

Meer přemýšlela o Sebastianovi-otci i o svém vlastním otci, dobrodruhovi, který uměl střílet, několikrát se ocitl ve vězení a pašoval cennosti přes hranice. O otci, který by udělal cokoli, aby jí pomohl. Porušil by jakýkoli zákon a spáchal jakýkoli zločin.

Nakonec se otočila ke Krantzovi: „Inspektore, dnes večer se v koncertní síni koná galakoncert. Myslíte si, že ho budou dávat v rozhlase?“

„Řekl bych, že ano.“

„Mohl byste si to ověřit?“

Inspektorovo čelo se nechápavě nakrabatilo: „Proč to chcete vědět?“

„Prosím vás, je to důležité…“

Krantz se přes rameno zeptal Fiskeho, který odpověděl v angličtině: „Ano, v přímém přenosu ho budou vysílat v rádiu.“

„Kolik je teď hodin?“ chtěla vědět Meer. Svoje hodinky ztratila v jednom z podzemních tunelů.

„Za pár minut sedm,“ odpověděl Krantz.

„Musíme si pospíšit. Sebastian je na koncertě. Musím s ním mluvit. Zastavit ho.“

Kapitola 88

Čtvrtek 1. května, 19.18

Yalomovy prsty se zastavily na rozbušce a hrály si s ní, jako by to byl prsten jeho ženy, kterým jí rád otáčel na prstě, když společně sledovali film v kině nebo poslouchali koncert v divadle. Některé lidi, kteří nad ním v tuto chvíli sedí v koncertní síni, zná dokonce jménem. Výbuch nepřežijí. Mezi nimi i Tom Paxton, Bill Vine a desítky představitelů bezpečnostních agentur z nejrůznějších zemí světa. S řadou z nich dělal rozhovory a psal o nich. Teď’jsou usazeni v křeslech, poslouchají Beethovenův mistrovský kus a nemají nejmenší tušení, jak mohutné bude dnešní finále Třetí symfonie.

I těm největším novinovým vydavatelstvím ve Státech se přesně ve 21.50 z Davidova počítače automaticky odešle e-mail, v němž bude série předem připravených článků. Je si jistý, že jeho prohlášení, které je zároveň i doznáním, nedokáže nikdo ignorovat. Zůstal věrný zásadám, které mu vštípili už kdysi na začátku studia žurnalistiky, a podstatné informace, to jest kdo, kdy a proč způsobil bombový atentát na vídeňskou konferenci ISTA, předloží čtenářům svým typickým brilantním způsobem.

Jestli má jeho oběť cenu, budou muset posoudit ti, kteří přežijí.

Skončila první věta, následovala chvíle ticha a potom podzemí znovu zaplnily tóny velkolepé symfonie a přehlušily tlukot Davidova srdce i škrábání potkaních drápků.

David si představoval, že v rudých, sametem potažených křeslech v hledišti sedí jeho tři děti i všichni ostatní členové rodiny. Programy leží na zemi, kam jim upadly, nebo je drží pomačkané v rukou, tváří se uchváceně, oči zpola zavřené a soustředěně poslouchají. Za necelou půlhodinu bude jeho tělo rozmetáno na kusy a oni budou v tom okamžiku vzkříšeni. David se stane stejnou vzpomínkou, jakou byli dosud oni, a všichni se společně sejdou v minulosti. Cítí se nablízku jim i svému konci. Nervy má poprvé po řadě měsíců klidné a zažívá pocit míru, který v něm vyvolává hudba i vědomí, že i kdyby ho teď našli, stihne nálož odpálit.

Stačí mu několik vteřin.

Možná mu víc ani nezbývá, protože muži, kteří ho hledají, jsou už blízko. Slyší je v šachtě a tuší, že za chvíli zahlédne záblesky světla. Podle amerického přízvuku odhaduje, že jsou to Paxtonovi lidé, ale stoprocentně jistý si není. Do podzemí je za ním mohl poštvat i Abdul. Ale ať je to jakkoli, za chvíli ho najdou. Byl by raději, kdyby to byli muži Toma Paxtona. Vlastně napůl doufá, že ho najdou a dokážou tak, že jejich bezpečnostní opatření jsou skutečně tak dokonalá, jak tvrdili světu, a že se systém od selhání, kvůli němuž před rokem a půl zahynula jeho rodina, podstatně vylepšil. Ten ztřeštěný Američan, tolik přesvědčený o své vlastní dokonalosti, na něj v jednu chvíli udělal takový dojem, že si dokonce přál, aby pro jednou zvítězili ti hodní hoši.

Kapitola 89

Vídeňská koncertní síň

Čtvrtek 1. května, 19.37

Starosta města Vídně Herman Strauss se usadil se svou o mnoho let mladší manželkou Annabelle v první řadě hlediště. Annabelle si hraje s knoflíkem na rukávu rubínově červené večerní róby ušité speciálně pro tuto příležitost tak, aby ladila s rudým sametem a zlacenými ozdobami. Rozhlíží se kolem sebe a ukládá do paměti, kdo všechno tady je, kdo přišel s kým, a co má kdo na sobě. Její manžel poslouchá se zaujetím hudbu, ona se nudí. Nekonečné společenské povinnosti ji otravují. Než se vzali, Herman ji s sebou nevodil na takové množství oficiálních akcí, ale teď se zdá, že se jich nikdy nezbaví. A jestli od něj ještě jednou uslyší, jak nesmírně milovala klasickou hudbu jeho první drahá zesnulá manželka, asi se zalkne vztekem.

O tom, že se jeho choť nudí, Strauss nic neví nebo si toho nevšímá. Usazený v rudém sametu se plně soustřeďuje na hudbu. Je pyšný na orchestr a jeho skvělý výkon a dobře si všímá, že i řada významných osobností se tváří víc než uznale. Někteří potentáti vypadají dokonce ohromeně. Strauss je přesvědčený, že tahle skladba musí pohnout i lidmi, kteří se o vážnou hudbu nezajímají. Ví, že dnes večer se děje něco velkolepého. Tohle není jenom obyčejné představení, to musejí cítit i ostatní diváci.

Stan Miller, předseda konference o bezpečnostních technologiích, sjel pohledem k hodinkám. Ne že by se mu hudba nelíbila, naopak, všechno na tomhle koncertě je úžasné – od dirigentova výkonu až po bezchybnou hru každého člena orchestru. Miller chápe dnešní večer jako důstojné završení nejen čtyřdenní konference, ale i celého vývoje, kterým ISTA prošla v letech po jedenáctém září 2001, kdy se jí podařilo vyvinout a uvést do praxe nová bezpečnostní opatření. Ale nějak mu není dobře. Zřejmě snědl k večeři něco, co nesvědčí jeho trávení. Než zhasla světla v sále, vzal si lék na pálení žáhy, ale moc mu nepomohl. Aby pozapomněl na nepříjemné pocity za hrudní kostí, soustředí se na obličeje jednotlivých členů orchestru.

Dvě řady před ním sedí Gerta Osborneová, slavná rakouská operní diva. V ušních lalůčcích cítí nepříjemný tlak dlouhých diamantových náušnic a v duchu sakruje, že si je nemůže sundat. Pohledný mladý tenor, kterého si přivedla s sebou, se na ni otáčí, jako by cítil její neklid, a usmívá se. Oplácí mu také úsměvem. Těší ji drby, podle nichž je ten o mnoho mladší krasavec jejím milencem, přestože to není pravda. Jejich původcem je on sám a důvod jejich vzniku a šíření je prostý – takové fámy ho posouvají do záře reflektorů, a to může jeho kariéře jenom prospět. Gerta to všechno ví a nijak se řečem nebrání. Jsou dobré i pro ni. Co na tom, že jí je čtyřiasedmdesát, a jemu o třicet méně. Ten nápad s milenci jí připadá rozkošný a výborně zapadá do její představy o vlastní nesmrtelné kariéře.

Edward Fields, ředitel Americké národní bezpečnostní komise, si dobře uvědomuje důležitost konference, která dnes skončila, i to, že proběhla výborně. Některé z nových prezentovaných plánů na zajištění bezpečnosti na něj udělaly skutečně velký dojem. Za jedinou vadu na kráse považuje to, že se nemůže vrhnout na Ellen Grantovou, která sedí vedle něj. Měl by chuť rozpustit jí světlé, téměř bílé vlasy spletené do francouzského copu a vyloupnout ji ze strohých večerních šatů. Zdá se mu nesnesitelné, že spolu dnes stráví poslední noc, a pak se rozjedou do svých domovů – on do Washingtonu za manželkou a Ellen za svou rodinou do Kalifornie.

Doktorka Erika Aldermanová sedí vedle Fremonta Brechta, který ji na koncert pozval. Jeho pozvání patří k těm zřídkavým, která přijímá. Všechno, všecičko v jejím životě – rodina, koníčky, přátelé, dokonce i jídlo – se podřizuje výzkumu. Svým výzkumem se obírá, když uléhá ke spánku, a jemu patří první myšlenky, když ráno otevře oči. Ale když přijde Fremont s pozváním na nějaký koncert vážné hudby, vždycky řekne ano. Ne snad proto, že by ji hudba tolik zajímala. Vysedávání na koncertech ji popravdě řečeno připadá únavné, ale nesmírně ji baví pozorovat lidi kolem sebe a sledovat, jak na ně hudba působí – jak se uvolní a změní řeč těla, když je hudba obestře svým kouzlem. I to je svým způsobem výzkum. Koncerty považuje za experimenty, i když ten dnešní probíhá ve větším měřítku a s lépe oblečenými subjekty, než je zvyklá.

Malachai Samuels se snaží zaposlouchat do hudby, ale jeho pozornost neustále odvádějí dvě prázdná sedadla vedle něj. O Meer neví nic už od včerejška, od chvíle, kdy se rozdělili v Radničním parku. Ani o Jeremym nemá žádnou zprávu. Přestože si inspektor Kalfus dnes ráno zapsal jeho telefonní číslo, neví Malachai, kde Jeremy je, kam šel a s kým, a přitom mu inspektor slíbil, že mu dá vědět, jakmile něco zjistí.

Kolem páté odpoledne už začínal šílet. Čtyři hodiny se pokoušel dovolat Meer a Jeremymu na mobil, ale ani jeden z nich telefon nezvedal. Nakonec se rozhodl zatelefonovat inspektorovi, ale hovor spadl do hlasové schránky. Nechal mu vzkaz, jenže to úzkost a paniku nijak nezmenšilo. Kde je Jeremy? A kde Meer? Nepřišla o flétnu? Otázky by mu dokázal zodpovědět jediný člověk, Sebastian Otto, ale Malachai neměl a nemá jeho telefonní číslo. Musí tedy počkat, až koncert skončí, a promluvit si s ním potom. Nakonec si tedy oblékl frak a využil vstupenku, kterou mu Sebastian před několika dny obstaral. A teď tady sedí a poslouchá.

Kapitola 90

Čtvrtek 1 květnu, 19.51

Meer i oba inspektory vídeňské policie, kteří ji doprovázeli, zastavili ve vstupních dveřích koncertní síně, dva muži v uniformách. Přivolali další uniformovanou dvojici a už nejméně deset minut se dohadovali, jak s nově příchozími naložit. Každým okamžikem se blížil konec druhé věty. Meer věděla, že Sebastianovo sólo na hoboj přijde ve třetí větě. A také si dobře vzpomínala, jak jí Sebastian vyprávěl, že sestry vždycky pouštějí Nicoalsovi v rádiu koncerty, ve kterých hraje. Byla přesvědčená, že chce místo svého sóla zahrát na flétnu, aby Nicolas uslyšel evokační píseň.

„Proč jim to trvá tak dlouho?“ zeptala se netrpělivě Fiskeho.

„Nemohou nás pustit, když jsme neprošli příslušnou lustrací.“ Bublal v něm vztek. „Bezpečnostní opatření na tuhle akci jsou tak přísná, že dovnitř nesmí ani policie.“

„To nás tam opravdu nepustí?“ ptala se s panikou v hlase. „A znamená to, že uvnitř nejsou žádní policisté?“

„Ne, to ne. Policisté uvnitř jsou a ještě víc je jich venku. To s námi mají problém.“ Pokynul rukou k bezpečnostním rámům nainstalovaným ve vestibulu. „Nemůžou se dohodnout, jestli to, že chceme zabránit členu filharmonie, aby místo na hoboj zahrál na flétnu, je pádný důvod k přerušení koncertu. Je těžké je přesvědčit, Fräulein Loganová.“

„Nesmíme Sebastianovi dovolit, aby hrál,“ vyhrkla Meer zoufale. Jak jí to kdysi říkal Malachai? Že tím, co se z minulých životů vybavuje nejdříve, jsou násilné a tragické konce? Jestli Sebastian zahraje na flétnu v sále plném lidí, budou následky strašlivé. Stručně vysvětlila Fiskemu, jak se věci mají, a ten nepříliš přesvědčeně pokyvoval hlavou.

„Dovnitř nesmí nikdo, kdo nemá speciální holografickou vstupenku a jehož jméno není uvedeno na hlavním seznamu,“ vysvětloval jí na oplátku složitá opatření opravňující ke vstupu do hlediště.

„Ale já bych na seznamu být měla! Sebastian mě na koncert pozval. Dokonce jsme se tady v pondělí odpoledne s otcem zastavili, aby si nás prověřili. Řekněte jim to.“

Než stihl Fiske zareagovat, otočil se k ní jeden z hlídačů a s typickým britským přízvukem řekl: „Slečno Loganová, mám vás na seznamu a mám i kopii vašeho pasu. Ale ještě bych potřeboval vaši vstupenku.“

Meer spěšně vytáhla peněženku a začala v ní hledat. Vstupenka tam nebyla. Že by ji Sebastian vytáhl, když se v hotelu sprchovala? Vzhlédla, aby zkusila muže z ostrahy přemluvit, ale její pozornost v tu chvíli plně zaujala scéna na velkoplošné obrazovce, na níž se objevil detailní záběr členů orchestru. Sebastiana si všimla okamžitě. Hrál se zaujetím a vášní, jaké si pamatovala u sebe i svých spolužáků z dob studií na Juilliardu. V tuto chvíli splynul s nástrojem a na světě neexistovala žádná minulost, žádná budoucnost, jenom paměť soustředěná na noty, srdce bijící nikoli ve svém vlastním rytmu, ale v rytmu symfonie.

„Nemůžu lístek najít,“ otočila se k Fiskemu. „Vlastně… už si vzpomínám. Vstupenky měl u sebe otec. Máte jeho peněženku?“

„Ne.“

„V podzemí mu ji záchranáři vyndali z kapsy. Copak vám ji nedali?“

„Ne. Ale pokusím se v té věci něco udělat.“

Fiske doběhl ke Krantzovi, který mu pozorně naslouchal, a pak vyběhl ven. Vrátil se za necelé dvě minuty. Nejprve podal Meer Jeremyho hodinky. Automaticky si je natáhla na ruku a ucítila kovový chlad na zápěstí. Pak jí dal hnědou koženou peněženku, opotřebovanou, v rozích a přehybech rozpáranou a k prasknutí naditou kartami, stvrzenkami a útržky papíru. Proč má, proboha, takový starý krám? V tu chvíli si uvědomila, že mu tuhle peněženku dala k narozeninám, když jí bylo dvanáct. Byl to ten poslední rok, co žil otec s ní a s matkou v New Yorku. Matka ji vzala na nákup do T. Anthony na Park Avenue a trpělivě čekala, než si Meer prohlédla pánské peněženky různých tvarů, stylů a velikostí, aby nakonec vybrala tuhle. Když Jeremy dárek u večeře rozbalil, poděkoval jí, políbil ji na tvář a slíbil, že peněženka bude cestovat kolem světa spolu s ním a že ji bude mít vždycky u sebe, protože je to dárek od ní. Slib splnil.

Znovu zalétla pohledem k obrazovce a snažila se odhadnout, za jak dlouho přijde na řadu Sebastianovo sólo. Zbývá jí tak sedm osm minut. Otevřela peněženku a chvatně se probírala účtenkami, kreditními kartami a všelijakými papírky. Narazila i na fotografii malé holčičky, která sedí s blaženým úsměvem na desce obrovského klavíru. Stejně jako peněženka měla i fotografie rohy celé otrhané. Zastrčila ji do kapsy džínsů a hledala dál, až konečně našla malou bílou obálku, která měla v rohu natištěné jméno koncertní síně.

„Tady je to,“ podala jednu vstupenku ostraze.

„Vaše jméno, prosím?“

„Přece víte, jak se jmenuju! Tak už mě pusťte dovnitř! Je to naléhavé!“

„Máme předepsaný protokol…“

„Meer Loganová,“ vzdychla rezignovaně.

Střelila pohledem k otcovým hodinkám. Vteřiny ubíhaly. Zaposlouchala se do symfonie a usoudila, že do chvíle, kdy se Sebastian chystá udělat ten nevratný zoufalý krok, jí zbývá necelých pět minut. Pak Sebastian přiloží ke rtům starou flétnu, zahraje na ni řadu jednoduchých tónů a pošle tak bez varování bůhvíkolik lidí do tornáda vzpomínek plných zoufalství, smutku a hrůzy.

„Pospěšte si!“ prosila muže z ochranky. V tu chvíli se začínala hrát ta část symfonie, která jí připadala osudová – poslední sekvence před sólem. Jestli si nepospíší, nestihne Sebastiana zadržet.

Kapitola 91

Čtvrtek 1. května, 20.01

„David Yalom ze svého hotelového pokoje ani nevolal, ani nemluvil s hotelovou službou už od včerejšího odpoledne. Dověděla jsem se to až teď. Manažer hotelu dlouho sháněl provozního, aby zjistil, co a jak. Přibližně od dvou hodin včerejšího odpoledne mu na dveřích visí cedulka Nerušit. V tutéž dobu dal i pokyn, aby se mu netelefonovalo,“ hlásila Kerri, co zjistila.

„To je špatné. Zavolej policii. Požádej, aby co nejdřív prohlédli jeho pokoj. Může ležet uvnitř zraněny, nebo dokonce mrtvý.“

„Koncert skončí za necelou půlhodinu –“ začala Kerri, ale Paxton ji nenechal domluvit.

„Nejsem si jistý, jestli to vůbec má něco společného s koncertem. Na seznamu známého teroristy figuruje Yalom jako nepohodlná osoba a my jsme možná jediní, kdo ví, že se pohřešuje.“

Kývla a otevřela telefon.

Paxton se rozhlédl po Vineovi, ale nikde ho neviděl. Rychle vyšel z improvizované kanceláře a našel svého zástupce na inspekci jednoho z kontrolních stanovišť na konci chodby nedaleko vstupu na jeviště.

„Kde je Tucker Davis?“ zeptal se ho.

„Dohlíží na lidi, kteří se plazí tím zatraceným podzemním labyrintem.“

„Fajn. Symfonie skončí za necelých dvacet minut. Chci, aby pokračovali dál, dokud nezazní poslední potlesk,“ zašeptal, jako kdyby nechtěl poplašit někoho, kdo stojí opodál. Věděl, jak lehce se šíří panika. Byla to ta poslední věc, kterou by si mohl v uzavřeném prostoru, kde sedí skoro tři tisíce lidí, dovolit. Ale ještě důležitější pro něj byla image jeho firmy. Nikoho z ISTA nesmí ani napadnout, že by neměl všechno plně pod kontrolou.

„Veškerou aktivitu, kterou jsme zatím dole zaznamenali, můžeme připsat na vrub potkanům –“

„Na potkany ti kašlu,“ přerušil Vinea Paxton. „Vím, že se pohybujeme po tenkém ledě a že dole jsou kilometry neprozkoumaných tunelů. Ale taky vím, že se nám ztratila nálož semtexu a jeden reportér. Jestli někdo drží v podzemí Davida Yaloma jako rukojmí, musíme se o tom dovědět a rychle celou budovu vyklidit.“

Kapitola 92

Čtvrtek 1. května, 20.02

Sebastian drží v jedné ruce hoboj a druhou sahá do kapsy fraku a vyndává odtud malý křehký nástroj. Orchestr právě hraje poslední takty před jeho sólem. V tuto chvíli se o něj nikdo nezajímá. Nenápadně opře hoboj o podlahu, přiloží si flétnu ke rtům, počká na poslední tóny a podívá se na Leopolda Twitchela.

Z úcty k dirigentovi začne hrát přesně v místě, kam by patřilo jeho sólo. Vzdává tak hold jak Leopoldovi, tak mistru Beethovenovi. Twitchel zamíří na Sebastiana slonovinovou taktovkou, a zatímco se taktovka chvěje ve vzduchu, mhouří nevěřícně oči. Sebastian vidí, že si dirigent uvědomil absenci stříbro-černého nástroje a že se ho zdviženým obočím beze slov táže, co to má znamenat.

Sebastian jeho pohled ignoruje. Je mu jedno, co si Twitchel myslí. Záleží mu na jediné věci – aby sestřička ze Steinhofu, které po telefonu slíbil tisíc eur, na začátku koncertu skutečně zapnula rádio v Nicolasově pokoji a aby jeho syn uslyšel, co se mu teď chystá zahrát. Drobná flétna se v jeho rukou ztrácí, a když ji přiloží ke rtům, má pocit nezvyklého sucha. Pokládá na ni prsty a znovu se dívá na noty, které mu nadiktovala Meer a které má teď položené na pultíku před sebou.

Kapitola 93

Čtvrtek 1. května, 18.03

David sleduje, jak ze zdi vypadává cihla, otvor ve větrací šachtě se zvětšuje a do jeho podzemního království proudí světlo. Tiskne se ke zdi a schovaný za vyčnívajícím kamenem se dívá na druhou uvolňující se cihlu a pak na několik dalších. Věděl dopředu, že tahle situace může nastat, a vlastně nikdy úplně nevěřil v nedobytnost své krypty, ale přesto si teď připadá zaskočený. Stejně nezáleží na tom, jestli ho tu někdo najde nebo ne. I kdyby se dostali až k němu, pořád má na své straně moment překvapení, a ten zmůže mnoho.

Se zadrženým dechem a velmi opatrně, aby nezpůsobil žádný hluk, odsouvá pomalu ze světelného pruhu kufřík s výbušninou a centimetr po centimetru se přesouvá se vším potřebným do temnějšího zákoutí krypty.

„Nehýbejte se, mám zbraň!“ ozve se mužský výkřik.

David sice původně chtěl, aby okamžik výbuchu nastal přesně ve vybraném místě symfonie, ale teď to vypadá, že tak dlouho nebude moct čekat. Se zatajeným dechem poslouchá, jak se Američané, kteří se sem vlámali skrze cihlovou nádrž na vodu postavenou v nejvzdálenějším konci jeho úkrytu, pohybují. Co bude dál, se rozhodne během několika minut. Všechno závisí na tom, jestli uspěje se svou poslední léčkou, kterou na nezvané návštěvníky nastražil.

„Mám zbraň!“ křičí Američan znovu. „Nehýbejte se!“

David pouští z klece posledního potkana. Sleduje, jak zvíře běží po nerovné zemi, a v duchu lituje, že jich nenachytal víc.

„Do háje, Tuckere, jsou to jen další krysy,“ říká jiný hlas.

Paprsek světla sleduje potkana, který pádí k západní stěně a vklouzne do pukliny.

„Myslím, že bychom se měli vrátit nahoru. Tohle nemá smysl. Kromě potkanů tady nikdo není.“

„Krysy, které opouštějí loď,“ vtipkuje druhý.

Smějí se a Davidovi se zdá, že se jejich hlasy vzdalují. Opravdu odcházejí? Vypadá to tak. Pozorně poslouchá a sedí bez hnutí. Nedokázal by říct, jak dlouho to celé trvalo – na hodinky nevidí a známé tóny symfonie zastřel hluk, který působí vetřelci. Má dál čekat na vybrané místo ve čtvrté větě, nebo to udělat hned? Může si dovolit další čekání? Co když Paxtonovi muži průzkum podzemí ještě nevzdali? Co když číhají, co bude dál? Být tak blízko u cíle, a neuspět jenom proto, že se upnul na elegantní zakončení své záležitosti… Ne, nemá smysl to oddalovat. Sáhne po drátech.

Kapitola 94

Čtvrtek 1. května, 20.04

Meer doběhla ke vstupu do hlediště, kde jí cestu zastoupila uvaděčka. Meer, které ani za mák nezáleží na tom, jestli koncert přeruší, si jí ale nevšímá a sebevědomě sáhne po klice. Uvaděčka však s výrazem nezlomné autority položí na dveře ruku a tichým, ale rozhodným hlasem namítne, že vstupovat během koncertu do hlediště je zakázáno.

Meer to samozřejmě ví a dokonce chápe, proč to tak je. Rušila by hudebníky. Jakmile je koncert v proudu, může soustředěnou pozornost umělců narušit i sebemenší pohyb. Jenže přesně to ona chce! Slyší, že muž, který má na svědomí smrt jejího otce, už hraje první notu melodie, která ji jako noční můra pronásleduje od dětství. Koncertní síň se plní zvláštním prastarým zvukem, který vibruje v prostoru, odráží se od stěn a od stropu, chvěje se a všechno pohlcuje. Přichází z jiného světa. Není to hudba, není to hluk. Je to něco, co nikdo z přítomných nikdy neslyšel. Zmocňuje se jí to.

Omámeně zdvíhá ruce, aby si zacpala uši, ale zvuk nejde zastavit, nedá se před ním utéct. Zapotácí se a vší silou se snaží udržet rovnováhu. Batoh jí padá na zem a obsah se sype po koberci. Shýbne se, aby věci posbírala. Uvaděčka zdvořile podřepne, aby jí pomohla. Toho Meer okamžitě využije. Rychle se narovná, rozrazí dveře, vpadne do hlediště a rozběhne se k pódiu.

Kapitola 95

Čtvrtek 1. května, 20.07

Že něco není v pořádku, si zpočátku uvědomilo jen pár diváků, zato členové orchestru to poznali okamžitě. Dirigent zkameněl s rukou pozdviženou ve vzduchu. Ještě se mu nestalo, aby ho při koncertu něco takhle vyvedlo z míry. Zíral bez hnutí na svého prvního hobojistu a ve zlomku vteřiny horečně přemítal, co si počít. Náhle si však s úžasem uvědomil, že ho zalila vlna zoufalství.

Podlaha pod nohama se mu rozplynula a on už nestál na pevné zemi, ale šlapal vodu. Pod sebou měl mokré ledové černo, nad sebou temnou, bezměsíčnou a bezhvězdnou oblohu. Na hladině plavaly kusy jeho lodi. Zničená loď, zmarněné životy. Zblízka i z dálky se ozýval křik. Jako kapitán je odpovědný za loď i posádku. Nářek tonoucích se sléval do děsivé melodie, která ho bude provázet celou věčností. Ledový chlad vody povolil, ruce a nohy mu ztěžkly. Je mu jedno, že se utopí, jen aby už nemusel poslouchat tu příšernou symfonii nářku.

Když Meer vkročila do sálu, před očima se jí rozlila mlha a temné hlediště se proměnilo v noční oblohu.

Margaux cítila pach svého koně, pryskyřici borovic a vůni deště. Poryvy větru měly takovou sílu, že jí z hlavy odnesly klobouk, který si vypůjčila od Beethovena. Mokré prameny vlasů jí bičovaly obličej a Beethovenův plášť nasáklý vodou ji tížil na ramenou. Ještě před několika hodinami jim oběma převlek připadal jako výborný nápad.

Archer Wells byl stejně promočený jako ona a těžce dýchal. A Margaux cítila alespoň malé zadostiučinění, že měl co dělat, aby ji dohonil.

„Tohle přece nedokážete použít,“ ušklíbl se a kývl směrem k pistoli, kterou držela v ruce. „Podvést mě, to ano. Ale zabít? To přece ne, Margaux.“

Kdyby tady teď s ní byl Caspar, shodil by toho drzouna ze sedla a nařezal mu. Bylo by úžasné mít ho zase zpátky a dovolit mu, aby ji bránil. Jenže to je jenom ztracený sen. Včera večer jí car řekl, že Caspar je bohužel skutečně mrtev. Historku o tom, že žije někde v Himálaji, si vymyslel Archer Wells, aby ji zapletl do svých plánů na krádež kouzelné flétny. Dokonce chtěl flétnu prodat právě jemu, carovi! Od samého začátku šlo o promyšlenou lest.

„Vzpomínáte si, Archere, jak jste mi říkal, že všude kolem jsou špehové?“ zeptala se Margaux. „I car měl své vyzvědače a ti mu donesli všechno o vašich lžích. Můžete mi vyhrožovat, čím chcete, flétnu nedostanete!“

A nedostane ji ani car! Margaux ji nikomu neprodá. Kazetu i s tajným obsahem doručí Antonii Brentanové, jak to slíbila Beethovenovi.

Jejího manžela stálo hledání té věkovité věcičky život. Obestírá ji nebezpečí, jak to ostatně dokazuje i dnešní noc. Nedovolí, aby ublížila ještě někomu dalšímu. Takhle by si Caspar plnění svého odkazu nejspíš nepředstavoval, a ona se teď musí spolehnout na pomoc Boží.

Sebastian hrál zdánlivě jednoduchý nápěv, a jak se tóny vznášely ve vzduchu, začal se sál kolem Meer měnit v peklo.

Ze všech stran se ozýval křik a pláč. Lidé nechápali, proč se stávají součástí děsivých obrazů, které se před nimi bez varování vynořují. Ochromovaly je nepochopitelné zvuky, pachy a pocity. Jeden po druhém propadali kouzlu přízračné melodie. Meer se snažila zůstat v přítomnosti, ale minulost ji stahovala zpátky do lesa a do koňského sedla smáčeného deštěm. Ruka se jí už netřásla. Zamířila pistolí na Archera a položila prst na spoušť.

Kapitola 96

Čtvrtek 1. května, 20.12

Tom Paxton stál před monitory a hudbu nevnímal. Zrovna když se chystal zeptat Billa Vinea, jak to jde v podzemí, padla na něj obrovská tíha, jako by ho sám vzduch tlačil k zemi. Ten hrozný tlak ho nutil zavřít oči. Obrazy, jež pak za víčky uviděl, mu vůbec nedávaly smysl.

Zatímco vojáci zapalovali dobytou vesnici, vrazil William Moore do jednoho z ubohých domků. Nasál pach teplé čerstvé krve, jenž se vznášel v malé místnosti, a polkl žaludeční šťávy, které mu stouply do krku. Zpod stolu v koutě se na něj upíraly dva páry očí. Schovávala se tam žena a vedle ní se krčil malý kňourající chlapec. Na podlaze se válelo pár rozsypaných jablek a svou červení se od šedivých kamenů odrážela jako krev. Z ohniště se kouřilo. Brzy se tady ochladí, protože zimní vítr tenké stěny lehce profoukne, ale té ženské a klukovi to stejně bude jedno. Nebudou o tom vědět, protože je rozhodně nenechá naživu. Kluk je moc malý, aby se k něčemu hodil, a se ženskou by byly jenom potíže, ale napřed… Bojuje v téhle válce pro krále Jindřicha IV. už dlouho a ženu neměl už kolik neděl.

Strhal z ní chatrné šaty. Pohled na malé prsy s bledými bradavkami ho zklamal. Chtěl mít ruce plné růžového masa, které by mohl pořádně zmáčknout, ne takovouhle droboť. Nehty, které se mu zaryly do tváře, ho spíš překvapily, než že by ho ten útok zabolel. Jen málo žen se brání. Zachechtal se.

Kluk se nahlas rozbrečel. Moore ho kopancem poslal na podlahu, kde se rozplácl jak široký tak dlouhý. Žena křičela, ať synkovi neubližuje. Dal jí facku, po které jí na tváři vyskočila červená skvrna. Vzrušilo ho to. Vzápětí mu na bradě přistál její plivanec. Už jenom za to ji znásilní a uškrtí. Když se na ni začal sápat, vnikl dovnitř páchnoucí štiplavý kouř a nutil ho ke kašli. S klením vyběhl ven a nechal tu ženskou i kluka být. Ani se neohlédl.

Venku zapalovali jeho vojáci chatrče a smáli se při pohledu na lidi a zvířata snažící se uprchnout z plamenů. Byla to změť mužů, žen, dětí, kuřat, psů, koní i prasat. Nějaká napůl chromá stařena chytila Moorea za paži a křičela na něj: „Zachraň ji! Zachraň ji!“ Ukazovala na malou holčičku, která se po čtyřech plazila z jedné z chatrčí. Kolem ní zuřily plameny. Život jednoho mizerného dítěte pro něj nic neznamená. Jejich úkolem je dobýt tuhle ves a táhnout dál. Se ztrátami se počítá. Zkusil tu babu setřást, ale držela se ho jako klíště. Nakonec upadla a chytila ho za nohu, pořád se stejným jekem: „Zachraň ji! Zachraň ji!“

William Moore se zasmál, hrubě ji odkopl a vykročil kupředu.

„Tome! Tome! Něco se děje,“ třásla Kerri Paxtonem. Snažila se upoutat jeho pozornost a vykřesat z něj nějakou reakci, ale stál proti ní s očima upřenýma do prázdna. Očividně vůbec nevnímal, že mu Kerri něco říká ani, že mu zarývá prsty do masa.

Kapitola 97

Čtvrtek 1. května, 20.13

V hledišti zatím šplhala Annabelle Straussová na sedadlo, křičela: „Pomozte! Pomozte mi!“ a divoce mávala rukama nad hlavou. Starosta se ji snažil uklidnit, ale chovala se, jako by ho vůbec neznala, jako by snad ani nebyl jejím zákonným manželem.

Operní pěvkyně Gerta Osborneová seděla na druhém konci řady, zírala bez hnutí na klenutý strop, ukazovala na někoho či něco, co viděla jenom ona, a ječela, že se to blíží „Moc rychle!… Strašně rychle!“

Stan Miller klopýtal řadou a zakopával o nohy diváků, jako kdyby byl slepý. Křičeli na něj, snažili se ho zastavit, ale nešlo to. Zoufale se pokoušel před něčím uprchnout.

Na podlaze jeviště se zmítal dirigent a chňapal rukou do vzduchu, aby se něčeho zachytil.

První houslista třímal svůj nástroj jako plácačku, zuřivě se jím oháněl a tloukl se do rukou, prsou i obličeje, jako by se ho snažilo uštípat hejno nějakého jedovatého hmyzu.

Harfenistka se choulila s hlavou v dlaních a vyrážela ze sebe srdcervoucí vzlyky.

Erika Aldermanová seděla na sedadle a fascinovaně to všechno pozorovala. Věděla, přesně, co se děje. Byla blízko jeviště a viděla, jak spolučlen bratrstva Sebastian hraje na flétnu melodii, která většinu diváků poslala do víru drásavých vzpomínek z minulých životů. Otočila se na Fremonta, aby mu sdělila úžasnou novinu, že všude kolem nich se potvrzuje její hypotéza o binaurálních tónech. Ale Fremont na svém místě nebyl. V nastalém zmatku si vůbec nevšimla, kdy a kam zmizel. Kde je? Zasáhly ho také vzpomínky? Věděla, že by se po něm měla jít podívat, ale nechtěla se připravit o živoucí důkazy, které dokládají pravdivost její teorie.

V hledišti ale seděl ještě jeden divák, u něhož evokační píseň nevyvolala žádnou reakci. Malachai Samuels. Opřekot se na něj valila spousta otázek: Proč má Sebastian flétnu? Jak to, že zná nápěv evokační písně? Rozluštila ji snad Meer? A proč na tu flétnu vůbec hraje? Malachai užasle pozoroval lidi v hledišti, kteří byli vrženi z přítomnosti do minulosti bez sebemenší šance se na takovou cestu připravit. Nakonec se zdvihl. Ať už se v dalších minutách stane cokoli, musí se dostat k Sebastianovi, a až píseň dohraje, flétnu mu sebrat.

Razil si cestu k jevišti a viděl, že Meer se snaží o totéž. Všichni ostatní se v davu potáceli a drali k východu.

Meer si vůbec neuvědomovala, že jí někdo stojí v cestě. Propadala se do vlastních trýznivých vzpomínek, které ji svazovaly a nedovolovaly pohybovat se rychleji. Vší silou se snažila udržet v přítomnosti, ale cítila, jak na zvucích flétny klouže zpět.

Margaux přinutila ruku, aby se přestala chvět a mířila na Archera.

Nebál se. Byl si jistý, že nedokáže vystřelit. Pobídl koně, aby doběhl těsně k jejímu a natáhl se k řemenům, jimiž měla Margaux připevněnou kazetu k sedlu.

„Ne!“ vykřikla. Prudce přitáhla otěže a kůň se postavil na zadní.

„Vy hlupačko. Což nechápete, co jste způsobila? Vím, že v kazetě jsou pokyny, jak se dostat k flétně. Dejte mi ji a já vám zaplatím, co jsem slíbil. Jestli neuděláte, co chci, je s vámi konec.“ Pohrával si s pistolí. „Tak co vy na to?“

Malachai cítil, že panika dostupuje vrcholu. Zdálo se, že strach, hysterie a halucinace znemožňují lidem okolo najít odpovědi i na tak jednoduché otázky jako: Zůstat? Utéct? Kam a kudy? Sednout si na zem? Nebo běžet kupředu? Dokonce ani těch pár diváků, kteří nebyli vzpomínkami zasaženi, nevědělo, co si počít. Strach byl nakažlivý. S pokračující písní se Malachai pomalu odhodlaně prodíral kupředu. Kamkoli se podíval, viděl v očích okolo sebe děs a slyšel vyděšený křik. Ale s ním samým se nedělo nic. Vůbec nic.

Valící se dav vrátil Meer zpátky do přítomnosti. Lidé do sebe vráželi a strkali a cloumali jí ve snaze uniknout před tou strašlivou hudbou. Nevěděli, co věděla ona – že dokud melodie bude znít, budou dál prožívat hrůzu a bolest dávných vzpomínek a že její tóny je dostihnou i ve foyeru. Každá další nota je vrhne hlouběji do podsvětí, kde jim bude svítit světlo staré stovky nebo dokonce tisíce let.

Kapitola 98

Čtvrtek 1. května, 20.15

Kolem Davida se v poryvech vlní vzduch a snaží se ho odvést od toho, co má a musí udělat. V jediném okamžiku prožívá dvě různé reality a přes veškerou snahu ukotvit se v jedné z nich, se potácí mezi oběma. Co se to děje?

Měl by odpálit bombu, ale s jeho koordinací a očimaje něco v nepořádku. Dokáže se soustředit jenom na zvuk, který se mu obtáčí kolem hlavy tak těsně, až má pocit, že mu vymáčkne mozek z hlavy ušima, očima a nosem.

Je to snad nějaká nová technologie, kterou použili Paxtonovi lidé, aby vypudili z podzemních tunelů krysy, jako je on? Je tak zvláštní – děsivá a zároveň krásná. Hrozí, ale i svádí a přitahuje. Musí připojit k baterii poslední drát a pak… ne, ne, teď musí poslouchat… nemůže si pomoct, hudba ho vábí, láká a vtahuje do sebe.

Kapitola 99

Údolí Indu, 2120 př. n. l.

Měsíc nesvítil a šlo se špatně, ale Dévadás neměl na vybranou. Musel vyrazit na cestu v noci, aby se dostal na místo včas. Podle tradice musejí být všechny oběti provedeny za svítání. Zbývá jenom pár hodin, než Sunil položí Ohanu na kamenný oltář, podřízne jí během slavnostního obřadu hrdlo a obětuje tak svou panenskou dceru bohům.

Jako kdyby bohové lidské oběti skutečně vyžadovali!

Po zbytek noci se plahočil po nerovné cestě a přemýšlel, jak Sunila přimět, aby od svého plánu upustil. Co by mohlo změnit názor někoho tak oddaného starým pověrám? A proč by ho měl Sunil vůbec vyslechnout, když jeho i bratra Rasúla považuje za odpadlíky, stejně jako je za vyvrhele má ostatních šest svatých mužů z vesnice?

A přitom se lidé skutečně uzdravují a uklidňují, když jim on a bratr hrají na své nástroje určité písně. Tóny z jejich fléten a bubnů dokážou vyléčit nespavost, zmírnit bolest a nervozitu. Kdyby jejich vlastní otec nepatřil ke svatým mužům, nejspíš by je vesničané dávno vyhnali. I tak platí za odrodilce, protože starci považují nové myšlenky a podivné způsoby léčení za podezřelé.

Jenže metody obou bratrů skutečně pomáhají, a tak je praktikují dál, i když se tak vystavují nebezpečí. Není nad to vidět, jak z očí nemocného mizí bolest, nebo cítit pod rukou chladné čelo dítěte tam, kde ještě před chvílí žhnula kůže horečkou. Dévadáse dokonce zapudila vlastní manželka a její rodina. Donutili ho, aby odešel z domova, a pohrozili mu, že ho připraví i o děti, pokud s nečistými praktikami nepřestane. Ale on přestat nemůže a nechce.

Sunil nejspíš zahlédl ze svého domu, jak se blíží, a zkřížil mu cestu. „Co tady pohledáváš?“ zavrčel.

„Rád bych s tebou o něčem mluvil.“

„Ty nemluvíš. Ty se jenom rouháš. A já nemám čas. Musím připravit spoustu věcí.“

V místě, kde se nebe stýká se zemí, se objevil první záblesk světla. Dévadás odhadoval, že obětní rituál začne už brzy. Díval se na Sunilův dům a představoval si Ohanu spící na rákosové rohoži ve společném pokoji se dvěma sestrami.

Bratr Rasúl Dévadáse prosil, aby nikam nechodil, ale on byl pevně odhodlaný zachránit svou lásku za každou cenu. Dluží jí to za to, co mu darovala, byť ten dar přinesla dobrovolně.

Všechno začalo nevinně. Když manželka vyhnala Dévadáse z domu, začal žít spolu s bratrem v dílně. Asi po roce se u nich objevila Ohana. Trápily ji nesnesitelné bolesti hlavy. Přišla celkem pětkrát. Když Dévadás zahnal bolesti pošesté, nabídl jí šálek čaje a u něj si povídali. Přišli na to, že Ohaniny potíže zřejmě souvisejí se sňatkem, který dohodl její otec. Měla se vdát za muže, který žil za mořem. Otcové běžně vybírali pro svoje dcery ženichy a dívky to bez výhrad přijímaly, ale Ohana byla jiná. Nechtěla se vdát za cizince. Dévadás jí rozuměl. On i jeho bratr se starými zvyky nesouhlasili.

Slunce už se chýlilo k západu, a oni si pořád ještě vyprávěli o tom, čemu věří. Ohanina dychtivá a upřímná mysl a bezelstná zvídavost Dévadáse okouzlily.

Jejich nebezpečný milenecký vztah začal ještě téhož dne a pokračoval pod příkrovem stínů a tmy. Několikrát se ho sám pokusil ukončit, ale vždycky ho přemluvila, že je to zbytečné a že všechno jistě skončí naprosto přirozeně, až přijede její nastávající.

O měsíc později se však ukázalo, že na moři utonul, a Sunil si jeho smrt vyložil jako znamení, že je jeho dcera předurčena stát se obětí, kterou vesnice každý rok věnuje bohům v den slunovratu.

Ví vůbec Ohana, co ji dnes čeká? Spí klidně, nebo sleduje z okna bezměsíčnou oblohu a představuje si svou smrt? Při té myšlence ho zamrazilo u srdce.

„Prosím, věnuj mi pár okamžiků, Sunile,“ požádal Dévadás pokorně. Stálo ho to hodně přemáhání, ale věděl, že jiná možnost není.

„Jestli chceš, můžeš jít se mnou. Potřebuji nasbírat dříví,“ odpověděl Ohanin otec a zamířil k říčnímu břehu, kde rostly posvátné stromy ašóka, vysoké a rovné jako stráže. Dévadás šel vedle starého muže a sbíral spolu s ním větve, které se budou pálit u oltáře. Byla sice tma, ale růžové květy na stromech zářily, jako kdyby v jejich nitru hořelo světlo, a jejich těžká vůně vyvolávala v Dévadásovi nevolnost. Říkalo se, že voda, do které byl ponořen květ ašóky, se má pít jako ochrana před zármutkem. Však také mají všichni ranhojiči pohotově zásobu džbánků.

„Opravdu plánuješ dnes za svítání obětovat svou dceru bohům?“ zeptal se konečně Dévadás.

„Co je ti do toho? Jak si ty, jehož jméno znamená Služebník bohů, vůbec dovoluješ klást mi v dnešním posvátném dni takové otázky?“

Na obřad, který přivítá novou část roku, se už po svítání začnou zdaleka i zblízka scházet stovky lidí. Ale zatím nikde nikdo nebyl.

„Přišel jsem ti říct, že pokud obětuješ Ohanu bohům, urazíš je tím a jejich hněv padne na tebe a tvou vesnici.“ Dévadásovi připadalo, že má v ústech místo slov sůl, ale věděl, že tohle je jediná možnost, jak zvrátit Ohanin osud.

„Jak to?“ vyštěkl Sunil.

„Protože bohové si žádají pannu.“

Starý muž se napřímil a v obličeji se mu objevil výraz chladného vzteku. „Co tím myslíš?“

„Ohana není panna.“

„Jak se opovažuješ?“

„Říkám ti pravdu. Vím to.“

Sunil se před ním tyčil nehybně jako hory na obzoru. „Jak bys to zrovna ty mohl vědět?“

„Protože jsem to byl já, kdo z ní učinil ženu,“ zašeptal Dévadás zahanbeně. Nestyděl se za to, co s Ohanou prožil, ale za to, že ty vzácné chvilky musí pošpinit tím, že o nich mluví všedními slovy.

Vlny něžně narážely na břeh řeky Gangy, nad hlavami jim zazněl šumot křídel osamělého ptáka a v dálce varovně zaštěkal pes.

„Má dcera…“ Sunil vyslovoval každé slovo s námahou a zuřivostí. Polkl a začal znovu: „Moje dcera byla od dětství zaslíbena jinému muži…“ Odmlčel se a snažil se srovnat si v hlavě, co mu Dévadás právě řekl. „Od dětských let byla zasnoubena jinému, a ty jsi s ní ležel?! Přestože máš mladou ženu a děti?“

Mohl se nějak ospravedlnit? Rodina jeho manželky jej sice vypověděla ze svého středu, ale formálně byl pořád ženatý. Nedokázal by nikomu vysvětlit, jaké to s Ohanou bylo a že má pocit, jako by na ni jeho duše čekala už od svého prvního vtělení. Ale v Sunilových očích viděl, že dosáhl svého. Její otec mu věří a Ohanin život je zachráněn.

Rána ho zastihla nepřipraveného. Sunil byl mnohem starší než Dévadás, ale vztek mu dodal netušenou sílu. Kámen udeřil Dévadáse do spánku a ten klesl k zemi. Ležel a díval se na zuřícího muže, který se nad ním skláněl. Věděl, že by ho přemohl, ale zakořeněný insdnkt mu velel, že nesmí odporovat starším. Než si uvědomil, že Sunila respektovat nemusí, dopadl kámen znovu a pak ještě jednou. Dévadás ztrácel vědomí a s ním i jakoukoli šanci na obranu.

Nedokázal se pohnout ani neviděl krev, která mu stékala do očí. Věděl, že tohle je jeho konec. Zemře na téhle cestě, ještě než přijde den. V závoji bolesti viděl Ohanu. Nebo si ji jenom přál vidět? Chtěl jí říct, aby pro něho neplakala, že to udělal rád. Dal svůj život a svou lásku za její. Už ho nic nebolí. Už necítí rány, přestože ho Sunil mlátí do rozbité hlavy znovu a znovu. Všechna bolest je pryč a místo ní cítí štěstí, že ji zachránil před smrtí. Víc nabídnout nemůže. Bylo mu dopřáno se za ni obětovat. Možná že žil celý život pro tuhle chvíli – aby mohl zemřít a zachránit ji. Všechno má svůj smysl a to, že on tento smysl pochopil, je dar, který si bere s sebou ve chvíli, kdy odchází ze života a vstupuje do tmy, kde minulost s přítomností splývají vjedno.

Kapitola 100

Čtvrtek 1. května, 20.23

K Meer se blížil tlustý muž ve fraku. Pokud mu sama neuhne, smete ji z cesty. Jenomže ona nemá kam uhnout. Dav ji sevřel a uvěznil.

Tlouštík do ní prudce vrazil, upadla a uhodila se do nohy o sedadlo. Bolest ucítila ve chvíli, kdy flétna vydala další tón, nádherný a strašlivý, který neměl s obyčejnou hudbou nic společného. Tříštil se na miliony světelných střípků, které Meer stahovaly zpátky k Margaux, do bouřky v lese.

Když Archer Wells mířil pistolí Margaux na prsa, měl v očích lítost a v hlase upřímnost: „Velice mne to mrzí, ale všechno je mnohem složitější, než si vůbec dovedete představit. Britská vláda nemůže připustit, aby kvůli vaší tvrdohlavosti došlo k mezinárodnímu incidentu, chápete? Pokud flétnu Beethovenovi neukradnete a neprodáte ji carovi, car se nejspíš sebere, ukončí politická jednání a odjede z Vídně. Totéž by se mohlo stát, kdybyste mu flétnu prodala, a ona nefungovala. Mám za úkol postarat se, aby všechno dopadlo podle plánu. Proč jste jenom nedodržela naši úmluvu! Když jsem s vámi jednal, udělal jsem vám čestnou nabídku…“

„Co to vykládáte! Lhal jste mi! Tvrdil jste, že můj manžel stále žije.“

Archer ji neposlouchal: „Hrozí, že se záležitostí okolo flétny promění v politické peklo. To nesmím dopustit. Musím od vás dostat všechno, co má k flétně nějaký vztah. Dejte mi tu krabici!“

„Ne!“ Beethoven ji požádal, aby ji doručila, a ona to pro něj udělá.

Sledovala, jak Archerův prst tiskne spoušť. Vystřelila první a pobídla koně. Pythagoras zareagoval na výstřel i kopnutí do žeber a vyrazil kupředu. Margaux ho nechala letět tryskem směrem k budovám panství. Ani se neohlédla. Netušila, jestli kulka zasáhla cíl. Záleželo jí na jediném – aby předala Beethovenův dárek Antonii Brentanové.

Neviděla, že Archer navzdory palčivé bolesti v levém rameni zdvíhá zbraň a míří na ni.

Když uslyšela výstřel, zprvu si myslela, že to zarachotil další hrom, a když ji kulka zasáhla do boku, měla pocit, jako by ji spálil plamen. Uvědomovala si jenom dvě věci: bolest a povinnost dojet na panství dřív, než se zhroutí, předat kazetu a ochránit tak tajemství, pro něž musel Caspar zemřít. Lidé z panství jí pomohou a dokáží ulevit bolesti. Jenom tam musí dojet.

Na stromě za ní zazpíval pták. Není to úžasné slyšet ptačí zpěv ve chvíli, kdy kolem zuří bouřka, hromy bijí a ona cválá promočeným lesem? Hlavou jí letěla myšlenka na lesního zpěváčka, na Beethovena, flétnu a její tajemství. A také na manžela a na to, jak drží její ruku ve své.

Sebastian se nadechl, aby začal hrát melodii nanovo. Během kratičkého okamžiku ticha se Meeřina mysl vrátila do přítomnosti. Zjistila, že sedí na koberci mezi sedadly. Musí se zdvihnout, dostat se na jeviště a zastavit ho. Chaos kolem ní narůstal a nové vzpomínky vyvolávaly v lidech další utrpení. Vzepřela se rukama a podívala se do uličky. Zpanikařený dav se hrnul ven, ale ona neměla na vybranou, musela se drát proti proudu. Připadala si jako omámená; dokáže se vůbec pohnout? Musí. Margaux umírá a Meer neví, jestli dokáže projít i její smrtí. Neví, jestli tu bolest vydrží.

Margaux už se neudržela v sedle. Zhroutila se Pythagorovi na krk a oběma rukama se držela hřívy. Už jí nezbývala skoro žádná síla. Bolest byla tak hrozná, že by se nejraději propadla do bezvědomí, ale zároveň si uvědomovala, že neví, co by se stalo, kdyby se pustila. Zastavil by Archer jejího koně? Nebo by ho dokonce zastřelil, aby se kazety zmocnil?

Zaťala zuby a zkusila se soustředit na to, co řekne, až se dostane k domu. Co se stalo, musí vysvětlit co nejmenším počtem slov. Ale nejde o slova. Jde o melodii, která by se podle Beethovena neměla nikomu dostat do rukou. Ano, musí je varovat… zajistit, aby se nikdo nedostal k tajemství, které se skrývá ve starém nápěvu.

Meer se prodírala mezi lidmi v uličce, až se konečně dostala k pódiu. Vyšplhala nahoru, propletla se mezi členy orchestru, kteří stejně jako diváci prožívali chvíle úzkosti a bolesti.

Jeden hudebník ležel na podlaze, křičel a válel se sem a tam, jako kdyby chtěl uhasit plameny na těle. Jiný se krčil stěsnaný pod židlí, rukama si chránil obličej před neviditelným nepřítelem a stále dokola vykřikoval tutéž větu v neznámém jazyce. Někteří hráči prožívali fyzické útrapy, jiní duševní trýzeň. Hrstka těch, na které melodie flétny nijak neúčinkovala, se snažila pomáhat ostatním.

Meer se nedívala vpravo vlevo a razila si cestu k Sebastianovi, který ztracen v sobě hrál na flétnu a zmatku kolem sebe si nevšímal. Oči měl zavřené a neviděl, jak se k němu blíží, ani že natahuje ruku. Její přítomnost si uvědomil až ve chvíli, kdy ucítil, jak se mu snaží vytrhnout flétnu z ruky.

Podíval se na ni. Když se jejich pohledy střetly, viděla mu Meer v očích zoufalství a touhu zahrát alespoň ještě jeden další tón. Vší mocí se snažila zůstat v přítomnosti a soustředila se na to veškerou svou silou. Bolest v zádech s každým nádechem narůstala.

„Už dost, Sebastiane. Dál už hrát nebudete. Už jste udělal, co jste mohl. Dejte mi tu flétnu.“

Koutkem oka zahlédla několik policistů, kteří se snažili prodrat k jevišti. Sebastian si jich všiml také a jeho prsty na okamžik uvolnily sevření na hladké zažloutlé kosti. Meer mu flétnu vyškubla a schovala ji pod bundu. Ustoupila, aby udělala místo mužům v uniformách, kteří vyskočili na pódium a obstoupili Sebastiana. Nikdo z nich jí nevěnoval pozornost. Všimli si vůbec, že mu flétnu bere? Uvědomili si, že Sebastian nehrál na hoboj, ale na jiný nástroj? Zřejmě ne. Fiskemu sice o flétně řekla, ale nejspíš neměl čas svým mužům všechno dopodrobna vysvětlit. Ona ale rozhodně neměla v plánu čekat a zjišťovat to.

Spěchala, aby se dostala co nejdál od Sebastiana i od policistů. Nikdo se o ni nezajímal. Tři muži obstoupili Sebastiana, zatímco ostatní se snažili udělat něco pro lidi, ječící a sténající všude kolem.

Teprve teď na ni dopadl smutek plnou silou. Otec je po smrti a je to Sebastianova vina. Zachoval se strašlivě k ní, k jejímu otci i k lidem v koncertní síni. Ale také odhalil tajemství, které se snažila rozluštit celý dosavadní život. Tohle, co teď drží v ruce, zbylo z jejího Dévadáse. Pro tenhle kus kosti zemřel Caspar a otec kvůli ní riskoval život. Už nikdy nikomu nedovolí, aby ji o flétnu připravil. O svém minulém, nynějším a budoucím životě toho sice neví mnoho, ale jedno pochopila: jejím úkolem napříč časem je postarat se o tuhle věc. Teď právě se znovu stala jejím opatrovníkem a strážcem. Bez ohledu na to, k čemu už došlo a co ji to bude v budoucnu stát, naloží s flétnou tak, jak je to správné. To byla její karma dřív a taková je i dnes.

Kapitola 101

Čtvrtek 1. května, 20.25

Tohle byl konec symfonie i Davidova plánu. Ale pořád má ještě čas, bude-li jednat dost rychle. Jenže hlava mu třeští bolestí, jako kdyby se chystala vybuchnout, a on prožívá příliš velký smutek. Přemýšlí o Ohaně, ženě s tmavými vlasy a zelenýma mandlovýma očima, a jejím otci. A přestože je to nemožné a neuvěřitelné, přemýšlí i o své vlastní minulé smrti. Ve chvíli, kdy sahá po bleskovici, tečou mu po tvářích proudy slzí. Musí zapojit dráty a odpálit nálož.

Pokouší se ovládnout třes rukou. Musí přestat myslet na minulost, jenže do vědomí se mu vtírá vůně posvátných květů ašóky a prožívá agónii smrtelných ran. Vidí, jak se k němu znovu sklání starý muž s kamenem v ruce, a cítí Dévadásovu bolest.

Silou vůle se snaží přimět prsty, aby stiskly drát, ale ty se odmítají pohnout. Leží na zemi ochromený bolestí a najednou si uvědomuje i radost, již Dévadás prožil v umírání, radost z toho, že zachránil život bytosti, kterou nade vše miloval.

Lisle Davidovi jednou řekla, že jeho články zachránily řadu životů. Kdyby tady teď byla s ním, určitě by tvrdila, že jeho karmou nikdy nebylo a nebude působit bolest a utrpení.

Ale copak teď může se vším přestat? Svou misi musí dokončit právě kvůli Lisle a svým dětem. Znovu sáhne po drátech, zdvihne je a snaží se vybavit si, co by měl udělat dál. Ví, že má před sebou jenom dva úkony. Dva poslední kroky.

Sunil znovu zdvíhá kámen k úderu.

Ne! Zbývají jen dvě věci, aby způsobil krátké spojení a odpálil nálož. Dívá se na semtex, a smutek, který ho tlačí k zemi, je tak těžký, jako by se už nikdy neměl zvednout. Možná by mohl zůstat navěky tady v katakombách jako součást starověkého pohřebiště.

Udělej to! křičí na sebe v duchu. Udělej to teď hned! Skoncuj s tím! V rukou drží dráty a cítí těžké prameny Lisliných vlasů.

Koho se to vlastně snaží přesvědčit? Vždyť ví, že nikdy nikoho nedokázal zabít. Ani potkany tady v podzemí. Ale jestli teď svůj úkol nedokončí, bude pro něj zbytek života jedinou nekonečnou smyčkou porážek a proher. Jestli teď nezemře, prožije zbývající dny vzpomínkami na svou rodinu a jeho milí mu budou chybět bolestněji a definitivněji než kdykoli v předchozích osmnácti měsících.

Kámen naposledy dopadá na Dévadásovu hlavu.

Rozevře dlaně a ruce mu bezvládně klesnou. Před ním se prostírá nekonečná černota. Smí ostatním udělat to, co jiní udělali jemu? Opravňuje ho k tomu velikost jeho ztráty a počet příbuzných, o které přišel? Smí zpřetrhat jemná vlákna, která poutají jednoho člověka ke druhému napříč časem? Udělej to! Hned!

S definitivní rozhodností bere do rukou dráty, bleskovici, detonátor a semtex, ale místo aby součásti pospojoval do pekelného stroje, hází to všechno do šachty, do těch míst, kam pouštěl potkany a kudy do podzemí prýštila hudba.

Musí si pospíšit. Ani ne za hodinu začne jeho počítač rozesílat připravené články na všechny strany. Jestli si chce dnes v noci zachránit život, má padesát pět minut na to, aby se dostal z podzemí na povrch a do hotelu. Není to zvláštní? Zachránit si vlastní život, na kterém mu vždycky záleželo nejméně ze všeho?

Kapitola 102

Čtvrtek 1. května, 20.27

Meer stála nalevo od jeviště a sledovala, jak policisté odvádějí Sebastiana. Později bude dost času na to, aby se pokusili pochopit, jak vzniklo celé tohle peklo, a rozhodnout, jaké důsledky Sebastianovi přinese to, že ho způsobil.

Otec se jí několikrát snažil vysvětlit, že když zemřeme, opustí duše tělo v podobě čistého světla, které se roztříští na tisíce kousíčků. Každá z těch částeček se pak v jiném čase vrací do jiného těla. Konečným cílem je, aby tyto úlomky jednoho dne znovu vytvořily celek.

Čí duše obývá Sebastianovo tělo? Je to skutečně fragment té duše, která žila v Archeru Wellsovi? Meer to tak připadalo. Archer i Sebastian podlehli sobeckým motivům a znesvětili účel flétny. Proč se Sebastian ze své karmické lekce nepoučil? Čeho se snaží dosáhnout? Co chtěl rozluštit nebo zjistit? A proč je nutné, aby kolem něj bylo zraňováno tolik lidí? Měla snad ona za úkol poskytnout mu šanci udělat správnou věc a napravit, co v minulém životě pokazil? Pokud ano, spíš mu pomohla selhat.

Zezadu jí sevřela paži něčí ruka, rozhodná a silná, a známý vlídný hlas promluvil: „Měli bychom jít, Meer.“

Spadl jí kámen ze srdce, když poznala Malachaie. „Postarám se o tebe,“ pokračoval. „Ale teď pojďme.“

„Mám ji…“ ukázala mu Meer flétnu.

„Já vím. Pevněji drž, já tě odsud vyvedu.“

„Víte, co se stalo?“

„Meer,“ šeptal Malachai naléhavě, „opravdu si musíme pospíšit. Musíme donést flétnu do bezpečí. Chápeš to, vid? Musíme ji ochránit. Vždyť je to náš drahocenný reinkarnační nástroj!“ Vzal Meer za loket a odváděl ji od policistů i Sebastiana.

Už byli v předsálí, když si uvědomila, že Malachai ještě neví, co se stalo otci. Téměř se zastavila: „Malachai, víte…“

„Teď nemůžeme zůstat stát a povídat si, Meer. Musíme odsud dostat tebe i flétnu, než si nás někdo všimne. Pojď. Veškeré východy v hlavním foyeru jsou uzavřené a policie kontroluje všechny, kdo odtud odcházejí. Musíme vyjít dveřmi pro účinkující.“

Před nimi spěchali tři hudebníci. Malachai logicky usoudil, že je zavedou k personálnímu východu, takže se pustil za nimi a vedl Meer hlouběji do útrob koncertní síně. Výkřiky a nářek z hlediště teď zněly tlumeně a dokonce už slyšeli vlastní kroky. Zahnuli za roh. Byli sami. Ticho, které je po zuřící vřavě obklopilo, působilo až znepokojujícím dojmem.

„Tudy,“ vedlji Malachai dlouhou temnou chodbou směrem k východu označenému červeným nápisem EXIT. Ve chvíli, kdy si všiml, že u Velikých kovových dveří stojí dva muži v uniformách ochranky, bylo už na návrat pozdě.

„Projdeme tudy. Nesnaž se být zbytečně statečná. Je pochopitelné, že jsi rozrušená,“ šeptl Malachai. „Čekají to. Musíš udělat jedinou věc: tvářit se, že tenhle východ používáš běžně. Oni určitě vědí, že policie už někoho zatkla. Pochybuji tedy, že byje zajímal někdo další. Zřejmě se jenom snaží uklidnit situaci. Kdyby nás zastavili a chtěli vidět, co to neseš, ukaž jim flétnu a řekni, že je to tvůj nástroj a že jsi členkou orchestru.“

Meer sevřela flétnu pevněji. Snažila se soustředit na Malachaiova slova a udržet se v přítomnosti, ale čas se mihotavě rozechvěl.

Ohana utíká. Každý, kým kdy byla, utíkal. Vždycky a znovu. Musí se naučit zastavit se a zůstat na místě. Tentokrát se snaží uniknout před Sunilovým hněvem. Svírá pevně kost, jedinou věc, která zůstala z mrtvého milence, a prchá. Neví kam, ví jenom, že musí pryč.

„Meer? Meer!“

Čas se znovu zachvěl. Je s Malachaiem v zákulisí vídeňské koncertní síně a zemřel její otec, nikoli muž jménem Dévadás. Za sebou slyší rychle se přibližující kroky. Chodba je najednou plná lidí. Čtyři muži v oblecích vedou mezi sebou nějakou dvojici, muže ve fraku a dámu ve večerní róbě. Malachai chytne Meer za zápěstí a táhne ji do šera.

Meer má pocit, že toho vysokého muže, který tolik pláče, poznává, ale není si jistá. Světlovlasá žena se ho snaží uklidnit a něco mu šeptá. Když se dostanou k východu, muž se zhroutí a všichni se k němu vrhnou.

„Měli bychom zůstat mimo dohled, než se o něho postarají,“ pronese tiše Malachai.

„Proč? Co se děje?“

„Nebudou chtít, aby ho někdo v takovém stavu spatřil. Je to Edward Fields, ředitel Americké národní bezpečnostní komise. Nebylo by dobré, kdyby věděli, že jsme ho viděli, a zadrželi nás kvůli tomu. Radši se vrátíme a vyjdeme předním vchodem. Dej mi tu flétnu. Kdyby mě zastavili, nějak od ní odvedu pozornost.“

Meer stiskla flétnu pevněji.

„Dej mi ji, Meer,“ zopakoval.

„Ne. Nemůžu. Nemůžu ji nikomu dát.“

„Meer?“

„Nikomu.“

Kapitola 103

Čtvrtek 1. května, 20.36

Ulici osvětlovaly starobylé lampy a Lucian Glass jasně viděl, jak Meer spolu s Malachaiem vychází hlavními dveřmi z koncertní síně. Fotografové bulvárních plátků, kteří se tady sešli, aby pro své čtenáře zachytili portréty celebrit, se teď navzájem odstrkovali a snažili se získat co nejvíc záběrů otřesených obličejů vycházejících návštěvníků. Ulici neustále křižovaly blesky fotoaparátů, až bylo chvílemi jasno jako za bílého dne.

Lucian se nemohl vzpamatovat z toho, co se před pár minutami odehrálo v koncertním sále, když se hudba proměnila v kakofonii lidského nářku. Prostor a čas najednou zmizely a s nimi i vzduch. Vůbec však nevadilo, že nemůže dýchat, protože dýchání nebylo nutné. Změnil se v dým a místo věcí, které měl ještě před chvílí před očima, se nějakým podivným způsobem vznášel i v jiné době a na jiném místě.

Sledoval Meer, jak se prodírá k jevišti, tam se mění v jinou ženu, v dívku s delšími a tmavšími vlasy oblečenou v otrhaných modrých šatech. Drží flétnu a pláče… Ne, to není flétna. Ještě ne. Je to jen malá kost, na jednom konci zlomená. Podává mu ji a říká, že ji ukradla na pohřebišti. Slova přerývají vzlyky a proudy slz nechávají na špinavých tvářích umyté cestičky. Lucian neví, kdo ta žena je. Je si jistý, že ji nikdy neviděl, ale přesto má pocit, že ji zná. Nic z toho, co mu běží hlavou, nedává smysl, ale na tom nezáleží.

Dívá se prostorem, který se vymyká obvyklé představě prostoru, a sleduje muže, jehož je součástí, a který je součástí jeho samotného. Muž bere od ženy kost a pak následuje několik obrazů v rychlém sledu za sebou. Vidí toho muže – tedy vlastně sebe –, jak do kostí vrtá sedm otvorů a dělá z ní flétnu. Dívka v modrých šatech mezitím spí v dílně kousek od ohně na rohoži, na níž spávala s jeho bratrem Dévadásem.

Když obrazy ustaly, vyvrhla minulost Luciana zpátky do přítomnosti, kde zase viděl Meer v černých džínách a kožené bundě, Meer s kaštanovými vlasy a neuvěřitelně zelenýma očima, už ne Ohanu v modrém sárí.

Teď sledoval, jak se Meer prodírá hysterickým davem a Ohana se vznáší vedle ní. Je možné existovat současně ve dvou časových úrovních? Může on přebývat v kůži Luciana Glasse, agenta FBI, který pracuje na kriminálním případu, a přitom si zároveň uvědomovat svou existenci v jiné době?

Viděl, jak Meer něco tiskne k prsům, a přestože byl daleko, aby mohl spatřit, co to má, nepochyboval, že je to evokační flétna, kterou vytrhla z rukou Sebastianovi. Pak se ze síně vyvalili další lidé, jako když se krev řine z rány, a on ztratil Meer z očí. Bolestné výkřiky se mísily s jekem sanitek a sirén policejních vozů, které se sem sjížděly ze všech stran.

Potom zahlédl Meer a Malachaie znovu a všiml si i hřmotného staršího muže s hustou bílou kšticí. Mířil k nim a proplétal se mezi lidmi s kočičí obratností. Poznal v něm Fremonta Brechta, představeného Bratrstva věčného kruhu. Působil velmi sebejistým a rozhodným dojmem a jeho věk dávalo znát jen lehké kulhání, které mu však nijak nebránilo v rychlém postupu vpřed.

Lucian pracoval u FBI dost dlouho, aby důvěřoval svým instinktům, a když mu napovídaly, že hrozí nebezpečí, bral to vážně. Od Meer a Malachaie ho dělil proud vyděšených lidí, kteří se podíleli na vývoji nejrůznějších zabezpečovacích prostředků: GPR systémů, sledovacích zařízení, nejrůznějších pastí na teroristy a systémů k odhalování výbušnin v letadlech. Báli se ještě víc než obyčejní lidé, protože moc dobře věděli, že ve skutečnosti je nemožné zajistit absolutní ochranu a že neexistuje systém, který by byl bezvýhradně spolehlivý. Nikoho z nich určitě ani nenapadlo, že to, co právě prožívají, jsou vzpomínky na vlastní minulé životy. Spíš si mysleli, že se stali terčem chemického útoku, který je uvrhl do stavu masové hysterie. Lucian ale ví, jak se věci mají. Tuší, že to, co se Malachai celý život snaží ověřit, se dnes večer prokázalo a místo komplikované chemické nebo biologické sloučeniny za tím stojí pouhých pár tónů.

Za okamžik se dav trochu rozestoupil a ve světlech fotoaparátů šílených paparazzi Lucian uviděl, že Brecht vytáhl zbraň.

Byl by na Meer a Malachaie křikl, aby je varoval, jenže od něj byli moc daleko a v té vřavě by jeho hlas stejně zanikl. Přesto to zkusil: „Meer! Pozor!“ Jeho výkřik se ztratil v okolním hluku.

Malachai se najednou zlomil v pase a chytil se za břicho. Spolu s ním zmizela Lucianovi ze zorného pole i Meer. Brecht jde zřejmě po flétně také. To znamená, že až zjistí, že ji Malachai nemá, obrátí pozornost k Meer. K čertu se vší tou tlačenicí. Lucian se divoce dere mezi lidskými těly.

V cestě mu stojí korpulentní dáma, nejisté se kývá ze strany na stranu a na první pohled je nanejvýš zmatená. Lucian na ni křičí, ať uhne, ale Gerta Osborneová místo toho strne na místě s výrazem naprosté paniky. Pak se s očima v sloup začne kácet k zemi a Lucian nemůže jinak – musí k ní přiskočit a zachytit ji.

Kapitola 104

Čtvrtek 1. května, 20.42

Tom Paxton seděl sám v provizorní kanceláři a stěží si uvědomoval, co se děje okolo něj. Zíral na hysterický dav na monitorech, ale neviděl ho. Před očima mu probíhaly obrazy, které v něm vyvolala hudba: scény, ve kterých se voják chystá znásilnit ženu, a malý chlapec se na to dívá. Cítil pach kouře a špíny a slyšel výkřiky ubožačky pod sebou. Tohle přece není on. To je někdo jiný v jiné době. Ten křik je děsný.

Až za okamžik si uvědomil, že výkřiky jsou skutečné a rozléhají se teď a tady, v budově. Křičí posluchači, kteří sem přišli, aby si poslechli slavnou Beethovenovu symfonii, a místo toho se ocitli uprostřed pekla.

„Šéfe?“ ozvalo se za ním.

Otočil se. Byla to Kerri. Cítil ohromnou úlevu, že ji vidí.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí.

„Ano.“

„Nic se ti nestalo?“

„Ne.“

„Tak to máš štěstí.“

„Bylo to ošklivé?“

Paxton přikývl a znovu se otočil k řadě monitorů.

Přešla k němu, položila mu ruku na rameno a s překvapením zjistila, že se celý třese. Ještě víc ji ohromily slzy, které měl v očích.

„Co se stalo, Tome?“

Paxton ji slyšel, cítil její ruku na rameni, chtěl se o ni opřít a nechat se uklidnit, ale bezvýhradně se soustředil na hlavní vstup do budovy. Ven se hrnul zástup lidí a v jejich středu jednu chvíli zahlédl i Davida Yaloma. Vypadal přesně tak, jak se Tom Paxton cítil – jako by právě prošel peklem. Ale v Yalomových očích bylo i něco jiného, co zaznamenal i na nepříliš kvalitní obrazovce. Zdálo se, že došel k určitému rozhodnutí.

„Zaplaťpánbůh,“ kývla Kerri k monitoru, „jsem ráda, že ho vidím. Už jsem se o něj bála.“

Paxton kývl.

„Tome, chce s tebou mluvit policie,“ pokračovala Kerri dál.

„To je mi jasné.“

„Ještě to nevíme jistě, ale zdá se, že k žádným vážným zraněním nedošlo.“

„A co naši lidi? Jak jsou na tom?“

„Všichni jsou v pořádku.“

„A Tucker?“

„Taky.“

„Nedokázali jsme zabránit útoku, Kerri…“ Hlas se mu zlomil.

Kapitola 105

Čtvrtek 1. května, 20.46

Vrchní osvětlovač stiskl vypínač a dav oslepilo několik silných reflektorů. Televizní štáb chtěl stůj co stůj vyzpovídat alespoň několik lidí, kteří byli uvnitř a prožili ten zvláštní chemický útok, nebo co to vlastně bylo.

Meer dřepěla u země a svět kolem ní nabral v záři reflektorů nerealisticky ostré kontury. Zmocňovala se jí panika. Malachaiovi hrozí, že ho dav ušlape. Co se děje tady venku, je mnohem horší než to, co zažili uvnitř. Nikde není nic, čeho by se mohla zachytit, za čím se schovat. Klekla si, pokusila se Malachaie podepřít a zdvihnout, ale nestačily jí síly. Uvědomila si, že má vlhké ruce, podívala se na ně a s hrůzou zjistila, že je to krev. Krev? Co se stalo? To je tak vážně zraněný? Má snad v jeden večer přijít o otce i o Malachaie? To přece ne!

Potřebuji pomoc!

Ve chvíli, kdy na to pomyslela, se jeden člověk z valícího se lidského moře zastavil. Zdálo se, že se snaží ostatní zadržet a vytvořit kolem Meer kousek volného prostoru. Byla si jistá, že už ho někdy viděla, ale kde? Pamatovala si ty hluboko posazené oči plné smutku. A nejenže ho viděla, ona ho zná a také ví, že stěží zvládá svůj smutek.

Natáhl ruku, aby jí pomohl vstát. Když se jí dotkl, vzpomněla si. Před pár dny se potkali na schodech do knihovny. Ona přicházela, on odcházel. Ale teprve teď, poté, co slyšela evokační píseň, pochopila, co předtím pochopit nemohla.

„Dévadási…?“ uniklo jí ze rtů.

Oči se mu rozšířily úžasem, a úzkostí probleskla jiskřička naděje.

„Musíme mu pomoct,“ křičela Meer do panující vřavy. „Krvácí.“

Muž, kterého znala jenom jako Dévadáse, se k Malachaiovi sehnul ve chvíli, kdy se u nich ocitl Fremont Brecht, přítel jejího otce a představený Bratrstva věčného kruhu. Dévadáse odstrčil a toho hned strhl prchající dav. Meer viděla, jak se snaží vymanit z lidské řeky, ale nedaří se mu to. Odnášela ho pryč od ní. Zase se mi vzdaluje, pomyslela si. Zase. Znovu.

V tu chvíli si dokonce přestala být jistá, jestli byl před chvílí fyzický a skutečný.

„Malachai je zraněný,“ křičela na Fremonta. „Krvácí. Musíme ho dostat odsud.“

„Vím. Viděl jsem, co se stalo. Máte flétnu?“

„Flétnu? Ano, mám. Ale Malachai –“

„Tak mi ji dejte. Nebojte se, já ji ochráním.“ Popadl ji za ruku a Meer cítila, jak se jí jeho prsty zaryly do svalů. „Honem!“

Na okraji davu křičel někdo pokyny do tlampače, ale dav se nezadržitelně valil dál. Z vlny lidí se najednou oddělil vysoký muž, dral se směrem k ní a mířil na ni pistolí. Že by také věděl o flétně? Fremont se divně zatvářil a nechal ji být. Teprve v tu chvíli Meer pochopila, že ten člověk nemíří na ni, ale na něho.

Trvalo jen pár vteřin, než Fremontovi zacvakl pouta na rukou. „Mám ho!“ křičel anglicky na dva policisty, kteří se prodírali zástupem. „Ale je tady jeden zraněný. Brecht postřelil Samuelse.“

„Sanitka už je na cestě, Luciane,“ volal jeden z policistů.

„Vy že jste střílel po Malachaiovi?“ otočila se Meer ohromeně k otcovu nejstaršímu příteli.

Fremont stál vzpřímeně a hrdě, jako by se nic nedělo a neměl ruce spoutané za zády, a nevšímal si ani policie, ani Meer. „To vy jste zorganizoval krádež kazety a Beethovenova dopisu?“ dorážela Meer dál.

Fremontovo mlčení bylo výmluvnější, než kdyby se přiznal.

„Vy? Ale proč? Vždyť otec byl váš přítel. Říkal mi to!“

„Mám důležitější povinnosti, než se zabývat mezilidskými vztahy. Mým úkolem je chránit naše dědictví a bránit ho před lidským posměchem,“ odpověděl nakonec s hlubokým přesvědčením v hlase.

„Bez ohledu na to, koho při tom zraníte? Nechápu, co je to za povinnosti.“

„Váš otec to také nechápal. V jedenadvacátém století si Židé nemohou dovolit nesprávnou publicitu a pozornost.“ Jeho přesvědčení se měnilo v zuřivost, která se postupně dostávala až na pomezí hysterie. „Kdyby se teď, ve chvíli, kdy začínáme ztrácet stigma vyděděnců, zjistilo, že máme nástroj schopný poslat lidi do minulých životů, všichni by nás zase měli za šílené mystické fanatiky. Nemůžeme si dovolit dělat zbytečné kroky zpět, aby z nás zase byli vyhnanci v ohrazených ghettech.“

Inspektor Fiske rozhovor přerušil a německy řekl zadrženému něco, čemu Meer nerozuměla. Fremontovi se napjaly svaly na krku a zadíval se nahoru, na neviditelný bod na nebi. Pak ho inspektor odvedl.

Američanovi se mezitím podařilo odtáhnout Malachaie stranou, kde se napůl zhroucený opíral zády o zeď Jednu ruku si tiskl k žebrům, oči zavřené. Američan mu měřil puls. Meer přešla k nim.

„Malachai, slyšíte mě?“ zeptala se.

Otevřel oči, ale jako prvního si všiml Američana.

„Co vy… tady děláte?“ Bylo vidět, že má bolesti, ale mluvil naprosto srozumitelně.

„Prostě mám rád Beethovena,“ usmál se Američan.

„Tolik, abyste se… kvůli němu vydal z New Yorku až do Vídně?“

„A proč ne? Eroicu v Carnegie Hall ještě nedávali.“

„To vy jste mě sledoval celou dobu… na ulici… v autě. Znám ty vaše triky. Zařídil jste, aby mi vrátili pas. Myslel jste si, že sem pojedu za flétnou, že je to tak?“

Američan ale neměl čas odpovědět, protože už dorazila sanitka. Ustoupil, aby udělal místo záchranářům.

Meer ale chtěla slyšet odpověď: „Vy jste Malachaie opravdu sledoval? Proč? Nikdy mi neublížil. Jenom mi pomáhal.“

„Ano, vypadá to tak. Alespoň tentokrát.“

„To ho zatknete?“

„Ne, jen ho odvezeme do nemocnice. A co vy? Jste zraněná? Chcete, abych vás taky vzal do nemocnice?“

Zavrtěla hlavou a pokračovala ve vyptávání: „Co jste vlastně zač?“

„Zvláštní agent Lucian Glass. Jsem z FBI, z oddělení pro vyšetřování krádeží uměleckých děl. Vašeho otce je mi moc líto. Dovolíte, abych vám pomohl, slečno Loganová?“

„Jak?“

„Podle toho, jak flétnu chráníte, bych řekl, že byste ji ráda dostala někam do bezpečí.“

„Ano, někam do bezpečí,“ zopakovala.

Záchranáři naložili raněného na nosítka a vezli ho do sanitky. Šla vedle nich a ujišťovala Malachaie, že bude zase v pořádku. Lucian se držel těsně za ní. Ve chvíli, kdy osádka otevírala dveře sanitky, Malachai mrkl na Meer a natáhl se k ruce, ve které držela flétnu: „Funguje, Meer. Viděl jsem to na vlastní oči.“

„Jenže při tom trpěla spousta lidí. To jste neviděl?“

Neposlouchal: „Fungovala. Na tebe také, že? Všechny vzpomínky se daly do pohybu, vid? Nemusíš odpovídat, vidím ti to na očích. Vybavilo se ti všechno, co bylo třeba. Konečně se stalo to, oč jsme se snažili celé roky. Škoda že jsem ti s rozpomínáním nedokázal pomoct sám.“

Kývla a odpověděla: „Jenže to rozpomínání vypadalo jinak, než bych si představovala. Bylo to hrozné…“

Ani teď ji neposlouchal. Oči měl upřené někam za její záda a v nich sžíravou touhu, jakou u něj nikdy neviděla. „Já jsem si nevzpomněl na nic.“ V hlase mu zněla hořkost. „Vůbec na nic.“

Záchranáři zdvihli Malachaie do sanitky a naskočili za ním. Siréna zaječela, majáček se rozblikal. Meer se za nimi dívala, dokud jí nezmizeli z očí. Bála se o Malachaie. Byl tak bledý, jako by jí před očima uvadal.

Za sebou cítila přítomnost agenta FBI, ale neotočila se. Když sanitka odjela, vytáhla flétnu. Ať je jakkoli úžasná a ohromující, nestojí za to, aby se pro ni lidé zabíjeli a aby kvůli ní umírali. Bez jediného zaváhání, a aniž se obtěžovala podívat pod nohy, zdvihla flétnu nad hlavu a vší silou jí mrštila o zem. Roztříštila se na dláždění a proměnila v desítky křehkých kostěných úlomků.

Kapitola 106

Uznáváme tedy souhlasně i takto, že živí mají vznik z mrtvých zrovna tak jako mrtví z živých, a když tomu tak jest, je to, jak se nám zdálo, dostatečným svědectvím, že duše zemřelých nutně někde jsou a odtamtud opět vznikají.

Sokrates (Platón: Faidon, o nesmrtelnosti duše,

překlad František Novotný, vydal Jan Laicher 1937)

Vídeň

Pátek 2. května, 11.00

Lékař prošel lítacími dveřmi do čekárny a obrátil se k Meer: „Slečna Loganová?“

Meer přikývla, vstala a v duchu se snažila připravit na nejhorší. Lucian Glass, který do této chvíle seděl vedle ní, vstal také. Noc strávili společně v nemocnici, kde čekali na výsledek operace, která měla Malachaiovi zachránit život. Každý tady byl z jiného důvodu.

„Je mimo nebezpečí. Bude to nějakou chvilku trvat, ale měl by se úplně uzdravit.“

„Mohu ho vidět?“ vydechla Meer. Hlas se jí třásl úlevou, že o Malachaie nepřijde.

„Ještě se neprohrál, ale večer už ho budete moci navštívit. Bohužel si v příštích dnech užije trochu bolestí.“

„Hlavně že se uzdraví aspoň on,“ řekla Meer Lucianovi, když doktor odešel. Myslela přitom na svého otce, Ruth a Smetteringa. A také na Nicolase. Zatímco čekala na zprávy o Malachaiovi, nechala si zjistit, jak chlapec na koncert reagoval. Žádné změny se u něj však bohužel neprojevily a dál zůstával ponořený ve svém vlastním světě. Fremont Brecht a Sebastian byli zatčeni a zřejmě stráví řadu let ve vězení. Došlo i k dalším událostem, jak o tom psaly noviny: tisíce posluchačů rozhlasu prožily děsivé vize a řada z nich byla dokonce zraněna. K desítkám zranění došlo také při chaotickém úprku diváků z koncertní síně a někteří byli hospitalizováni ve zdejší nemocnici.

„Zřejmě se uzdraví natolik, aby to zkusil znovu,“ odpověděl jí zamyšleně Lucian.

„Strašně se v něm pletete,“ zavrtěla Meer hlavou.

„Chápu, že mi nechcete věřit, ale Malachai Samuels je velmi nebezpečný člověk. Udělal by cokoli, aby získal nějaký reinkarnační nástroj. Pořád jsem přesvědčený, že za krádeží takzvaných kamenů návratů, ke které došlo loni v Římě, stojí právě on. V souvislosti s ní přišlo o život několik lidí.“

„Máte pro svá tvrzení nějaké důkazy?“

Nemusel se obtěžovat s odpovědí. Kdyby nějaké důkazy měl, Malachai by nebyl na svobodě.

„Znám ho skoro celý život. Máte vůbec představu, kolika dětem už pomohl?“

„Jedna věc nemusí nutně vylučovat druhou. To, že pomáhá, ještě neznamená, že je čistý jako lilium.“

Meer vstala.

Lucian se zvedl také: „Můj parťák čeká dole. Máme vás dovézt na hřbitov.“

„Nepotřebuju, aby mě někdo doprovázel.“

„FBI by byla raději, kdybyste se ještě chvíli doprovázet nechala. Alespoň do té doby, než se případ uzavře. Myslím, že to nebude trvat déle než osmačtyřicet hodin. Nebudeme vám překážet.“

Dolů sjeli výtahem, a když se otevřely dveře ve vstupní hale, ocitli se uprostřed tiskové konference. Reportéři, fotografové a kameramani se tísnili kolem jakéhosi lékaře, který se tvářil důležitě a právě četl nějaké prohlášení.

Meer a Lucian se drželi stranou a došli téměř ke dveřím, když se za nimi ozvalo: „Promiňte.“

Meer se otočila po hlase, v němž zazníval cizí přízvuk.

Když od ní předtím lidské moře Davida Yaloma odtrhlo, spěchal do hotelu. Dostal se tam právě včas, aby zarazil program, který měl z jeho počítače odeslat e-mail redakcím novin. Než své vášnivé prohlášení vymazal, znovu si ho pečlivě přečetl, a zjistil, že se obává o duši člověka, který něco takového dokázal napsat.

Neusnul celou noc a přemýšlel o tom, co cítil, když ve skrumáži lidí zahlédl mladou černovlasou ženu, která ho oslovila… Dévadási. Byl vzhůru i nad ránem, když mu volal šéfredaktor, a dožadoval se detailů o celé té senzační události, kdy se vídeňský koncert vážné hudby, který navštívil i viceprezident Spojených států amerických, z neznámých příčin zvrhl v neorganizovaný chaos. Vědělo se už, že viceprezident byl zraněn a momentálně je hospitalizovaný. Nemocnice má v jedenáct hodin dopoledne uspořádat tiskovou konferenci, kde se vyjádří k jeho stavu a ke stavu dalších osobností, které rovněž utrpěly zranění.

„Promiňte, jsem David Yalom a –“

„Je mi líto,“ vsunul se Lucian Glass okamžitě mezi Meer a novináře, „ale slečna Loganová nemá, co by k celé záležitosti řekla.“

Meer se zadívala na Davidovy tmavé vlasy, černé oči, zápisník a propisku a usmála se: „To je v pořádku.“ Obešla Luciana, aby viděla Dévadásovi – ne, Dévadásovi ne, říkal, že se jmenuje David, David Yalom – do tváře. „Já ho znám,“ vysvětlovala Lucianovi.

Při zvuku jejího hlasu se v Davidově obličeji udála proměna. Neusmál se sice, ale jeho tvář se projasnila a proměnila, jako by se zhluboka nadechl čerstvého vzduchu.

„Děkuji, že jste se mi včera snažil pomoct,“ usmála se na něj Meer.

„Vás nezranili, že ne?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, mě ne. Zraněný byl Malachai, ten muž, se kterým jsem šla. Postřelili ho. Má za sebou operaci.“

„Bude v pořádku?“

Kývla.

Ke včerejšku už nebylo co dodat a ani jeden z nich nevěděl, jak pokračovat dál.

„Měli bychom jít,“ upozornil Meer Lucian.

David sáhl do kapsy, a když vytahoval ruku ven, Lucian hned ostražitě postoupil dopředu, aby mohl Meer v případě potřeby ochránit. David beze slova potřásl hlavou, jako by ho chtěl za tu nedůvěru pokárat, a podal Meer vizitku. „Kdybyste někdy…“ začal, ale hned se zase odmlčel, protože nevěděl co říct.

Meer se pro vizitku natáhla, stiskla ji mezi prsty a prohlížela si jeho jméno a kontaktní údaje natištěné úhledným písmem. Pak ji zastrčila do kapsy a ruku nechala uvnitř, jako by ten obdélníček papíru chránila.

Před nemocnicí na ně v autě čekal Kalfus. Lucian otevřel Meer dveře, ta nastoupila, a teprve když automaticky položila batoh na podlahu, všimla si, že pod ním leží blok v černých deskách. Chtěla ho odsunout, jenže se přitom otevřel na stránce s nedokončeným tužkou kresleným portrétem.

„Dejte mi to,“ natáhl se k ní rychle Lucian.

Podívala se nejprve na něho a potom na kresbu. Byl to obrázek ženy, kterou nikdy neviděla, ale v jejích očích poznávala sama sebe. Ze skicáku na ni hleděla její vlastní duše.

Kapitola 107

Údolí Indu, 2120 př. n. I.

Ohanu vzbudil otec. Skláněl se nad ní a snažil se jí vykroutit kostěnou flétnu z ruky.

„Jak sis mohla dovolit to ukrást? Copak nestačí, že ses chovala jako děvka, když byl naživu? Ale tohle? Ukrást jeho kost!“ V očích mu blýskalo zuřivostí a ústa se křivila v opovržlivém úsměšku.

Už dřív zažila, že se zlobil – jako otec byl velmi přísný, ale tohle bylo něco jiného. Z očí mu svítil chladný, opovržlivý vztek.

„Vrať mi to, prosím.“

Prsty se mu pevně semkly kolem bílé kosti: „Ne. Mít něco takového znamená poštvat na sebe zlo.“ Uplivl si. „A to ve svém domě nepřipustím,“ dodal a dlouhými kroky vyšel z ložnice.

Vyskočila z postele a běžela za ním. Dohonila ho na dvoře a pokusila se mu flétnu vzít. Chvíli zápolili, ale Sunil rychle získal převahu, zdvihl kost jako zbraň a s výrazem odporu ji držel nad hlavou.

Ohana najednou věděla, kdo zabil Dévadáse, a z té představy se jí zvedl žaludek. Oči se jí zalily slzami lítosti a hanby. Ne kvůli tomu, čeho se s Dévadásem dopustila, ale proto, že se tím pravděpodobně stala příčinou jeho smrti.

„Tys ho zabil!“ zalapala po dechu.

Na tvář jí dopadla těžká otcova ruka a rána ji srazila k zemi. Dlaně si rozedřela o kameny a v zádech jí vystřelila ostrá bolest.

Otec se na ni pohrdavě obořil: „Jak si vůbec dovoluješ se mnou takhle mluvit! Okamžitě se vrať do domu! Hned!“

Bylo jí jedno, že se mu protiví. Vyskočila a milencovu kost mu vyškubla. Rychle proletěla zahradou, vyběhla na cestu a hnala se dál. Utíkala i potom, co Sunil pronásledování vzdal. Běžela k jedinému místu, kde bude v bezpečí.

Kapitola 107

Vídeň

Pátek 2. května, 12.15

Listy na vysokých stromech v neudržované židovské části hřbitova propouštěly na Meeřiny ruce a obličej mdlé nazelenalé světlo. Stála sama pod vysokým kaštanem a sledovala, jak přicházejí další lidé. Poznala mezi nimi i devět mužů, kteří spolu s jejím otcem tvořili minjan, společenství deseti dospělých Židů, jež před týdnem zpívalo modlitbu za mrtvé u rakve Ruth Volkerové.

Dnes se sešli, aby se modlili nad otcovým popelem. Ortodoxní židovské náboženství sice kremaci nedovoluje, ale Jeremy si to ve své poslední vůli přál a rabi souhlasil, že pohřbu požehná.

„Než začnu pohřební obřad, rád bych vám řekl něco o posledních přáních vašeho otce,“ obrátil se teď rabín Tischenkel k Meer a pokývl ke stříbrné urně, kterou držela v rukou. „Polovina jeho popela má být pohřbena zde a druhou máte vysypat do řeky Gangy.“ Na chvilku se odmlčel a Meer mu udiveně vpadla do řeči.

„Do Gangy?“

„Také jsem se tomu podivil. Podle staré víry prý ale platí, že je-li popel zemřelého vsypán do Gangy, přeskočí člověk několik dalších zrození a ušetří určitý čas. Je to vlastně jakási zkratka na cestě k věčnosti,“ usmál se Tischenkel smutně.

Sluneční paprsky se odrážely od urny Meer přímo do očí.

„Váš otec také chtěl, abych vám řekl, že si kvůli flétně nemáte dělat starosti,“ pokračoval rabín.

Meer měla pocit, že k ní otec v tu chvíli promlouvá z jiné dimenze, žehná jí a schvaluje, že cenný nástroj rozbila. Jenže… Něco tady nehraje! „Kdy otec sepsal poslední vůli?“ zeptala se rabína.

„Asi před deseti lety.“

„Byl jste u toho?“

„Ano, byl.“

„A doplňoval ji v posledních několika týdnech? Přidával k ní nějaké věci ohledně flétny?“

„Ne. Vše, co se toho nástroje týká, napsal přímo do originálu. Proč se ptáte?“

„Jak mohl o flétně vědět už před deseti lety? Členové Bratrstva věčného kruhu věřili, že Beethoven flétnu zničil v roce 1814, a dokud otec neobjevil dopis v té karetní kazetě, což se stalo přede dvěma týdny, nikoho ani nenapadlo, že by flétna stále ještě mohla někde být.“

Rabín znovu pokrčil rameny: „I pro mne je to záhadou.“

„Opravdu jste si jistý, že během posledních několika týdnů do poslední vůle nic nedoplnil?“

„Jsem,“ přikývl rabín soucitně. „O flétně se zmiňoval už v původní verzi.“

Meer zavrtěla nechápavě hlavou.

„To není odpověď, kterou jste čekala, že?“ zeptal se Tischenkel.

„Ne, není.“

Rabín znovu pokrčil rameny a se záhadným úsměvem prohlásil: „Inu, dostala jste ji, abyste se na základě víry naučila přijímat skutečnosti i se všemi důsledky. Kabala praví, že pokud během jednoho života nedosáhneme určité úrovně poznání, musíme začít další život. To se opakuje tak dlouho, dokud nedospějeme do stavu, ve kterém jsme způsobilí znovu se spojit s Bohem. Váš otec možná prožil něco ze současného života už dřív.“ Pokynul k urně: „Můžete začít sypat popel do hrobu. Řeknu vám, kdy máte přestat.“

Meer otevřela urnu, zachvěla se a obklopil ji chlad. Byla příliš smutná, zmatená a unavená, aby se snažila vzepřít dalšímu nechtěnému propadu časem, a tak se bez odporu nechala vtáhnout do mrazivé minulosti.

Kapitola 109

Údolí Indu, 2120 př. n. I.

Ohana nikdy nechodila do dílny bez Dévadáse. Během dne tam Dévadás a jeho bratr vyráběli nástroje a po soumraku se stávala místem jejich mileneckých schůzek. Rasúl byl jediná živá duše, která o jejich lásce věděla, ale nikdy je nesoudil ani jim nekladl zbytečné otázky.

Teď Ohanu přivítal, udělal jí místo, aby se mohla posadit, a vyslechl její povídání přerušované vzlyky. Nakonec mu ukázala kost.

Když skončila, pohladil ji Rasúl po vlasech, omyl jí tvář chladivou vodou ze studny a dal jí vypít hustý nápoj z medu a bylin. Když zanedlouho pocítila únavu, uložil ji na žíněnou matraci v koutě dílny, na tu, kde líhala spolu s Dévadásem.

O pět hodin později ji vzbudil zvláštní zvuk. Ohana strávila v dílně dost času, aby dokázala rozeznat duté dřevěné klepání kaší tarangu, zvuk mandiiry, který rezonoval jako zvon, a bins, ozývající se ostře a jasně. Smutné tóny, které teď slyšela, však byly úplně jiné. Připomínaly vánek, ovíjely se kolem ní a pomáhaly jí vybavit si Dévadáse tak jasně, jako kdyby stál vedle ní.

Pak píseň skončila.

Prošla dílnou přeplněnou nejrůznějšími skříňkami, poličkami a stolky, na nichž ležely nástroje v různých fázích výroby, a na lavici u koše se žhavým uhlím našla Rasúla. Naprosto soustředěný seděl sehnutý nad prací.

V ruce držel ostrý nástroj; vždycky ho nechal rozpálit doruda a pak jím ryl do povrchu kosti vzory, jimiž byl proslulý v celém blízkém i dalekém okolí.

Pečlivě dokončil rýhu, odložil kovové rydlo na stůl, prohlédl si flétnu a přiložil ji ke rtům, téměř jako by ji líbal. Hluboký smutný zvuk se měnil v rozechvělý tón, čistý a průzračný. Připomínal tekoucí vodu i hvězdný svit. Ohana stála kousek od něj se zmatkem v srdci, neschopná pohybu a poslouchala, jak zvuk roste, mění se a za ním se formují tiše vyslovená slova – jako by k ní promlouvala nebesa.

Nevěděla, jak dlouho tam bez hnutí stála a kolik příběhů jí proběhlo hlavou. V hudbě viděla svou minulost, to že ona a Dévadás se před tímto životem potkali už mnohokráte.

Když Rasúl natáhl ruku, aby jí nástroj podal, díval se na ni měkce a v očích měl slzy. „Ta flétna patří tobě. Nech si ji, dokud budeš její píseň potřebovat. Hraj ji, aby sis připomněla, že vy dva jste spolu žili už dřív a zase znovu se sejdete. Není žádný začátek ani konec. Je jen nekonečná vášeň – nekonečná vášeň života.“

Ohana sevřela flétnu, přitiskla si ji na prsa a poprvé od pohřebního obřadu, při němž se její Dévadás změnil v popel, se mu cítila nablízku a klidná.

Kapitola 110

Vídeň

Pátek 2. května, 12.25

Stříbrná urna byla lehčí o polovinu otcova popela, který Meer nasypala do hrobu. Na rabínův pokyn se zařadila mezi smuteční hosty a vpřed vystoupilo deset mužů tvořících minjan, v němž otcovo místo převzal nový člen. Obstoupili hrob a v hebrejštině, modlitebním jazyce všech Židů, začali zpívat modlitbu.

Hutný zvuk rezonoval Meer v hrudníku, tlukot jejího srdce se zpomalil do rytmu posvátných slov kadiše, která ji celou prostoupila. Tato modlitba se zpívá už déle než šest tisíc let. Má uklidnit a utěšit duši, která z tohoto života odchází a připravuje se na vstup do života dalšího. Tohle se jí otec snažil vysvětlit a tomu věřil celou svou bytostí. Jestlipak se roztříštila na tisíce světelných střípků, jak jí to vždycky říkal? Čekají teď někde, až najdou nové tělo?

Jitgadal ve-jitkadaš Šmej raba…

Slova stoupala vzhůru a ovíjela ji jako teplý vítr.

Ve-jamlich malchutej, be-chajejchon u-ve-jomejchon…

Jejich smysl sice neznala, ale rezonovala v ní podobně jako píseň, kterou hrál Sebastian na flétnu – jen na rozdíl od ní nevyvolávala strach a paniku. Byla to tatáž vibrace, jako ta, která ji pohltila v podzemí, když seděla vedle umírajícího otce, táž, kterou pocítila, když malý Nicolas znovu a znovu zpěvavě odříkával tento hymnus ve svém nemocničním pokoji.

Ve-jamlich malchutej, be-chajejchon u-ve-jomejchon…

Modlitba dospěla ke konci, ale Meer stále myslela na devítiletého Nicolase, který neustále opakuje hebrejskou litanii. Byl u toho, když zahradník před časem vykopal v parku dětskou lebku? Došlo ke spojení duší obou chlapců – jednoho živého a druhého mrtvého? Považoval Nicolas za svou povinnost truchlit pro židovské dítě, které před lety v nemocnici zemřelo?

Rabín odříkal poslední požehnání.

Meer poslouchala jeho slova, dívala se na deset židovských mužů a přemýšlela o Sebastianově otcovské obětavosti hraničící s posedlostí, která se však nakonec ukázala zbytečná a nedokázala Nicolase přivést ze země živých mrtvých.

Kapitola 111

Pátek 2. května, 13.30

Rebeka Kutcherová, bývalá Sebastianova manželka, seděla u stolu, poslouchala, co jí Meer říká, mračila se a snažila se nedívat směrem k devíti mužům, kteří stáli uctivě u okna. Všichni na sobě měli předepsané tmavé pohřební šaty a na hlavách jarmulky a všichni se na ni dívali s výrazem takového pochopení a vlídnosti, že ji to vyvádělo z míry.

„Ne,“ prohlásila pevně, když Meer domluvila. „Snažím se chránit Nicolase před umanutostmi jeho otce. Proč bych měla dovolit, aby se mu najednou nahrnulo do pokoje hejno cizích lidí?“

„Chápu, že vám můj návrh připadá podivný. Popravdě řečeno, mně se zdá trochu divný také,“ kývla hlavou Meer a horečně přemýšlela, jak Rebeku přesvědčit.

Paprsek slunce za oknem sklouzl po jezerní hladině hladké jako sklo.

„Řekněte mi, Rebeko, v co věříte?“

„Ve vědu,“ odpověděla Rebeka bez zaváhání.

„A čím si pomáháte tam, kde věda končí a začíná tajemno?“

„Co to má společného s mým synem?“

„Víte něco o studiích týkajících se binaurálních tónů?“

Rebeka netrpělivě zavrtěla hlavou. Meer viděla, že její naděje na úspěch podstatně klesly.

„Existují modlitby a mystické rituály staré tisíce let, které dokážou pomoci v duchovní i fyzické rovině. Většinou jde o určitá slovní spojení a věty, jež vytvářejí zvláštní vibrace. V posledních padesáti letech byly vypracovány studie popisující různé druhy vibrací, které mohou ovlivnit vědomí.“

Meer přímo cítila, že Rebeka ztrácí trpělivost.

„Já tomu vlastně taky doopravdy nevěřím, ale vyzkoušela jsem si to na sobě a kupodivu mi to pomohlo. Byla jsem na tom stejně jako Nicolas. Chci od vás jediné – abyste těmhle lidem dovolila navštívit vašeho syna a zpívat spolu s ním.“

Když minjan vešel do pokoje, Nicolas ani nezdvihl hlavu. Seděl u stolu a kreslil. U ruky měl krabičku pastelek. Červená, žlutá, světle modrá a zelená ležely uvnitř netknuté a ořezané, zato šedá, hnědá a černá měly špičky tupé častým používáním a válely se rozházené po stole.

Nicolas kreslil další obrázek malého chlapce v temné chodbě, téměř stejný, jaký Meer viděla, když ho navštívila se Sebastianem. Jí samé se konečně podařilo podobnou dlouhou nevlídnou chodbou projít a dostat se na druhý konec. Teď se chtěla pokusit o totéž u Nicolase. Dělala to jen a jen kvůli němu. Pohnutky, jež k tomu vedly Sebastiana, sice chápala, ale věděla také, že odpustit mu zřejmě nikdy nedokáže. Na druhou stranu nechtěla, aby Nicolas zbytečně trpěl za otcovy chyby, ať už v současnosti nebo v dávné minulosti.

Nicolasova zpěvavá slova byla jen stěží slyšitelná, ale muži okamžitě poznali, co chlapec zpívá. Bez jakékoli vzájemné domluvy se k němu jeden po druhém připojili. V jednu chvíli zněl místností osamělý dětský šepot a v dalším okamžiku se k němu přidal jeden mužský hlas, pak další, až jich zpívalo všech devět a společně s Nicolasem vytvořili plnoprávný desetičlenný minjan.

Meer sklonila hlavu. Nebyla si jistá, jestli se hodí, aby té scéně přihlížela. Vibrace společného zpěvu zaplnila nemocniční pokoj a ona cítila, že teď, právě teď se v její přítomnosti odehrává něco posvátného. Snad to byl zvuk myriád roztříštěných duší, které se spojují do jednoho celku. Nic takového neprožila ani v koncertní síni, když tam vypuklo peklo nechtěných vzpomínek, ani v Beethovenově domě, když si uvědomila, kde má hledat flétnu, ani u otcova hrobu, do něhož sypala jeho popel.

Přemýšlela o lásce, tak jak o ní vždycky mluvil: o lásce, kterou předáváme, která nás drží při životě, oslabuje nás, když o ni přijdeme, a posiluje a přináší mír, když si uvědomíme, že o ni nikdy přijít nemůžeme, protože existuje navždy, pouze se proměňuje.

Když stála nad otcovým hrobem a modlitba se kolem ní ovíjela ve spirále, vzpomněla si na Nicolase a napadlo ji, že někde v jeho minulosti možná žil otec, dědeček nebo bratr, který nemohl provést předepsaný smuteční rituál za zemřelé dítě, nedokázal shromáždit desetičlenný minjan a zajistit, aby byly všechny potřebné modlitby proneseny. Mohl to být příbuzný, který sám zemřel nebo byl zabit a odnesl si ze života výčitku pro nesplněnou povinnost.

Rebeka si najednou vzdychla a Meer se na ni podívala. S úžasem spatřila, že jí po tvářích tečou slzy a ve tváři se jí zračí údiv. Pokoj ztichl. Minjan dozpíval, kadiš byl u konce. Nicolas byl stejně tichý jako všichni ostatní. Seděl u stolu, díval se na své obrázky, ale už horečně nemumlal a nekolébal se ze strany na stranu. Seděl v naprostém klidu.

Rebeka k němu přešla a poklekla: „Nicolasi?“ zašeptala.

Otočil se a podíval se na ni. V očích měl zmatek, ale místo tupého smutku v nich probleskovalo něco zvědavého a živoucího. Už nebyl odtržen sám od sebe a od světa. Byl pobledlý, vypadal křehce a slabě a k úplnému uzdravení ho bude čekat ještě dlouhá cesta, ale už viděl, co se kolem něj děje, a po dlouhé době zaznamenal náruč své matky, která ho touží obejmout, a sám k ní natáhl ruce.

Rebeka se přes Nicolasovu hlavu podívala na Meer.

„Máte děti?“ zeptala se jí tiše.

„Ne.“

„Tak asi nedokážete pochopit, jak nesmírně jsem vám vděčná.“

Meer přemítala, co si asi Nicolas bude pamatovat, a jestli bude o něčem z uplynulých šesti měsíců schopen mluvit, až bude starší. Vzpomene si na pocity, které v něm vzbudil dnešní zpěv, na vibrace, které se mu rozběhly tělem, krví a kostmi?

Otec by byl rád, kdyby to věděl, a vysvětlil by po svém, k čemu došlo. Mluvil by o nezlomnosti lidského ducha a duše, zmínil by teorii binaurálních tónů a Pythagorovy teze o reinkarnaci, matematice, zvucích a koloběhu času.

Pro otce a jeho nezkrotný optimismus by tohle všechno znamenalo potvrzení vazeb mezi budoucností a minulostí, které se jí odjakživa snažil vysvětlit.

Jako by ho slyšela: Vidíš, jak jednoduché to všechno je? Jediné, co musíš udělat, je otevřít se vesmíru, který se před tebou prostírá, a vnímat ho ve všech jeho tajemných rozměrech. Bez předsudků a bez očekávání. Hudba, kterou máš napsat, už na tebe čeká, holčičko. Vždycky jsi potřebovala jenom jediné – klíč, kterým by ses tomu všemu mohla otevřít. Klíč, který je tím pravým divem světa. A všechny písně, které sis nedokázala zapamatovat, ale zároveň jsi je neuměla zapomenout? Ty všechny teď nalezneš.

Poznámka autorky

Stejně jako v prvním románu této série – v knize Reinkarnovaný – se i zde mísí řada faktů s fikcí.

Například kulturní prvky apod., které se vyskytují v kapitolách odehrávajících se v údolí Indu (pohřební obřad, hudební nástroje, zvyky a rostliny), jsou v souladu se současnými vědeckými poznatky.

Data a popisy historických událostí (např. Vídeňského kongresu), ve velké většině odpovídají skutečnosti, stejně jako většina lokalit překrásné Vídně, ve které jsem strávila několik měsíců. Pod Vídní se opravdu ukrývá podzemní labyrint starověkých chodeb a archeologických pokladů. Je tam i několik podzemních termálních jezer, ale žádné, pokud vím, se nenachází pod největší koncertní síní. Krypta srdcí, Dorotheum, muzea, domy, ve kterých žil Beethoven, centrální vídeňský hřbitov i nemocnice ve Steinhofu skutečně existují. Reálné jsou bohužel i informace o nacistických experimentech, které ve Steinhofu probíhaly, včetně jejich rozsahu a o toho, do jaké míry byly části lidských těl po druhé světové válce využívány vědci.

Bratrstvo věčného kruhu neexistuje (alespoň pokud je mi známo), ale v Rakousku fungovala celá řada tajných společností, které se odštěpily od svobodných zednářů. Některé z nich možná pokračují v činnosti dodnes.

Také nadace Fénix je vymyšlená. Jako předloha pro ni mi posloužilo lékařské centrum při univerzitě ve Virginii, především práce dr. Iana Stevensona, který se více než třicet let věnoval studiu minulých životů u dětí. Dnes v jeho práci pokračují dr. Bruce Greyson a dětský psychiatr dr. Jim Tucker. (Ráda bych jenom podotkla, že tito špičkoví lékaři nevykazují žádné z povahových nedostatků, jimiž jsem ve svých knihách obdařila dr. Malachaie Samuelse.)

Existuje řada výzkumných prací, které se zabývají binaurálními tóny, a některé z nich naznačují, že tyto tóny mohou vyvolat vzpomínky na minulé životy. Již se prokázalo, že posvátná hudba, posvátné zpěvy, určité opakované zvuky mohou ovlivnit mysl a změnit naše vnímání.

K rozšíření povědomí o moudrosti Východu přispěli na konci 18. století především orientalista Joseph von Hammer-Purgstall v Rakousku, sir William Jones v Anglii a Silvestře de Sacy ve Francii. V jejich době, která bývá nazývána také „osvícenstvím“, se studium východní filosofie (včetně teorie o reinkarnaci) stalo velmi populárním. Zajímal se o ně i Ludwig van Beethoven. V jeho denících se našla řada pasáží z Bhagavadgíty i citát z Hymnu pro Nárájenu od Williamajonese: „Víme pouze to, že nevíme nic.“

Poděkování

Vyslovit dík každému, kdo mi pomáhal s touto knihou, je opravdu těžký úkol. Vím, že nedokážu poděkovat všem, a předem se za to omlouvám.

Za pomoc, cenné rady a odvedenou práci děkuji především své přítelkyni a agentce Lorettě Barettové a Nicku Mullendoreovi a Gabrielu Davisovi z nakladatelství Loretta Barrett Books.

Dále děkuji celému týmu z MIRA Books, především mé úžasné redaktorce Margaret 0’Neill Marburyové, jejíž zásluhou získala kniha definitivní podobu. Nápad, že napíšu román, by zřejmě nikdy nezískal reálnou podobu, kdyby nebylo jí, Lisy Tuckerové a Douglase Clegga (jak je vidět, zdánlivě nemožné věci se dějí). Dále děkuji Jerrymu Hootenovi, který mi poskytl řadu cenných informací ohledně zabezpečovacích systémů a techniky. (Pokud jsou v knize nějaké faktické chyby a nedostatky z této oblasti, je to mou vinou, nikoli jeho.)

Samozřejmě děkuji čtenářům, knihkupcům a knihovníkům, obchodním partnerům a přátelům, kteří se pohybují v literárním světě i mimo něj.

Můj dík patří i Dougu Scofieldovi, který mi – mimo jiné – poskytl velmi cenný vhled do hudebního světa.

Děkuji samozřejmě i celé své rodině za podporu a lásku

JIŽ VYŠLO:

M. J. Roseová

REINKARNOVANÝ

Kameny minulých životů

Smrt, která přišla před šestnácti stoletími,

si vybírá svou daň ještě dnes…

Dramatický detektivní příběh

Fotograf Josh Ryder zažívá děsivé vize, ve kterých je pohanským knězem Juliem žijícím před šestnácti stoletími v Římě. Shodou okolností se pak ocitne na místě, kde archeologové objevili hrobku vestálky, kněžky, kterou za nedovolený milostný vztah potrestali pohřbením zaživa. Mrtvá svírá v ruce kazetu s drahokamy a zdá se, že by mohlo jít o legendami opředené „kameny návratů“, schopné dokázat realitu minulých životů. Ty však někdo vzápětí uloupí a vedoucího archeologa zavraždí.

A dávní aktéři se navracejí, aby bud zopakovali, nebo napravili svá tehdejší selhání a naplnili tak neúprosný osud…

PŘIPRAVUJEME:

M. J. Roseová

HYPNOS

Volné pokračování strhujících románů o minulých životech Reinkamovaný a Strážci paměti

Starověká socha boha spánku

skrývá vražedné tajemství

V kolosální soše řeckého boha Hypna se možná nalézá předmět, který by mohl potvrdit realitu minulých životů. A tak vypukne tvrdý boj o jeho vlastnictví, bitva, která se zdaleka nevede jen v právnických kancelářích, ale třeba i takovými prostředky, jako jsou pásy s výbušninami a rukojmí. Agent FBI, Lucian Glass, se snaží zločincům vzdorovat a spolu s nimi snad dopadnout i vraha své dávné lásky, ale podivné vzpomínky na události, které nemohl zažít, mu to nijak neusnadňují.

Může v tom mít prsty muž zvaný Reinkarnátor, posedlý touhou dokázat existenci minulých životů?

M. J. Roseová

STRÁŽCI PAMĚTI

Z anglického originálu The Memorist,

vydaného nakladatelstvím Mira Books v Ontariu

v Kanadě roku 2008,

přeložila Blanka Petáková

Vydala Metafora, spol. s r. o.,

v Praze roku 2011

Redakce Jana Moravcová

Korektura Karel Herynk

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba EUROPRINT, a. s.

Vydání první

METAFORA

U Krbu 35

100 00 Praha 10

www.metafora.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai