Leonard Rosen

Desátý svědek

ČÁST I

1

O každých Vánocích mně můj přítel a bývalý obchodní partner posílá košík hrušek. A s každou zásilkou přijde lístek, který obsahuje tutéž nevyřčenou otázku, vyvedenou stejným provokativním, vlevo nakloněným rukopisem: „Stačí říct, Henri. Tvůj stůl na tebe čeká. Vše nejlepší, A. C.“

Pomyšlení, že by mě Alec chtěl i po tolika letech zpátky, mi lichotí. Peníze by se mi hodily a bez těch dlouhých období mimo domov i bez násilí a obav, které jsou s policejní prací nevyhnutelně spjaty, bych se snadno obešel. Ale podnikání mi nikdy k srdci nepřirostlo. V průběhu oněch let jsem odmítal zakázky, které mě urážely. Přijímal jsem klienty, kteří si sotva vydělali na nájemné, natož aby nám mohli platit. Občas jsme se s Alekem kvůli tomu hádali. Věřím, že nakonec by náš podnik kvůli tomu, co Alec přiléhavě označoval jako mou agresivní naivitu, zkrachoval.

Jednou jsem naznačil, že odejdu z firmy a stanu se knězem. Možná bych to i udělal, kdybych v té době věřil v Boha. Nyní, když v něj věřím, jsem již příliš starý – což je jenom dobře, protože dnes již vím, do jaké míry člověk podlehl zkáze, a pokládám za pošetilé, dokonce za nebezpečné, držet se náhledu na svět, jak mi ho vštípila nedělní škola. Kromě toho by ze mě byl mizerný kněz.

Nakonec to dopadlo tak, že jsem vyměnil firmu Poincaré & Chin Consulting Engineers za Interpol. Odešel jsem právě včas, abych si udržel drahého přítele a iluzi, že jsme s Alekem mohli prosperovat. A co je ještě lepší, každý prosinec sedáváme s Claire u našeho farmářského stolu a pochutnáváme si na vynikajícím sezónním ovoci. Je zázrakem moderního věku moci v prosinci jíst anjouské hrušky.

Zakousnu se a rázem se ocitnu v zahradě ve stínu And, kde tyto klenoty rostou.

Je Štědrý večer a moje vnoučata konečně spí. Claire dřímá u krbu. Před chvílí se zavrtěla a řekla:

„Lásko, jdi si lehnout.“ Políbili jsme se a já jí zakryl nohy dekou. Znovu odplula do náruče spánku.

Venku přikryly vinice peřiny zmrzlého sněhu. S Alekovým lístkem před sebou se znovu zamýšlím nad jeho dobře míněnou nabídkou. Jinými slovy si v duchu znovu přehrávám události onoho léta a ptám se sám sebe: Vybral jsem si dobře? Vybíral jsem od té doby dobře? Musím odpovědět naprosto upřímně. A pokud bude odpověď znít ne, napíšu svému příteli a požádám ho, aby oprášil mou starou židli.

A on by to udělal.

Začínám tedy stejně, už třicet let. Začínám tělem muže, který plave obličejem dolů v neklidných vodách u ostrova Terschelling. Vidím jej, jak bojuje s přílivovou vlnou, která se valí od Severního

moře a neúnavně cválá k pobřeží. Muž ví, že se blíží a že jí nemůže uniknout. Voda mu stoupá k pasu, ke krku, ke rtům. Jistě je smířen se smrtí. Ale proč s ní potom bojuje? Plave, dokud mu nedojdou síly, pak se potopí. Oči mu vylézají z důlků, svaly na krku se napínají a pak to přichází –

první nádech pod hladinou. Ledová slaná voda mu ochromuje hrtan a průdušnice již nezvládá chránit plíce. Mozek trpící nedostatkem kyslíku nutí tělo znovu se nadechnout. Další laryngální křeče, nyní již slabší. Voda vniká do plic. Při pátém cyklu nastává konec.

A svět se ho ke svému štěstí nadobro zbavil.

2

V červnu 1977 vypsala londýnská centrála Lloydovy pojišťovny tendr na návrh, konstrukci a provozování plovoucí potápěčské plošiny v Severním moři. Jejím účelem mělo být vyzdvižení ztraceného pokladu z lodi HMS Lutine, legendární britské fregaty, která se za bouře potopila nedaleko holandského pobřeží s tisícovkou zlatých prutů. V roce 1799 vyplatila Lloydova společnost pojistné plnění a stala se právoplatným majitelem vraku. O sto osmdesát let později poskytly nové technologie, jako například stranový skenovací sonar, ředitelům pojišťovny důvod k přesvědčení, že tento pokus o záchranu cenného nákladu by mohl dopadnout lépe než předchozí. A přestože se loď potopila v pouhých šesti metrech hloubky, byla z ní zatím vyzdvižena pouze desetina z celkového množství zlata, jehož cena se v roce 1977 odhadovala na téměř jedenáct milionů liber šterlinků.

Alec a já jsme chtěli vypadnout z kanceláře, a tak jsme se do tendru přihlásili a díky nejnižší nabídce jsme zakázku získali. Byli jsme mladí, ale již jsme si vydobyli uznání, dva čerství inženýři toužící po práci venku. Co mohlo být lákavější než honba za pokladem?

V Rotterdamu jsme koupili starý uhelný nákladní člun, opravili ho a moderně vybavili a koncem května 1978 jsme plavidlo dopravili k vraku Lutine, kde bude kotvit celé léto. Pracovní zatížení bylo úděsné. Den před zahájením záchranné operace jsme si mohli poprvé po mnoha měsících dopřát pár hodin oddechu, a tak jsem se pokusil odlepit Aleka od pracovního stolu a vylákat jej na procházku k Waddenzee, oblasti příbřežních mělčin.

Waddenzee se rozkládá mezi holandskou pevninou a několika takzvanými bariérovými ostrovy, což jsou dlouhé a poměrně široké písčité pásy vytvořené mořskými proudy, větrem a vlnami, a vedoucí rovnoběžně s linií pobřeží. Jedním z těchto ostrovů je Terschelling, k němuž jsme to měli z naší plovoucí základny nejblíž. Dvakrát denně se za odlivu Waddenzee vyprazdňuje do Severního moře a nechává za sebou rozlehlou blátivou bažinu, zřejmě největší slapovou plochu na světě. Přechod z pevniny na kterýkoliv z bariérových ostrovů suchou nohou po mořském dně je holandským národním sportem. Každé léto se této pouti účastní tisíce lidí, často celé rodiny od prarodičů k vnukům, a já jsem se k nim chtěl připojit.

„Za odlivu nehrozí žádné nebezpečí,“ naléhal jsem na Aleka. „Rozhodně ne tehdy, když vyrazíš s některým z registrovaných průvodců. Jsou vybaveni vysílačkami pro spojení mezi plavidly a pevninou. Dokonce jsou domluveni se záchranáři a v případě potřeby si mohou vyžádat helikoptéru. Jak říkám, je to absolutně bezpečné.“

Založil paže na prsou.

„Je to pohodlná procházka,“ pokračoval jsem. „Jen tu a tam bláto a v některých místech voda, ale maximálně po kolena. A po nějakých pěti šesti hodinách dojdeme na Terschelling.“ Podal jsem mu turistickou brožuru s fotografiemi dun a širokých bílých pláží a barvitě jsem mu popsal úvodní etapu výletu, kterou jsem absolvoval předchozího dne, ale on pořád nejevil zájem.

„Bude to vynikající relaxace,“ vynesl jsem poslední trumf. „Víš ještě, co znamená relaxovat?“

Stáli jsme v naší dočasné kanceláři v podkroví čtyřpatrové budovy v Harlingenu na holandském pobřeží. Městečko vypadá spíš jako rybářská vesnice ze šestnáctého století než moderní přístavní centrum. Z okna se nám otevíral zastřený výhled na stěžně lodí zakotvených v rejdě, na strmé střechy kryté pálenými taškami a na otáčející se větrné mlýny.

„Relaxace je jiný termín pro lenost,“ uzemnil mě Alec Chin.

Naše jediné okno kryla jako šedý zákal vrstva špíny a já jsem sotva rozeznal skupinku shromážděnou na nábřeží kolem naší průvodkyně. Byla to vysoká dívka a v ruce držela tyč delší než vycházkovou

hůl a kratší než rybářský prut. Při mé včerejší vycházce mi vysvětlila, že slouží „k záchraně slabých a ochromených“. Výlet se tak vydařil, že jsem ji pozval na oběd a na procházku městem. A ta se tak vydařila, že jsem se přihlásil na druhou, namáhavější výpravu.

Alec přistoupil ke dveřím a otevřel je. „Na plošině nás čekají ve tři čtvrtě na šest. Ráno,“ zdůraznil.

Zazubil jsem se. „Dám ti poslední a nejlepší nabídku. Koupím ti nafukovací kruh. Takový ten co se navléká kolem pasu a vpředu má kachničku. Vyrazíš na mělčinu jako vikingská loď.“

„Pět čtyřicet pět, Henri. A člun odplouvá od mola o půl hodiny dříve.“

„Naučím se plavat,“ opáčil jsem.

3

Když jsem vylezl z blátivé písčiny na suchou zem, vypadal jsem a cítil se jako stvoření vylézající z prvotního matečného bahna. Vyčerpaný, od hlavy k patě zablácený, a po zakopnutí u slapového kanálu téměř utopený, jsem ztěžka dosedl na židli v restauraci u terschellingského přístavu.

Zezadu ke mně přistoupila moje průvodkyně Liesel Krausová a pleskla mě po rameni. „Zachránila jsem tě. Tady u Waddenzee to znamená, že platíš pivo.“ Aniž počkala na pozvání, sedla si naproti mně, zavolala na servírku křestním jménem a zvedla dva prsty. „Přežil jsi. Blahopřeju.“

Okázale jsem si zkontroloval hlavu, zda mi pořád sedí na krku.

„Varovala jsem tě, že to není lehký výšlap.“

„Tvrdila jsi, že to bude výzva, ne pochod smrti.“

Cítil jsem se mizerně, byl jsem vyčerpaný a na kůži promočený. Hodlal jsem zaplatit pivo, co nejrychleji ho vypít, někde sehnat sprchu a pak se uchýlit na místo, kde bych se mohl v klidu vyspat,

nebo zemřít – podle toho, co by nastalo dříve.

Liesel si to pivo bohatě zasloužila, přivedla dvanáct turistů na Terschelling s dovedností a umem hraničářského ovčáka. Na mělčinách se chovala a jednala s dokonalou profesionalitou. Když mluvila s některým výletníkem, očima neustále sledovala ostatní. Každých pár minut přelétla pohledem horizont nebo nahlédla do mapy a porovnala směr s kompasem. Udržovala nepřetržité rádiové spojení se strážcem majáku. Byla soustředěná, schopná a bystrá. Kromě toho měla dlouhé nohy a kaštanově hnědé vlasy.

Často jsem se přistihl, že na ni obdivně hledím.

Zaplatil jsem promočenou desetiguldenovou bankovkou, z níž jsem pro pobavení okolí napřed vymačkal několik kapek vody. Liesel a servírka se zasmály a já jsem pozvedl půllitr k přípitku. „Na mého Mojžíše z bahnitých písčin. Ať žije!“ Když se tentokrát zasmála, všiml jsem si, jak se změnila. Už nemusela nikoho zachraňovat, v ruce držela pivo, společnost jí dělal mladý muž – já! – a ona jako by celá rozkvetla.

„Jestliže jsem Mojžíš, pak Terschelling je Zaslíbená země. O tom teda dost pochybuju.“

„Já bych tu myšlenku na tvém místě nezavrhoval,“ opáčil jsem.

Prohrabal jsem ruksak, až jsem našel fotoaparát, jediný předmět, který jsem prozíravě uložil do vodotěsného obalu, a zamumlal jsem něco v tom smyslu, že by moje děti měly vědět, komu vděčím za záchranu života. Opřel jsem se lokty o stůl, abych pořídil neroztřesený snímek. Doslova jsem se ztrácel v krásném teplém počasí a své nové společnici.

„Děti?“ nadzvedla obočí.

„Budoucí děti,“ upřesnil jsem.

Byli jsme si s Liesel Krausovou úplně cizí, ale ona teď upřela své tmavé oči do mých a pak se zadívala do objektivu, jako bychom byli dlouholetí důvěrní přátelé. Pochybuju, že bych bez minolty mezi námi ten pohled vydržel. Větřík jí strhl pramínek vlasů do tváře. Chvíli jsem počkal a pak jsem stiskl

spoušť fotoaparátu.

„Chtěla bych se na něco zeptat,“ začala vážně. „Včera ses zmínil, že pracuješ na Lutine. Víš, že ta loď byla považována za navždy ztracenou? Písčité mělčiny se zvedají a klesají, nánosy mizí a zase se tvoří. Jsou to zrádné vody. Jak jste ji našli?“

Hledání pokladů miluje snad každý, ale já jsem na plošině pracoval tak dlouho a tak tvrdě, že jsem hovory odváděl k jiným tématům, protože jsem už o vraku nechtěl slyšet ani slovo. Ovšem nyní jsem přímo dychtil o něm mluvit, protože pokud jsem se fatálně nemýlil, ta dívka o mě měla zájem.

„Domníváme se, že je to Lutine.“ Popsal jsem, jak v létě předchozího roku potápěči ve službách Lloydovy pojišťovny objevili balastní zátěž, hromadu kamenů ležících v řadě přibližně na stejných zeměpisných souřadnicích, jaké byly uvedeny v záznamech předchozích záchranných operací. Liesel říkala pravdu, skutečně to byly velmi zrádné vody. V některých letech zanesly bouře lodní vrak nánosem písku a v jiných jej zase odkryly, což vysvětlovalo proměnlivou hloubku mořského dna při různých pokusech o vyzvednutí pokladu. Naši potápěči si byli totožností vraku poměrně jistí, ovšem netroufali si ani odhadovat, kolik písku budeme muset odstranit, abychom se k němu dostali.

Moudřejší budeme, až začneme vynášet zlato. Nebo taky ne.

Odložil jsem fotoaparát, ale ona se na mě pořád upřeně dívala.

„Není ten svět divný? Když jsme s mým bratrem Anselmem vyrůstali, snili jsme o Lutine. Je to jeden z velkých příběhů z historie ostrova. Jako děti nás sem táta brával každé léto a my jsme polovinu času strávili kopáním na pláži a hledáním pokladu. Na ostrově se nachází masový hrob, do kterého byli pohřbeni námořníci z Lutine. A pak se tu najednou ukážeš ty, profesionální hledač pokladů.

Anselm bude mít velkou radost.“

Zatímco jsme s Liesel rozmlouvali, příliv stoupal a zaléval mělčinu. Do půl hodiny se mělčina ocitne pod vodou a během dvou hodin tu bude taková hloubka, že vyplují trajekty přivážející z pevniny pasažéry a zásoby zboží. Restaurace byla poměrně malá, deset nebo dvanáct stolků a velké terakotové květináče přetékající pelargoniemi a netýkavkami. U kohoutku za kuchyní křičeli dva Norové, kteří ze sebe hadicí smývali bláto. U vedlejšího stolku jeden člen naší skupiny dopil třetí pivo a začal falešně prozpěvovat lidovou píseň.

„Co vlastně děláš?“ zeptal jsem se. Předchozího dne se této otázce vyhýbala stejně usilovně jako já hovoru o Lutine.

Čekal jsem. Liesel neodpovídala, ale jistě si uvědomovala, že jí situaci nijak neulehčím a nedoplním žádné podrobnosti bez toho, že bude otevřenější. Nakonec se rozhodla promluvit: „Pomáhám bratrovi ve firmě, kterou táta po válce založil. Rodiče zemřeli, když jsem byla ještě dítě. Anselm je o dvanáct roků starší. Vychoval mě. Nastoupila jsem do rodinného podniku hned po škole.“

Nyní byla na řadě ona, aby čekala a dívala se. Rozmluvil jsem se o naší práci, o tom, že Alec je rozený manažer, kdežto já jezdím po světě a sháním nové zakázky – za několik dní ostatně odlétám do Hongkongu.

Zčistajasna mě přerušila. „Nezašel bys dnes na večírek?“ Poposedl jsem a napřímil se.

„Anselm má narozeniny a pořádá… oslavu. Přijde pár lidí. Koupila jsem mu svetr. Jako obvykle. Ale ty pracuješ na Lutine! Vy dva se musíte seznámit a já už jsem přišla na to, jak to zařídit. Budeš mnohem lepší dárek než jakýsi svetr.“

Zrudla, když jsem se jí zeptal, jestli po mně nechce, abych si oblékl plavky a vyskočil z narozeninového dortu.

„Kdepak, nic takového,“ odmítla můj pošetilý pokus o vtip. „Přivedu tě jako svého kluka. Obávám se, že Anselm kvůli tomu pozval jednoho svého kamaráda. Párkrát jsem se s ním už setkala, ve Vídni, ale vůbec mi na něm nezáleží. Brácha se mě mermomocí snaží provdat do nějaké německé průmyslnické rodiny a pořád mi vodí domů potenciální ženichy. Naléhá, že mám nejvyšší čas na vdavky. Ty budeš…“

„Tvoje výmluva!“ pleskl jsem dlaní do stolu a zasmál se. „A co je ještě lepší, tvoje francouzská výmluva. Pokusím se ze všech sil obhájit čest svého národa.“ Domníval jsem se, že to bude velká sranda. „Přijímám!“

Jenže v té chvíli má dobrá nálada povadla. Vzpomněl jsem si totiž na Alekova slova na rozloučenou. Pět čtyřicet pět. Nemohl jsem si dovolit nezúčastnit se prvního potopení k vraku. Řekl jsem jí to a v životě jsem tolik nelitoval slova nemůžu jako tehdy. „Leda že bys mě za úsvitu nějak dopravila na

potápěčskou plošinu,“ dodal jsem.

Liesel vstala. „Brácha nebo já tě tam zavezeme na motorovém člunu. V noci přespíš u nás. Jsme zpátky ve hře, Henri! Představím tě jako svůj francouzský experiment.“ Usmála se a napřáhla ke mně pravici, abychom ztvrdili dohodu.

Hned v té chvíli jsem věděl, že tento okamžik bude vyčnívat vysoko nad všední detaily každodenního života. Její podaná ruka mi připadala jako vytečkovaná řádka pro podpis na nové smlouvě, kterou jsem si pořádně neprostudoval. Obvykle bývám opatrnější. Ale stála přede mnou mladá, inteligentní sportovkyně, exotická dívka (nikdy předtím jsem s Němkou nechodil) a byla ochotná to se mnou zkusit. Naproti ní já, již mírně ovlivněný vypitým pivem a také, přiznávám, romantickou touhou. Než jsem ráno vyrazil na výpravu, předsevzal jsem si, že dnešní den, byť třeba jen na několik hodin, převrátím obvyklou křivku svého života a budu více jednat a méně přemýšlet. Souhlasil jsem tedy a potřásl jí rukou. „Tohle jsou mé jediné šaty,“ připomněl jsem jí.

Sáhla do batohu. „Tak to je smůla, na tomhle večírku se požaduje společenský oděv. Ale bratr ti jistě půjčí jeden ze svých fraků. Je sice vyšší než ty, ale na nohavicích kalhot můžeme přeložit lem.

Půjdeme?“ Frak…

Na parkovišti stály dva automobily, prorezivělý citroen, který zřejmě patřil někomu z místních, a kabriolet mercedes se staženou střechou a nablýskanou mřížkou chladiče. Díval jsem se, jak Liesel kráčí k autům, a tipoval si, které je její.

Mýlil jsem se.

4

Kabriolet ujížděl po vyvýšeném hřebenu, který tvoří páteř ostrova Terschelling, směrem na východ mezi poli stejně zelenými, jako jsem viděl v Irsku. Vítr zesílil. Počítal jsem větrné mlýny a farmy, ale ne ovečky. Těch bylo příliš mnoho, na pastvinách se jich bělaly tisíce jako beránci na obloze.

„Tak… čím se zabývá váš rodinný podnik?“ křikl jsem, abych přehlušil vítr. Znovu váhala.

„Ocelí.“

Když jsem před deseti minutami pomáhal Liesel sbalit zavazadla, svlékla si průvodcovskou bundu s desítkami kapes na zip a odhalila paže stejně bledé a dlouhé jako ty, které jsem s předstíraným zájmem sledoval na nahých mramorových sochách, když jsem ve dvanácti letech navštívil Louvre. Snažil jsem se nezírat.

Mával jsem rukama ve větru. Napadlo mě, že ostnaté dráty ohrazují pastviny, jako by to byly vzácné obrazy. Díval jsem se na všechno kromě Liesel, protože nejraději bych se zahleděl na jemnou křivku, v níž její hrdlo přecházelo k holým ramenům, a na prohlubeň pod její klíční kostí.

„Klepeš se jako ratlík,“ poznamenala. „Až přijedeme domů, připravím ti koupel.“

Připraví mi koupel? Poskládal jsem si, co jsem se zatím dozvěděl, a pak už jsem si byl svým odhadem celkem jistý. „Ocelárny Kraus.“

Nepopřela to. Kaštanové vlasy jí vlály ve větru.

„Víš, že jsem při stavbě potápěčské plošiny použil Krausovu ocel?“ snažil jsem se překřičet vítr.

„Hledal jsem materiál, který by na slaném vzduchu nezkorodoval. Takže ty jsi tahle Krausová!“ Pokrčila rameny, pak se usmála.

Teď už jsem se mohl dívat. Jak úžasná shoda okolností! Liesel mi vysvětlila, že vede rodinnou nadaci, a já jsem usoudil – správně –, že ročně rozdá na dobročinné účely více peněz, než bych já vydělal za několik životů. Mluvila o své práci, pak se odmlčela a odbočila na vedlejší silnici, která vedla do mírného svahu na malý kopeček, na jehož vrcholu jsme se ocitli celých dvanáct nebo patnáct metrů nad mořem. Na plochém ostrově jako Terschelling to znamenalo, že se nám otevřel široký výhled směrem na východ.

Uvažoval jsem, proč tu asi zastavila, ale pak jsem se podíval přes její rameno a čelist mi poklesla úžasem. „To se mi snad zdá!“

Dávalo to dokonalý smysl.

„Náš letní rodinný dům.“

V dálce se nad dunami, které se táhly k Severnímu moři, zvedalo majestátní panské sídlo, jež v této krajině působilo jako Smaragdové město tyčící se nad makovým polem. Hlavní budova tvořila mohutné křídlo spojené dvěma dvoupatrovými průchody na východním a západním konci s centrální věží zdobenou menšími věžičkami a cimbuřím. Vypadala jako hrot šípu obklopený kamennou krajkou. Podobnou věž jsem viděl mnohokrát, starý maják postavený na výběžku pevniny ve tvaru písmen K R A U S – toto logo bylo vyraženo na každém kusu oceli, z níž jsme budovali potápěčskou plošinu.

Napočítal jsem sedm krbových komínů a nejméně dvanáct izolovaných přízemních domků, od nichž vedly dřevěné chodníky k hlavní budově, zasazených mezi dunami jako satelity kolem mateřské lodi.

„Löwenherz,“ řekla tiše.

Umím německy celkem slušně. „Lví srdce?“

Přikývla. Sledoval jsem pohledem dlouhé kamenné molo až k doku, kde jsem spatřil motorový člun, který obsluhoval tři jachty kotvící dál od pobřeží.

Liesel si sundala sluneční brýle a otočila se ke mně. „Chtěla bych ti něco říct a na něco se zeptat.“

Než začala, aktivovala výstražné blinkry a ukázala na přepychové sídlo. „Máš co do činění s tímhle. Musím o tom promluvit otevřeně, protože jsem už dost stará, abych chápala, že moje rodinné bohatství umí ledasco zničit. Polovina mužů, s nimiž se setkám, při spatření tohoto domu nebo mého mnichovského bytu prostě uteče, protože si uvědomí, že nikdy nebudou mít tolik peněz co já. Druhá polovina si pomyslí, že vyhráli v loterii, a já je vykopnu, protože nesnáším vyžírky a namyšlené frajírky, kteří ve dvě v noci zvoní do kuchyně a chtějí sendvič. A to mluvím o těch slušnějších

Němcích. K jaké sortě mužů patříš ty?“

Tohle není otázka, jakou slyšíváte na prvním rande, a já nejsem z těch, kdo mohou odpověď na ni pohotově vysypat z rukávu. K jaké sortě mužů patřím? Můj otec byl státní zaměstnanec, pracoval jako analytik pro námořní rozvědku, matka učila na univerzitě biologii. Naše rodina četla knihy, navštěvovala koncerty a o letních prázdninách jsme kempovali v horách nebo u moře. Jezdil jsem dvanáct let starým peugeotem s potrhaným čalouněním. Nevlastnil jsem žádné letní sídlo a neznal jsem nikoho, kdo by si svůj dům, letní nebo zimní, pojmenoval.

Řekl jsem jí to a zeptal jsem se: „Diskvalifikuje mě chudoba?“ Nezaváhala ani vteřinu. „Ne, pokud mě nediskvalifikuje bohatství.“

Uchopil jsem imaginární tužku a na levé dlani jsem začal řešit matematickou úlohu. „Možná se mýlím,“ řekl jsem nakonec a zvedl oči od rukou. „Ale pokud polovina mužů, s kterými se seznámíš, uteče a druhou polovinu vyhodíš, dělá to celkem sto procent. Z toho plyne, že ve tvém životě není momentálně žádný muž.“

Mé naděje stoupaly k nebi.

„Bratr je čím dál nervóznější, že zemřu jako stará panna, jestli se ptáš na tohle. To vysvětluje jeho přítele z Vídně. Pochází z rodiny, které patří společnost Bayer Pharmaceuticals. Tu firmu asi znáš. Vyrábí aspirin. Jejich letní dům je větší než Löwenherz a říkají mu chalupa.“ Obrátila oči v sloup. „Je tu ještě jedna věc,“ dodala.

Čekal jsem.

„Můj otec vedl ocelárny i za války. Koncem čtyřicátých let proběhly v Německu soudy se všemi majiteli továren a mnozí skončili ve vězení za zneužívání otrocké práce. Otto Kraus ne, protože mnoha lidem zachránil život. Podobně jako nějaký Schindler. Přihlásilo se deset svědků, kteří se za něj zaručili. Podepsali místopřísežné prohlášení a otec nebyl nikdy souzen za válečné zločiny. Byl však členem nacistické strany. Někteří lidé, někteří muži, s nimiž jsem se seznámila, se přes to nedokážou přenést. Myslím, že bys to měl vědět.“

Příběh jejího otce jsem víceméně znal a vzpomněl jsem si na něj ve chvíli, kdy jsem zjistil, z jaké rodiny Liesel pochází. Před několika lety proběhla Paříží vlna protestů a lidé i firmy bojkotovali výrobky německých továren, které profitovaly z dodávek Třetí říši. Cílem akce bylo donutit tyto společnosti k přehodnocení činnosti za války, ke zveřejnění účetních výkazů z té doby, k omluvě a – v případě prokazatelných nároků – k vyplacení odškodného za nucené práce oprávněným osobám. Ta nejzvučnější jména člověk nezapomněl: Krupp, Siemens a dceřiné podniky IG Farben, mezi nimiž byla i firma Bayer, která se po porážce Německa rozdělila. A mluvilo se i o Krausových ocelárnách, což se mě osobně dotýkalo, protože jejich nosníky a traverzy jsme objednávali pro naši potápěčskou plošinu.

„Chápeš?“ naléhala Liesel. „Můj otec nosil na klopě svastiku.“

Jak jsem mohl chápat? Můj otec za okupace bojoval ve francouzském hnutí odporu. Já jsem se narodil v roce 1950 a samozřejmě jsem si válku pamatovat nemohl, i když jsem si díky nespočetným historkám, které jsem doma vyslechl, dokázal živě představit, jak tehdejší režim vypadal. Takže ne, nechápal jsem Liesel ani německý pohled na tyto záležitosti. Když jsem se jako dítě ptal táty, co v těch letech dělal, jeho odpovědi mě naplňovaly hrdostí. Když se na totéž ptala Liesel, dozvěděla se o

místopřísežných prohlášeních a o důkazech neviny. Spolu s honosným domem mezi dunami zdědila i těžké břímě.

„Je mi s tebou dobře,“ řekla mi. „A ty ses do mě zakoukal už včera, když jsem byla jen obyčejnou průvodkyní. A líbila jsem se ti i dnes na mělčinách a ve městě, viď?“

Byla to pravda.

„No dobře.“ Bodla palcem k letnímu sídlu za zády. „Takže bych se ti mohla líbit i s tímhle. Musím se však ujistit, že jsi schopen se vyrovnat s minulostí mé rodiny. Můj otec si potřásl rukou s Adolfem Hitlerem. Když se se mnou procházel po pláži nebo ve městě, držel mě za ruku. Před chvílí v restauraci jsi mi tu ruku stiskl ty.“ Zapřela se do opěradla, jako kdyby valila do kopce těžký balvan a počítala s tím, že jí vyklouzne a rozdrtí ji. „To je všechno. Víc démonů nemám. Je mi třicet. Narodila jsem se v osmačtyřicátém, tři roky po válce, a někdy mám pocit, že musím prchat před svou vlastní nacistickou minulostí. To není fér.“

Nebylo.

„Nejsem německý průmyslník,“ upozornil jsem ji.

„Díky bohu.“

„Tvého bratra to nepotěší.“

„Ale potěší. Určitě. Pracuješ na Lutine. Tím trumfneš všechno.“

Jachty se stoupajícím přílivem napínaly lana. Dál na moři nafukoval vítr plachty a pod potápěčskou plošinou čekala ztracená loď na odkrytí svých tajemství. A nad tím vším se rozprostírala široká obloha. Nejen nad Terschellingem, ale i nad Lieseliným břemenem a její krásou, nad poctivou prací pro mou mladou firmu a nad vzpomínkami na válku, které nelze vymazat.

„Mám jednu otázku,“ řekl jsem.

Otočila se ke mně a všiml jsem si, že má zarudlé oči.

„Vím, že dnes večer to bude jenom hra. Ale budu tě muset políbit?“

5

Letní sídlo bzučelo horečnou aktivitou. Hosté se sjížděli, služebnictvo připravovalo jídelnu a plesový sál. Anselm na odpoledne objednal několik autobusů, které přivážely pozvané od přístaviště trajektů. Přes noc se v domě zdrží asi třicet dvojic. Směřoval jsem k pláži a cestou jsem přátelsky pokynul několika hostům, pak jsem podél čáry příboje zamířil k domku, kde na mě čekala slíbená koupel a šaty na převlečení.

O necelých pět minut později jsem uviděl sedmi nebo osmiletého hocha, který běžel s roztaženými pažemi a vydával zvuky imitující letecký motor. Vybíhal mezi dunami na otevřenou pláž a zase zpátky

a neustále tlumeně vrčel. Když mě spatřil, položil letoun na křídlo a táhlou zatáčkou se stočil k moři, než nalétl na závěrečné přiblížení k nečekanému návštěvníkovi. Přistál celý zarudlý a zpocený, hlavu plnou písku.

Tohle mohl být pouze Anselmův syn. Liesel se mnou prošla rodinné příslušníky, s nimiž se seznámím, a na seznamu figuroval jediný osmiletý chlapec s vlnitými blond vlásky: Friedrich Wilhelm Gustav Kraus. Kalhoty měl na jednom koleně roztržené a na jinak sněhobílé košili se skvěla purpurová skvrna, nejspíš od ovocného sirupu.

„Plané švestky už jsou zralé,“ sdělil mi.

Při pozornějším pohledu jsem v jeho tváři zaregistroval podobnost s Liesel. „Kde bych je našel?“

Liesel mi vysvětlila, že se její synovec narodil s brýlemi a koženou přilbou stíhacího pilota. Netoužil po ničem než po létání. Ukázal k plotu v dunách, zpola zavátému pískem, za nímž rostly košaté keře a jakési kvítí. „Zítra z nich s Magdou budeme vařit švestkový džem,“ informoval mě. „Můžete si ho potom trochu vzít. Pojďte, ukážu vám je. Jsem bombardér Stuka.“ Rozpřáhl paže a s hlasitým bzučením se vzdaloval, ohlížeje se přes rameno, jestli jdu za ním. „Střílejte z kulometu,“ zavolal na mě.

Bylo krásné odpoledne koncem května, žluté slunce klesající k obzoru jasně zářilo. Naše běžící postavy vrhaly na pláž dlouhé stíny. Držel jsem s hochem krok a energicky jsem za ním napodoboval střelbu zadýchaným ra-ta-ta-ta-ta, překvapený, že po dopolední vycházce ještě dokážu běžet.

Friedrich byl mrštný jako kuna. Zpomalil, abych se na něj dotáhl, načež se prudce stočil doprava, naznačil klesání a najednou jsem ho měl v zádech. „Dostal jsem vás!“ zakřičel nadšeně.

Když jsem zahnul mezi duny, abych dotírajícího protivníka setřásl, ohlédl jsem se k pláži – a zarazil se uprostřed kroku, protože se ke mně řítili dva mohutní šlachovití psi. Srdce mi bušilo jako o závod. Když ke mně Friedrich doběhl a zvolal: „Jste mrtvý,“ postavil jsem se mezi něj a útočící bestie. Pak jsem sáhl do kapsy pro osvědčenou kompaktní zbraň.

Od svých osmi let u sebe nosím kovové téčko, které jsem dostal od otce po jednom obzvlášť nepříjemném zážitku. Běhal jsem v jistém pařížském parku, když se dospělý rotvajler utrhl páníčkovi z vodítka a pustil se za mnou. Než ho někdo mohl zastavit, zahryzl se mi do lýtka, strhl mě k zemi a začal se mnou smýkat. Táta ho zneškodnil víkem od odpadkového koše. Byl by zvíře zabil, kdyby mu v tom jeho majitel nezabránil. Utrpěl jsem dost vážné zranění, podle lékaře na pohotovosti jsem měl nohu „na kaši“.

Do dnešního dne mě pobolívá lýtko při změně počasí nebo když se blíží vztekle se tvářící pes. Trvalo mnoho měsíců, než jsem se naučil znovu chodit, a ještě déle, než jsem se mohl proběhnout. Po dlouhé rekonvalescenci mi táta věnoval věc, které říkal prostě „nástroj“ – dvě nerezové trubky úhledně svařené do tvaru písmene T podle jeho vlastního návrhu, malou a skladnou, ale velmi účinnou zbraň. Naučil mě uchopit příčku do dlaně a nožičku vystrčit mezi prostředníkem a prsteníkem.

Když mi téčko dával, mluvil a tvářil se velmi vážně. Klekl si, aby měl obličej ve stejné rovině, a položil mi obě ruce na ramena. Henri, řekl mi, nebudu pokaždé nablízku, abych tě zachránil. Když na tebe zaútočí nějaké zvíře, vždycky se mu postav čelem. Nikdy neutíkej. Když to bude nevyhnutelné, nechej se i kousnout, ale jenom jednou. A potom mu miř na oči nebo na hrdlo.

Už dvacet let nosím nerezový nástroj v pravé přední kapse kalhot, připravený na napadení zvířetem,

k němuž zatím nedošlo. Za tu dobu se mi však tento zvyk stal druhou přirozeností. V pokoji, který mi byl ve Lvím srdci přidělen, jsem klidně nechal náprsní tašku i s penězi, osobními doklady a platebními kartami, aby vyschla, a vůbec mi nevadilo, že bych mohl o ty věci přijít. Dárek od táty jsem si však vzal s sebou i na procházku mezi dunami, protože ho prostě nosím všude, kam se hnu – tak jako třeba plíce nebo žaludek.

Sledoval jsem psy a zaujal obranný postoj, vděčný osudu, že tu zbraň u sebe mám. Zvířata vypadala spíš jako nedorostlí lvi než jako psi.

„Hermanne! Alberte!“ zařval Friedrich.

Vyběhl zpoza mých zad, padl na kolena a rozpřáhl paže. Psi k němu doběhli, poskakovali, kňučeli a olizovali mu obličej. Musím uznat, že to byla nádherná zvířata s hustou zlatohnědou srstí a hranatou hlavou. Svalnatí byli jako pitbulové, ovšem dvakrát větší než toto bojové plemeno. Friedrich se pokusil vyšplhat tomu bližšímu na hřbet, ale pes ho hravě setřásl.

Potom se psiska přesunula ke mně a očichala mě, ale bez agresivních úmyslů. Uhodl jsem důvod – cítili z mých šatů chlapcův pach. Za občasného štěknutí mi pobíhali kolem nohou.

Friedrichovi se konečně podařilo usednout na toho, který se jmenoval Hermann. „Hyjé, koníčku!“

Blížil se k nám postarší muž. „Opa!“ zvolal chlapec, seskočil ze psa a rozběhl se ke svému dědečkovi, který se už na večírek oblékl do fraku a vypadal mezi dunami stejně nepatřičně jako samotný Löwenherz.

„Hermann, Albert. Kommen!“

Psi odběhli ke svému pánovi, který byl Anselmovým tchánem a Ottovým partnerem v Krausových ocelárnách. Uklonil jsem se mu, ale téčko jsem pořád držel v ruce, kterou jsem ovšem schoval do pravé kapsy.

„Krásné počasí na večírek. Viktor Schmidt, k vašim službám.“

Byl laskavý a žoviální jako svatý Mikuláš, pomenší podsaditý muž s hustou hřívou šedivých vlasů a býčím krkem. Při řeči se předkláněl, jako by čelil prudkému větru. „A vy jste přišel do Löwenherzu na pozvání…“

„Slečny Liesel Krausové. Nebojte se, já vám večírek nepokazím.“

„Ach! Vy jste ten francouzský nešťastník, kterého vytáhla z bažiny. Už o vás vím.“

„Opa, slíbil jsi, že mě dnes večer naučíš tančit!“

Liesel označovala Viktora Schmidta za strejdu, i když nebyl její přímý příbuzný – prostě ho vídala od narození. I pro mě byl strýčkem soused, který bydlel v Paříži v bytě pod námi, takového má snad každá rodina. Schmidtova dcera Theresa a Anselm se znali od kolébky a vyrůstali spolu, zatímco jejich otcové po válce budovali Krausovy ocelárny. O dvacet let později jejich manželství přeměnilo partnerství v pokrevní linii.

„Tuhle rasu neznám,“ ukázal jsem na psy. „Nádherná zvířata.“

„Moji chlapíci! Jsou to jihoafričtí boerboels. Ve skutečnosti je chovají pro lov lvů. Vynikající strážní psi. Jsou hodní k dětem a zuřivě brání rodinu. Moji chlapíci. Osobně jsem je vycvičil.“

„Opa, co bude s tím tancem?“

„Ano, Friedrichu. Slíbil jsem ti to a slovo dodržím. Ale už dost o tom. Když jsem vycházel z domu, orchestr se připravoval. Bude to úžasný večer. Ale varuju tě, budeš muset tančit se svou sestrou.“

Dítě protáhlo obličej.

„Právě jsem se s Friedrichem seznámil,“ poznamenal jsem. „Je vynikající pilot.“ Natáhl jsem ruku, abych synkovi prohrábl vlasy, a psi varovně zavrčeli.

„Nevšímejte si jich,“ uklidnil mě Schmidt s úsměvem. „Víte co, trochu se pobavíme. Friedrichu vidíš tamty králíky?“

Nedokázal jsem uvěřit, jak jsou ti psi disciplinovaní. Králíky museli už dlouho cítit a viděli je mnohem dřív než Schmidt, přesto si jich okázale nevšímali. Vyrazili, teprve když pokynul otevřenou dlaní k dunám a zavelel: „Hupt!“

O chvíli později už Friedrich hlásil: „Jednoho chytili!“

Následoval jsem je do vyšší trávy a našel jsem Alberta a Hermanna přikrčené na písku. Mezi nimi se klepal králík paralyzovaný děsem. Hoch dřepl na bobek a fascinovaně je sledoval.

„Ach hupt!“

Psi se přiblížili ke kořisti, ale nedotkli se jí.

„Co uděláme, Friedrichu?“

Chlapec vzhlédl od psů k dědečkovi.

„Rozhodni ty, Opa.“

Rozhlédl jsem se po pláži. Byli jsme sami.

„Ne. Příští měsíc ti bude devět. Už je z tebe mladý muž a je nejvyšší čas, abys o těchto věcech rozhodoval sám. Pozorně se na Hermanna a Alberta dívej. Jsou absolutně poslušní. Tihle chlapíci po ničem netouží víc než po možnosti zabít čerstvě ulovenou kořist. Sám však vidíš, že čekají na můj povel. Pokud zvíře dobře vycvičíš, chlapče, bude ti dobře sloužit. Nuže, co uděláme?“

Znovu jsem vklouzl pravačkou do kapsy, ale hned jsem ji zase vytáhl. Co mě to napadlo? Zaútočit na psy a skončit v nemocnici, abych zachránil divokého králíka? Chystal jsem se, že se odvrátím, až Friedrich přikáže zabít.

„Hermann, unst!“

Pes se napřímil a vrhl se na králíka, který uskočil do nastavených čelistí druhé šelmy.

„Perfektní!“ zvolal Schmidt. „Vynikající práce, Friedrichu!“

Dítě se otočilo k dědečkovi. „Opa, ten králík je vyděšený. Podívej se na jeho oči.“

Opravdu. A vyděšený jsem byl i já. Zabíjel jsem pavouky a další hmyz. Lovil jsem pstruhy a díval se, jak sebou mrskají na břehu, dokud nezemřeli. Nikdy jsem však nezabil zvíře schopné vnímat a s očima, které naznačovaly přítomnost duše. Dítě zbledlo, jako by z něj to drsné vzrušení náhle vyprchalo.

Viktor Schmidt v písku přešlápl a řekl: „Inu, žádný živý tvor neopouští tento svět beze strachu. To je fakt. Budeme mít zítra k obědu dušeného králíka?“ Založil paže na prsou a vyčkával.

„Ten povel rukou je Z-I-N-D?“ Schmidt přikývl.

Chtěl jsem se omluvit, když hoch vykřikl: „Luft!“

Pes uvolnil sevření čelistí a králík utekl, jen se za ním zaprášilo.

Schmidt se zasmál, poklekl a sáhl do postranní kapsy. „Jsi laskavý hoch, viď? Kommen!“ zavolal na psy. Přiskočili k němu a on vylovil z kapsy pytlík s úhledně nakrájenými kousky syrového masa.

„Hodný Albert. To je můj Hermann. Dobří chlapíci!“ Drbal je za ušima a mazlivě oslovoval jmény.

„Tak běž,“ vybídl vnuka. „Odveď je do mého apartmánu a převleč se na večírek.“ Máchl rukou k domu. Psi se rozběhli a šťastný chlapec – už zase letadlo – je rychle následoval.

Friedrich zmizel za dunami a já jsem se otočil k Schmidtovi. „Váš vnuk si říká Stuka.“

„Zatraceně dobrá volba! Byl to nejlepší jednomotorový střemhlavý bombardér, jaký byl kdy zkonstruován… Není to skvělé dítě? Není báječný?“

Při řeči se ke mně naklonil a já si uvědomil, že se od něj odkláním. Mohl jsem jen souhlasit. Friedrich byl opravdu báječné dítě.

„Takové jsme vyráběli,“ řekl Viktor Schmidt. „Vítejte v Löwenherzu. V tomto domě jste Herr Poincaré, ne Monsieur. Chovejte se jako doma.“

6

„Do prdele a ještě jednou do prdele, Henri. Poslední dva týdny jsme měli nádherné počasí – a teď v první den potápění tohle? Za úsvitu nás zasáhne tlaková níže od Grónska jako zaťatá pěst. Nakonec možná budu potřebovat tu vnitřní trubici. Říkáš, že má vpředu nakladač?“

Odešel jsem z pláže do domu rozhodnutý vyhýbat se celý večer Schmidtovi. Alec bude jistě chtít vědět, že jsem se v mělčinách neutopil, a já ho zase chtěl informovat, že se na plošinu dopravím sám, a tak jsem mu zavolal. Když se dozvěděl, že mým hostitelem je Liesel Krausová, obvinil mě ze zlatokopectví.

„Vidím, že jsem na tu vycházku přece jenom měl jít také,“ povzdechl si. „V soutěži mezi námi dvěma bys neměl šanci. Víš, že ženské ve mně vidí prince, Henri? Nedokážou mi odolat. A zavolej svému otci. Shání tě.“

„Nechal vzkaz?“

„Ne, akorát že mu máš zavolat. Kdykoliv, i pozdě v noci. Tahleta tvoje Liesel, je to opravdu ta Krausová?“

Stála na protější straně tanečního sálu a mluvila se Schmidtem. Pro zdůraznění svých slov se jej občas dotkla na paži a musel to být poutavý příběh, protože Schmidt se v jedné chvíli pleskl do stehna a rozesmál se tak hlasitě, že jsem ho slyšel i přes tóny hudby. Lieselina láska a náklonnost ke kmotrovi mě udivovala. Mě osobně ta dívka silně přitahovala a toho chlapa přímo zbožňovala.

Znamená to, že mám brát Viktora Schmidta jako přítele? Když spolu vstoupili na taneční parket, obrátil jsem pozornost jinam.

Plesový sál v sídle Löwenherz hodně vypovídal o Ottovi Krausovi. Bohatě zdobené stropy a přehlídka zrcadel v pozlacených rámech připomínaly Versailles, křišťálové lustry a sedací nábytek čalouněný sametem vypovídaly o penězích, které samy nevědí, co se sebou.

Dva muži vpravo ode mne kouřili kubánské doutníky a rozhlíželi se po sále. Ten menší a tlustší vypadal díky navoskovanému kníru jako císař Vilém. Právě kroutil hlavou. „Věř tomu, nebo ne, Anselm poslal letadlo pro smyčcovou sekci Vídeňských filharmoniků. A z letiště dopravil hudebníky helikoptérou, nechal je vystoupit v těch zatracených dunách.“

Valčík skončil. Liesel se odpoutala od Viktora Schmidta a vydala se mým směrem. Oproti průvodcovskému oděvu prodělala úžasnou změnu. Měla na sobě černé přiléhavé šaty natolik dlouhé, aby ve mně vyvolávaly vášnivé představy, a kolem krku šňůru perel. Vlasy pod křišťálovými lustry vrhaly kaštanově hnědé a rudé odlesky. Padaly jí na holá, krásně formovaná ramena a já se znovu přistihl, že na ni obdivně zírám.

„Krásně ses vykoupal,“ poznamenala. Políbil jsem ji na pravé líčko, pak na levé.

„Teď si můžeš vydělat na nájem, Henri. Ten muž, co mluví s mým bratrem, je pan Bayer. Ve skutečnosti se jmenuje Hans Kellerman. Vidíš ho? Ten vysoký, co stojí vedle Anselma.“

Prodírali jsme se tanečním parketem a Liesel na každém kroku zastavoval nějaký prošedivělý prominent a gratuloval jí. „Dobrá práce, drahoušku! Jsme na tebe tak pyšní!“ Kompliment následoval kompliment, až jsme se probojovali k Anselmu Krausovi a panu Kellermanovi.

„Proč všechna ta blahopřání?“ zeptal jsem se.

„Nevšímej si toho. Raději se seznam s mým bratrem.“

Anselm byl hvězda, kolem níž se točili všichni přítomní. Už jsem to zažil, tento „efekt velkého muže“. Hosté se snažili stát co nejblíž, aby pocítili maestrovo teplo, anebo ještě lépe, aby se jim povedla nějaká moudrá poznámka a velikán si jich všiml. Kellerman měl jednu masitou ruku položenou na Anselmově rameni a vysvětloval mu něco složitého, co vyžadovalo rozmáchlá gesta druhé ruky. Byl o hlavu vyšší než Kraus, který byl sám dost vysoký, asi jako já, a místo motýlku nosil onyxovou brož

černou jako jeho vlasy. Kellermanova osobnost vyzařovala syrovou prudkost kromaňonce, jíž mi připomínal herce Anthonyho Quinna: pohledný, ale ve slabé chvilce mohl vybuchnout jako sopka. Spatřil Lieselinu ruku v mé a zrudl.

Liesel je bez rozmýšlení přerušila.

Podal jsem ruku Krausovi, který váhal, jako by mě jeho sestra představila po telefonu přes transatlantický kabel. Slušně jsem pozdravil a on stále mlčel, jako by se bál, že o moje slova zakopne. Netušil jsem, co mu Liesel o mně řekla, ale ten člověk mě očividně odhadoval.

„Sestra tvrdí, že vyrábíte různé věci, Herr Poincaré.“

Celkem rozumná definice strojního inženýra. „Ano, to je pravda.“

„Můj otec zastával přesvědčení, že lidem, kteří něco vyrábějí, lze věřit. A je úplně jedno, jestli produkují nočníky nebo letadla. Věřil, že správným měřítkem člověka je průmysl, nejlépe německý průmysl.“ Při těchto slovech se Anselm díval na sestru, ne na mě. „Ale v tomto budeme přístupní i jiným názorům.“

Značkoval si teritorium? Nastínil širší pohled na svět? Mlčel jsem.

„Liesel mi také řekla, že jste navrhl a zkonstruoval potápěčskou plošinu u Lutine.“

„Doufáme, že je to Lutine. A ano, tu plošinu jsme zkonstruovali společně s mým partnerem.“

„A že jste použili Krausovu ocel k ukotvení plošiny nad vrakem,“ dodal.

Takže jeho váhání nakonec nic neznamenalo. Ještě před seznámením si o mně Anselm Kraus udělal příznivý obrázek. Byl jsem natolik chytrý, abych na plošině použil jeho ocel. Pozval jsem ho na exkurzi a slíbil mu, že mu ukážu naše vybavení. Liesel stála vedle mě s paží vsunutou pod mou.

Kellerman o půl kroku ustoupil.

„To pozvání s radostí přijímám,“ ocenil Kraus. „Sestra vám jistě řekla, že jsem do Lutine zamilovaný. Mohl bych vám o ní odrecitovat nejrůznější fakta a čísla. Kde byla postavena, její tonáž, počet a typ kanonů, přehled jejích kapitánů. Mohl bych popsat její zajetí Brity u Toulonu a všechny pokusy o záchranu nákladu od roku osmnáct set. Ale chtěl bych, abyste mi vy řekl všechno, co o ní víte – zítra ráno, až vás povezu motorovým člunem na plošinu.“

Liesel pokrčila rameny. „Zapomněla jsem, že jsem Friedrichovi slíbila, že s ním zajedu prvním trajektem do Harlingenu. Bohužel se budeš muset spokojit s mým bratrem.“

Kraus po mně přejel očima shora dolů. „Tohle je zatraceně elegantní frak.“

My tři jsme se zasmáli. Kellerman, kterému ten žert pochopitelně unikl, se omluvil.

7

U večeře musela Liesel sedět vedle bratra. Zasedací pořádek měla na starost Theresa, která mě vklínila mezi další dva Lieseliny strýce nikoliv rodem, ale dlouhou známostí. Jmenovali se Eckehart Nagel a Franz Hofmann.

Nagel, lékař z Buenos Aires, seděl po mé pravici. Byl to štíhlý aristokrat s hezky utvářenou a dokonale plešatou hlavou, který mluvil francouzsky natolik plynně, že jsem si mohl odpočinout od své neadekvátní němčiny.

„Liesel mi o vás odpoledne všechno povykládala,“ informoval mě. V hlase mu zaznělo nezaměnitelné uspokojení, jako kdyby měl právo a privilegium vynášet soudy o druhých. Položil mi několik technických otázek a vysvětlil, že občas přijíždí do Německa konzultovat zdravotní stav pacientů, kteří vyžadují jeho osobní péči.

„Ale po válce… Pfff.“ Mávl rukou. „Německo bylo vyřízené. Chtěl jsem začít znovu, a tak jsme se odstěhovali. Nic lepšího jsem nemohl udělat.“

Každý školák ví, že se Němci v roce 1946 neusazovali v Buenos Aires kvůli změně klimatu. Já jsem však ponechal jeho prohlášení bez komentáře a seznámil jsem se s Franzem Hofmannem, prošedivělým vyzáblým mužem, který měl na saku skvrny od jídla a na tvářích ostrůvky bílých vousů, které při holení vynechal. Předtím jsem ho viděl na parketu, když tančil valčík s Anselmovou manželkou. Mimo parket chodil s hůlkou, a když jsme si byli představeni, šokovalo mě, jak silný má stisk. Bez obtíží by mě dokázal stáhnout do hrobu.

Později jsem se dozvěděl, že strýček Franz utrpěl mozkovou mrtvici a Anselmova rodina mu poskytla pokoj ve svém domě v Mnichově i tady. Zřejmě neměl jiné příbuzné a Krausovi zachovávali svým přátelům věrnost. Nagel mi pošeptal do ucha: „Dnes je z něj jenom stín. Měl jste ho vidět před lety. Byl to skvělý člověk.“

Tohle byli německy mluvící lidé, muži a ženy různých generací, bělovlasí Ottovi současníci ve věku přes šedesát, či dokonce sedmdesát, a Anselmovi přátelé, čtyřicátníci s mírně prokvetlými spánky. Nebyla to zrovna příhodná myšlenka, ale napadlo mě, jak by se staříci zachovali, kdybych povstal s nataženou pravicí a zvolal na celou jídelnu Heil Hitler. Koneckonců Hitlera volili. Volili ho ostatně všichni, pokud se chtěli vyhnout návštěvě místních příslušníků úderných oddílů.

Z večeře si toho moc nepamatuju, snad kromě toho, jak mě potěšilo, že nejíme králíka. Při kávě Anselm v čele dlouhého jídelního stolu povstal a pronesl oslavnou řeč na svou sestru, která založila a vedla rodinnou charitativní nadaci.

„Typický dvojitý úder Krausových oceláren,“ prohlásil. „Naše vizitka a vývěsní štít. Vezměte si například Ugandu. Když jsem se dozvěděl o tamějších ložiskách železné rudy, uzavřel jsem s prezidentem Aminem dohodu o otevření dvou dolů. Liesel se setkala s jejich ministrem zdravotnictví a školství a nabídla výstavbu nemocnic a škol. Tím pádem jsme v Ugandě spokojení všichni.

Prezident, ocelárny i děti! Proto dnes můžeme na okamžik zvolnit a radovat se při vědomí našich úspěchů. Připíjím vám všem na zdraví!“

Jako na povel vjeli do jídelny číšníci a na servírovacím stolku přivezli Anselmův narozeninový dort.

Později, když se zdvořilými díky přijala spoustu dalších gratulací, opustila Liesel jídelnu a zavedla mě na terasu. Právě jsme se drželi za ruce, když jsem v lýtku ucítil první křeče – předzvěst změny

počasí, na kterou mě upozornil Alec.

Podíval jsem se na hodinky. Potápění začne za osm hodin. Bude pršet, ale to potápěčům nevadí. Zato vítr a vlny jim mohou nadělat těžkou hlavu, jestli naženou písek na vrak a sníží viditelnost.

„Pojďme se projít,“ navrhla.

Po dopolední túře a náročném večeru musela být unavená, ale po všech těch řečech o Ugandě jsem chtěl zjistit, zdali se osobně setkala s Idi Aminem. V té době znal pověst sadistického afrického diktátora snad každý.

„Ano, setkali jsme se. Několikrát.“

„A?“

„Na řezníka okouzlující člověk. Co jsem měla dělat? Ve východní a jihovýchodní části Ugandy leží pod zemí sto miliard tun kvalitní železné rudy. Na venkově tam žijí negramotné děti a lidé umírají jako mouchy na horečku dengue. Ať se ti to líbí, nebo ne, Anselm podniká v Ugandě a já se snažím udělat pro tu zemi něco dobrého. Takový je model naší práce, i když se někdy musím dost přemáhat.“

Cítila, jak jsem se zachvěl.

„Ale prosím tě, chtěl bys nechat děti umírat jen proto, že je Idi Amin prase? Je lepší přizpůsobit se praseti a zachránit farmu, ne?“

Procházeli jsme se po kamenné balustrádě. Tráva v dunách se prohýbala pod nápory větru. Na mořské hladině tančil měsíc a mně táhly hlavou nejrůznější romantické představy.

„Jsem ráda, že ses málem utopil,“ řekla po chvíli, zastavila se a upravila mi motýlek. „Ne, to vyznělo špatně. Jsem ráda, že se stalo, co se stalo. Jsem ráda, že jsi tady.“

„Ten experiment… Probíhá zatím dobře?“ Usmála se. „Ano, Herr Poincaré.“

„A pan Bayer… přežije to? Nevypadal moc potěšeně.“

„Později jsem ho viděla s jednou servírkou. Je to děvče tady z ostrova. Předpokládám, že dnes v noci bude mít v pokoji přece jenom návštěvu.“

Neexistují slova, jimiž bych popsal bouři, která se ve mně odehrála, když jsme se políbili. Odpoledne, když vyvedla naši skupinu z mělčin a blahopřála nám k jejich překonání, jsem si pomyslel: Tohle je žena, která by dokázala někoho udělat velmi šťastným. Zvečera, když přecházela taneční sál směrem ke mně, jsem si uvědomil, že ten někdo bych mohl být já. Když se naše rty setkaly, ocitl jsem se v pubertálním stavu beztíže. Absurdní pocit, ale neudělal jsem nic, abych se z něho vymanil.

Řekl jsem jí, že odlétám do Hongkongu.

„Kdy se zase uvidíme? Za pár dní odjíždíme do Mnichova.“

Neměl jsem v Mnichově nic na práci, ale příští schůzku jsme si domluvili tam.

8

Otec volal, aby mi sdělil, že zemřel Izák Kahane, můj nepříbuzenský strýček. Byl starý a nemocný, jeho konec jsme očekávali, ale i tak mě ta zpráva šokovala.

Stál jsem na balkoně a myslel na něj, zatímco mraky pomalu skrývaly tvář měsíce. V duchu jsem viděl Izáka s motýlkem pod krkem, jak sedí na své oblíbené lavičce v parku a čte Le Monde. Kolem něj pobíhá pětiletý kluk a dívá se, jak se jeho obličej rozjasňuje úsměvem. Opráší rukou místo vedle sebe a řekne: „Posaď se sem ke mně, Henri, a povykládej mi o tom.“ Na tématu nezáleželo, důležitý byl život a naše vzájemná blízkost. Zajímal se o všechno, co jsem říkal. Představoval jsem pro něj něco vzácného a věděl jsem to. Děti tyhle věci vycítí.

Za války ztratil šest synů. Jeho manželka Freda přišla o dvě děti a manžela. Našli jeden druhého v létě roku 1945 a usoudili, že svět je příliš nebezpečný a plný nenávisti na to, aby v něm riskovali znovu vychovávat a milovat děti. Není tedy divu, že chlapec, který bydlel v domě na rue Jeanne d’Arc v bytě nad nimi, zapůsobil na jejich žalem zpustošená srdce.

Profitoval jsem z jejich ztráty.

Netrvalo dlouho a zjistil jsem Izákovu velkou slabost pro karamely. Šetřil jsem skromné kapesné a chodil do cukrárny tak často, jak mi to finanční situace dovolovala. Izák na oplátku přijímal bonbony jen tehdy, když jsem jich také pár snědl. Potom sáhl do kapsy pro nějaký poklad a vždycky ho doprovodil zajímavým příběhem. Pero, jímž car podepsal výrok o osvobození svých nevolníků. Kočičí oko, polodrahokam tak krásný, že kdysi kvůli němu vypukla válka. Věřil jsem těm historkám i tehdy, když už jsem byl dost starý, abych věděl, že to jsou jen pověsti. Věřil jsem, že dokážou Izáka a Fredu přivolat, když jsem si přál mít je nablízku.

Anselm Kraus stál zeširoka rozkročený, jednu ruku na kormidlu a druhou na dvojité plynové páce, a hnal štíhlý motorový člun příhodně pojmenovaný Vysoká pec rozbouřenými vlnami. Silný vítr od severozápadu kolidoval s přílivem od jihovýchodu a vytvářel divoké vlnobití.

Klepal jsem se pod ochranným sklem a žaludek mi stoupal do krku.

„Měl jsi mi říct, že trpíš mořskou nemocí!“ překřičel rachot motorů. „Mám na ni v Löwenherzu léky. Dal bych ti pár tablet.“

Takhle brzy ráno jsem z něj viděl jen hrudník a obličej nasvětlený zespod tlumenými oranžovými světýlky z přístrojové desky. Kromě toho byl svět černý. A vzhledem k mé mořské nemoci se se mnou bláznivě otáčel.

„Lutine,“ zavolal na mě. „Proč ji zachraňujete zrovna teď?“

Při pouhém zvažování odpovědi se mi udělalo ještě více zle. Anselm mě nasměroval ke skříňce pod sedadlem, kde jsem našel láhev sodovky. Vysoká pec některé vlny prorážela, po jiných klouzala, kymácela se a nakláněla. I já jsem se nakláněl – přes palubní zábradlí a zvracel do moře večeři. Když jsem se mohl nadechnout, pokusil jsem se o chabý žert v tom smyslu, že naše první pořádná zakázka s Alekem se týká práce na moři. Věděl jsem, že mám slabý žaludek, přesto jsem neváhal ani vteřinu a podepsal kontrakt s Lloydovou pojišťovnou.

„Hlavu vzhůru, Henri! Na mořskou nemoc ještě nikdo nezemřel. Přidám trochu plyn a zrychlím, ať se na plošinu dostaneme dřív. No tak, nemysli na to. Mluv. Proč si Lloydovi lidé myslí, že po tolika

marných pokusech o záchranu nákladu z Lutine bude právě tento úspěšný? A co sakra moje sestra vidí na Francouzovi?“

Podíval jsem se na něj a zase se sklonil přes zábradlí.

„Aha, už chápu,“ pronesl do dávivých zvuků, které jsem vydával. „Tvůj šarm.“

Mezi návaly na zvracení a vykláněním hlavy přes bok člunu jsem mu vysvětlil podstatu nových technologií, které přiměly pojišťovnu financovat projekt: stranový skenovací sonar, podtlakové hadice, které čerpaly písek přes síta, na nichž se zachytí i ty nejmenší artefakty, zdokonalení potápěčského vybavení a světelných zdrojů používaných pod hladinou.

„Všechno je otázka technologií,“ podařilo se mi vypravit z úst. „Jestli selže i tento pokus, Lloydova pojišťovna počká dalších sto let na ještě lepší stroje a vybavení.“

Za Krausovými zády se pomalu a trhaně otevírala linie obzoru jako oko opilce po zvlášť náročné noci. Brzy dokážu k Anselmovu obličeji připojit tělo, což znamená, že i on uvidí mě.

Řídil loď tvrdě a zkušeně a po několika minutách se již obloha natolik rozjasnila, že si mě mohl pořádně prohlédnout. „Pro smilování boží, poblil jsi mi fungl nový nepromok. Opláchni ho hadicí nebo mi kup jiný!“

Zasalutoval jsem mu, napil se sodovky a pátral jsem v hlubokém šeru po Izákově duši.

„Moje sestra se hned tak s někým nepřátelí,“ poznamenal Kraus. „A teď si zničehonic přivedla tebe a já se musel spokojit s pouhými dvěma hodinami spánku, protože si našla chlapa, který má co do činění s Lutine. Jak víš, je to moje Achillova pata. Vlastně mám slabost pro obojí, pro tu loď i pro sestru. Je mi dvaačtyřicet a na ten vrak myslím od svých šesti let. Jednou pro mě musel otec poslat záchranný člun, jinak bych se utopil. Vyrazil jsem k té lodi na pramici, protože jsem u ní chtěl být co nejblíž. Nejspíš jsem si myslel, že se Lutine zvedne z hlubin, když na ni zavolám jménem. Víš, že Lutine znamená v překladu mučitelka? To jméno jí padne jako ulité.“

Narazili jsme do vlny.

„Topil ses?“

„Jo, a málem jsem tam zůstal! Když mě našli, potácel jsem se na vlnách mnohem horších, než jsou tyto. Miluju svou sestru, ale kvůli ní se v tomhle vlnobití v pět ráno neplavím. Chci být u toho vraku. Doufám, že ses neurazil. Já tě tam zavezu a ty mě necháš se k němu přiblížit. Tak to v podnikání chodí.“

Navzdory mořské nemoci mi bylo v jeho společnosti dobře. Anselmova vášeň pro Lutine do značné míry vysvětlovala Friedrichovu vášeň pro bombardéry. Jak je hezké, pomyslel jsem si, když se syn takto vyvede po otci.

Další vlna nás vyhodila do vzduchu, a když jsme s uspokojujícím žuchnutím znovu dopadli na hladinu, Anselm zavýskal: „Tahle loďka by obstála i v hurikánu,“ pochvaloval si. „A ty opravdu vypadáš otřesně.“

Znovu jsem zvracel.

„Víš, snažil jsem se získat o tobě nějaké informace, ale ani zaboha jsem nezjistil nic o nějakém P&C Engineering nebo Consulting nebo jak se vlastně jmenujete. Existuje vůbec ta tvoje firma?“

„Jsem tady, ne?“ odpověděl jsem. „Jsme malá firma, ale ano, existujeme.“

„Jak malá?“

„Momentálně jsme v ní dva.“

„Můj otec také začínal z mála. Někde začít musíš. Jaká je vaše další zakázka?“

„Správa kanálů v Bruggách. Opravy. Potom nic, alespoň prozatím. Ale snažím se něco sehnat. Za pár dní odlétám do Hongkongu předložit jistou nabídku. Už jsme ji dopracovali do konečné podoby. Ten projekt by nás mohl pěkně nastartovat.“

Nějakou dobu jako by se ve vlhkém slaném vzduchu přede mnou houpala představa stálého zaměstnání. Anselm stáhl plyn a prohlížel si rozbouřené moře. Kormidelní kolo Vysoké pece mělo na šesti hodinách rukojeť. Popadl ji a prudce kolem otočil. Ohlédl jsem se. Za zádí se vztyčila vlna vysoká jako dvoupatrový dům, hnala se na nás a hrozila, že nás rozdrtí. Anselm natočil člun tak, že se svezl po boku vlny, a znovu zavýskal.

„Kolik je ti vlastně let?“ křikl na mě.

„Dvacet osm. A opravdu si neumím představit, že se dožiju příštích narozenin. Cítím se hrozně.“

„Drž se svého plánu, Henri. Líbí se mi, že sháníš další zakázky na Dálném východě. Mám v Hongkongu fabriku na likvidaci starých lodí. Viktor Schmidt tam za pár dní odlétá zkontrolovat pár věcí. Pokud by se vaše pobyty časově překrývaly, mohl by ti dělat průvodce. Jak asi víš, výroba se přenáší na východ. Za cenu jednoho německého dělníka jich můžu mít v Hongkongu dvanáct a Čína bude ještě levnější. Teng Siao-pching nasměroval zemi ke strojírenské a textilní výrobě. Víš, že jsem se s ním setkal?“

Vykulil jsem oči.

„Takže Liesel chodí s mladším chlapem!“

„Známe se osmačtyřicet hodin, Anselme. Kdoví, jestli mi zvedne telefon, až se vrátím z Hongkongu.“

„Určitě ho zvedne.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Všiml jsem si, jak se na tebe dívá. Jsi Francouz, ale v tvém případě udělám výjimku, protože tvoříš věci.“

Příď prorazila vlnu a Kraus vykřikl, protože byl rázem totálně promočený. „Otevírá se celá Asie,“ řekl, když si vytřel slanou vodu z očí. „Minulý týden jsem podepsal smlouvu s novým režimem v Kambodži a postavím tam další podnik na likvidaci starých lodí. Pracovní síla je tam ještě mnohem

levnější. Pol Pot momentálně trpí nedostatkem tvrdé měny. Postavíme továrnu a za pár měsíců přijde Liesel. Nemocnice, kliniky, školy. Už to znáš.“

„Pol Pot?“

Pochopil, o co mi jde.

„Myslíš si, že nečtu noviny? Je to šílenec odpovědný za genocidu vlastního národa. Ale v této chvíli mu chybí peníze a to nám otevírá příležitost.“

„Dvojitý úder Krausových oceláren.“

Ubral plyn, vypnul motor a člun tvrdě dosedl na vodu. Zvedl jsem se, ale málem jsem spadl, když plavidlo prudce ztratilo rychlost, a začal jsem se dávit. Znovu jsem se musel naklonit přes zábradlí. Velká vlna mě málem shodila přes palubu.

„Nepoučuj mě, Henri.“ Zasalutoval jsem mu.

„Hele, víš co, zapomeň na to. Liesel si myslí, že spolu chodíte.“

Do obličeje mi bušily spršky vodní tříště a Anselm se mi zamlouval čím dál míň. „Nastartuj ten zatracený člun, Anselme.“

„Mně nevadí, že jsi chudý,“ řekl. „Každý musí nějak začít. Líbí se mi tvé ambice a možná se mi líbíš i ty. Ale potřebuju znát tvé záměry. Chápeš, jak to myslím? Rodiče zemřeli a já jsem Lieselin starší bratr. Domluvme se tedy na něčem.“

Tázavě jsem zvedl hlavu.

„Řekni mi, že to s ní myslíš vážně.“

Vzepřel jsem se o zábradlí a zvedl jsem se do sedu. „Je jí třicet. Opravdu si myslíš, že je nutné, abys…“

„To si sakra piš, že je to nutné! Je bohatá a už jí zlomilo srdce několik mužů, kteří šli jen po penězích.“

Byli to němečtí muži, dralo se mi na rty, ale zarazil jsem se. Vlastní smích mi zněl v uších hodně bizarně. Obloha měla barvu oceli, moře připomínalo šedou břidlici a svět se se mnou točil a kolébal. Sotva jsem rozeznával, kde je dole a kde nahoře. Připadlo mi zvláštní, že na mě minulost dolehne v tak podivné chvíli, kdy poskakuju na hladině jako korková zátka a málem vyzvracím žaludek jen proto, že si Anselm Kraus usmyslel mě zpovídat.

„Omluvám se, jestli tě zklamu,“ zachraptěl jsem. „Zamiloval jsem se do Liesel úplně staromódně. Tvůj tchán tě taky tak vyslýchal? Nastartuj motor, Anselme. Já tady trpím jako zvíře.“

Naklonil hlavu. „Viktor a můj otec byli přátelé. Znal mě od narození, takže mě nemusel předběžně hodnotit,“ usmál se.

V obličeji se mi rozprskla vlna. Kraus nastartoval a znovu se na mě pátravě zadíval. Nebyla to nejvhodnější chvíle na zvracení, ale nemohl jsem si pomoci.

„Podívej se mi do očí.“

Snažil jsem se. „Co to má sakra znamenat? Jeď.“

„Řekni, že chápeš.“

„Jistěže chápu. Ale už nechci zvracet.“

„Je to moje sestra,“ prohlásil, jako by to omlouvalo jeho bezohledné chování. „A tamhle to, jak se domnívám, je tvoje potápěčská plošina. Ledaže bys věděl o něčem jiném, co pluje na moři osvětlené jako obchodní dům.“ Kraus přidal plyn. „Lutine!“ vykřikl. Motor zaburácel a Vysoká pec vyrazila kupředu jako sprinter ze startovních bloků.

9

„Dostatečně škaredá, aby byla nádherná.“ Tak můj partner popsal první návrh potápěčské plošiny. Alec měl nadání vidět každý projekt v trojrozměrném zobrazení ještě ve fázi, kdy se nacházel jen na rýsovacím prknu. Já jsem byl poněkud natvrdlejší a potřeboval jsem si věc ohmatat a okoukat ve stádiu výstavby, abych ji mohl ohodnotit. Nyní však byla plošina hotová a odtažená na místo nad hromadou balastní zátěže a já jsem souhlasil, že je škaredá i nádherná – úžasná kombinace bezpečnosti a funkčnosti. A náš úspěch jsem znovu viděl i ve tváři Anselma Krause, když na plošinu vylezl.

Postavili jsme ji s ubikacemi pro posádku, přístřeškem pro potápěče, restaurátorskou laboratoří, jídelnou a salonkem – vše smontované, pak svařené a pevně zakotvené v trupu přestavěného uhelného nákladního člunu. Na palubě mohlo o pracovních dnech během záchranářské sezóny žít dvanáct lidí, o víkendech zde zůstávala jen hlídka. Lloydova pojišťovna zaměstnala šest potápěčů, kteří se přes den střídali v dvousměnném provozu, obsluhu rýžovacího žlabu, muže ovládajícího jeřáb, kuchaře, mořskou archeoložku a restaurátorku v jedné osobě plus její asistentku a nás dva jako stálé koordinátory. Ale to byla Alekova práce, já jsem se hodlal držet od Severního moře co nejdál.

Plošinu jsme ukotvili ve čtyřech rozích pomocí nosníků z Krausovy oceli, zaražených hluboko do písku, k nimž byl člun připoután mohutnými řetězy, aby mohl s přílivem stoupat a s odlivem klesat. Prostudoval jsem historické záznamy, přílivové mapy a lunární cykly, abych uměl spočítat nápor stoleté bouře, a kotevní nosníky jsem vyprojektoval o pět metrů delší. Bouře natolik silná, aby plošinu utrhla z kotviště, by zpustošila severní Evropu, a v tom případě by přestavěný uhelný člun ztracený na moři představoval pro Lloydovu pojišťovnu ten nejmenší problém.

Náš zaměstnavatel pokládal toto riziko za přijatelné.

Vystoupili jsme na plošinu, která se při své hmotnosti pohybovala umírněně jako pomalu se rozehřívající předpotopní nestvůra, a hlava se mi pročistila. Zato Vysoká pec přivázaná u pontonového mola divoce škubala úvazným lanem.

Než řekl jediné slovo, Kraus si plošinu pozorně prohlédl. Pak se otočil ke mně. „Tohle jsi navrhl a postavil ty?“ Pro muže, který řídí ocelárny, ztělesňuje krásu funkčnost. Plošina se mu líbila.

„Lutine,“ pokračoval nadšeně. „Cítím ji. Je tam dole.“

Alec se mu právě představil. „Nehrajte si na věštce, kapitáne. Máme šanci jedna ku čtrnácti, že tam dole je Lutine. Henri vám jistě vysvětlil, že dokud nezískáme důkaz, celá tahle plošina s veškerým vybavením je jenom velmi nákladné selhání, které díkybohu neplatíme.“

„Jaký důkaz by to měl být?“ zajímal se Kraus.

„Třeba zlato,“ odpověděl pohotově Alec. „Nebo kanon s fleur-de-lis. Z toho by měli všichni chlapi u Lloydů erekci.“ Zastrčil psací podložku do podpaždí a usmál se. „Tohle,“ ukázal k jeřábu, „takový důkaz není. Potápěči to přivázali už včera odpoledne, ale vytahujeme to až dnes.“

Jeřábník spouštěl na palubu dlouhý ocelový hřídel.

„Tohle určitě nebude z fregaty z osmnáctého století.“

„K vraku se to dostalo nejspíš přičiněním bouří. Podle potápěčů by ten hřídel mohl být nebezpečný a přáli si ho z pracoviště odstranit.“

Přiblížili jsme se k břemenu zavěšenému na háku a Kraus si ho prohlédl. „Ocel,“ konstatoval.

„Jádrová a poměrně nekvalitní s vysokým obsahem síry. Vidíte, jak oxiduje? Je to pohonný hřídel, řekl bych, a ležel pod vodou několik desetiletí. Kdyby se tu potopila nějaká obchodní loď v posledních třiceti letech, určitě bych o ní věděl. Proto bych tento nález datoval do první nebo druhé světové války. A podle vzhledu hřídele šlo o velkou loď.“

Poslouchalo nás několik členů posádky a já jsem zaslechl, jak mezi sebou vzrušeně mluví o dalším vraku v blízkém okolí. Usoudil jsem, že se ve volném čase pustí do soukromého pátrání. Když potápěč objeví a identifikuje potopenou loď jako první, má se dlouho čím vychloubat – a právem.

„Za posledních pět set let se tady potopilo přinejmenším tisíc lodí,“ podotkl Kraus. „Při těch častých bouřích a příbojích, které tu máme, bych očekával, že brzy zjistíte, jak magnetické pole vraků narušuje rádiovou komunikaci s pevninou. Tady dole musí být hotové lodní vrakoviště.“ Očividně ho těšilo, že se ocitl na plošině. „A když si pomyslím, že od rána do večera sedím za psacím stolem… Tohle je aspoň pořádná práce.“

Alec mě odtáhl stranou, aby mi sdělil, že se s ním spojili zástupci argentinské vlády a požádali o svolení použít potápěčskou plošinu podle naší konstrukce při pokusu o záchranu galeony El Preciado, která se potopila v ústí La Platy. „Mají vlastní nákladní člun,“ vysvětloval. „Stačí jim naše výkresy a svařovací schémata. Snadno vydělané peníze. V dohledné době sem pošlou pár lidí.

Evidentně se o nás doslechli přes Lloydovu pojišťovnu.“

„Máte tu všechno, co potřebujete, a nic zbytečného!“ hlaholil Kraus a připojil se k nám. „Vaše plošina je dokonalá.“ Znovu se rozhlédl a pak se zadíval na mě, jako kdyby ho právě něco napadlo.

„Jsi nějak spřízněný s Julesem Henrim Poincarém? S tím matematikem? Není to náhodou tvůj příbuzný?“

Odvedl jsem ho k promývačce.

„Byl to můj pradědeček.“

„Paráda. V tom návrhu je to poznat. Bezpečnost. Pragmatismus. Elegance. Musí být fajn, když víš, že

ti v žilách koluje jeho krev. Poslyš, něco ti povím. Nikdy nepodceňuj význam krve.“

Izák ještě nebyl pohřbený, ale kdyby už ležel v hrobě, jistě by se v něm obracel při představě, že nějaký Němec více než třicet let po válce velebí důležitost pokrevní linie. Pominul jsem to bez poznámky. Ukázal jsem Krausovi rýžovací box, pomůcku, která nám – kromě Alekova kanonu – nejsnáze poskytne důkaz, že jsme skutečně našli Lutine. Kromě tisícovky zlatých prutů převážela okované truhly plné zlatých mincí. Naše vysávací zařízení, dlouhá podtlaková trubice, by je měla zachytit a dopravit na palubu. Kdybychom jimi naplnili několik věder, získali bychom nezvratný důkaz.

Anselm již nechtěl riskovat další zhoršení počasí. Potřásl mi rukou a řekl: „Zavolej mé sekretářce do Mnichova. Předá ti kontaktní informace na Viktora v Hongkongu. Chci, aby sis v jeho doprovodu prohlédl náš tamější podnik, Henri. Zajdi se tam podívat a potom si promluvíme. Tady jsi odvedl dobrou práci. Přímo vynikající.“

Byl v polovině žebříku, po kterém se schází na pontonové molo, když jsem na něj zavolal jménem.

„Ona nepotřebuje ničí povolení.“

Kraus se zazubil. „Samozřejmě že ne. Ale má ho, jestli tě to zajímá. Dobrý lov v Hongkongu. A požádej svého partnera, ať mi dá vědět, kdyby váš vysavač vycucl zlatý prut. Chtěl bych si ho potěžkat.“

10

„Izák Kahane přežil a Hitler ne. L’chaim!“

Pozvedl jsem sklenici, v níž bylo na dva prsty pálenky, k přípitku. Hrozilo, že budu donucen absolvovat dvanáct rund. V pracovně mého otce lemované knihami se nás po pohřbu sešlo dvanáct, abychom uctili Izákovu památku jeho oblíbenými marinovanými herynky a vodkou z brambor.

Obchodník s ovocem a zeleninou, prodavač ryb, trafikant, bankéř, majitel prádelny, jehož pračky byly věčně rozbité – tohle byly tváře mého dětství.

Celé své mládí jsem pro své rodiče a pro Kahaneovy zařizoval nejrůznější pochůzky do jejich krámků a z nich. Hrával jsem fotbal s jejich syny, líbal jsem jejich dcery. Z dovolených jsme si vzájemně přiváželi dárky a za letních večerů se dělili o jídlo. Když vyslovili soustrast Fredě, každý z nich mi podal ruku. Věděli, že po Fredě to jsem já, kdo utrpěl největší ztrátu.

Z dvanáctičlenného shromáždění jsem neznal jen manžele Zeligmanovy. Jacob pronesl poslední přípitek a já jsem podle přízvuku odhadl, že rodina pochází z Polska. Ovšem pokud mi bylo známo, nacisté vyvraždili všechny Izákovy příbuzné. Někteří zemřeli ve varšavském ghettu, jiní ve vzdálených vesnicích na východě, když stáli nad příkopy, které si museli sami vykopat. Další zahynuli v táborech, jiní se otrávili oxidem uhelnatým na krytých korbách nákladních automobilů, kam byly hadicí vyvedeny výfukové plyny.

Ať už byl pan Zeligman kdokoliv, stál uprostřed pracovny mého otce jako staletý dub. Působil nezdravě. Prsty na rukou měl zkřivené. Opíral se o hůlku, zřejmě trpěl artritidou kyčelních kloubů. Přesto překypoval životem. Bílé vlasy měl husté, obličej posetý vřídky. Kolem krku nosil Davidovu

hvězdu zavěšenou na masivním zlatém řetězu. Dalším důkazem jeho víry bylo číslo vytetované na předloktí.

Osvětim.

U hrobu plakal, ale když jsme se shromáždili v našem bytě, málem se zalykal radostí nad oslavou života Žida, který přežil Říši. „Zasraní Deutsch,“ hromoval a nalil si další štamprli.

„Jaakove, nech toho,“ kárala jej manželka. „Neklej!“

„Proč ne? Izák žil! A když už jsme u toho, naplivejme do očí Reinhardu Vogtovi, tomu zvrácenému parchantovi.“

Na tu kletbu jsem pozvedl skleničku, i když jsem netušil, co je ten Vogt zač. Toša Zeligmanová se zatím zoufale kolébala dopředu dozadu a naříkala: „Gottenju. Bože, ach bože,“ jako kdyby nikdy neopustila běloruský štetl. Na sobě měla černé punčochy srolované ke kolenům, černé šaty a černý krajkový závoj. Lomila rukama a hleděla přes místnost na Fredu.

„Jaakov má pravdu,“ zašeptala. „Tvůj Izák zemřel přirozenou smrtí. Deutsch ho nezabili.“

Jako další povstal můj otec. Poznal jsem, že je opilý, ale zachoval si důstojnost. Opřel se o stůl, u kterého jsem jako školák počítal zlomky. „Moji i Alletini rodiče žijí v Lyonu.“ Otočil se k Fredě, pak ke mně. „Navštěvovali jsme je několikrát do roka, ale tady v Paříži byli Izák a Freda Henrimu dědečkem a babičkou a nám přáteli. Izák mluvil o válce jen zřídka, ale tolik jsem věděl, že zažil dost, aby zahořkl. Přesto prokázal světu hodně laskavosti.“

Otevřeným oknem jsem cítil déšť.

Otec mě informoval, že se po pohřbu sejdeme u nás. Přímo z letiště jsem odjel na hřbitov a cestou jsem přemýšlel, co říci, i když jsem pro mrtvé neměl slov. Procházel jsem mezi řadami náhrobků s vytesanými semitskými nápisy. Jazyku jsem nerozuměl, ale slovník jsem nepotřeboval. Ať jsou na něm jakákoliv písmena, každý náhrobek vypráví stejný příběh: křičící novorozeně, rozpětí let, díra v zemi a hlína dopadající na rakev. Izákův život byl mnohem víc, ale já nenacházel slova, jimiž bych ho uctil.

A tolik jsem toužil ho uctít.

Povstal jsem obklopen otcovými knihami a fotografiemi minulosti a přítomnosti Poincaréovy rodiny. Pozvedl jsem sklenku: „Izák mi dal svět. Na život předtím, než se do bytu pod námi nastěhovali on a Freda, si nepamatuju. Zatím jsem nezkusil, jaké je žít bez těch, které miluju. Nevím, jak to zvládnu.“

Zlomil se mi hlas. Podíval jsem se na své rodiče.

Po návratu do svého bytu jsem vzpomínal na krátký rozhovor s panem Zeligmanem. Izák mě úspěšně izoloval od všech zmínek o válce, ale teď jsem se setkal s mužem, který zastával opačný postoj. Podle toho, co jsem zažil, se nedal umlčet. Zeligman znal Izáka z té doby a slíbil mi, že se někdy sejdeme u vodky a že mi poví všechno, co budu chtít vědět. „Mluvením,“ vysvětloval, „pohřbívám Deutsch a držím je v hrobě. Přijeď do Brugg,“ dodal a poklepal mi na ruku. „Posadíme se k oknu a já budu vyprávět. Mám hodně co říct.“

Ujistil jsem ho, že přijedu.

Oné noci jsem seděl u psacího stolu, pil kávu a snažil se vyplavit z organismu alkohol. Pohladil jsem zkosené hrany starého kufříku, který ležel na desce stolu. Nejeden návštěvník si prohlédl jeho obsah a ptal se, proč sbírám takové harampádí. Nyní jsem položku po položce zkoumal svůj poklad: kočičí oko, kvůli němuž vypukla válka; pero, které osvobodilo nevolníky; dýmka Charlese de Gaulla. Později jsem se dozvěděl, že De Gaulle nikdy dýmku nekouřil, ale na tom sotva záleželo.

Izák Kahane mi věnoval dvaašedesát dárků, ale pouze jedenašedesát příběhů. Oné noci jsem si každý z nich přehrával, když jsem ty předměty obracel v rukou a vzpomínal na chvíle na lavičce v parku.

Nakonec jsem došel k poslednímu dárku, s nímž se nepojil žádný příběh. Byl to medailonek, ocelový ovál tenký jako hostie, který se mi snadno vešel do dlaně, a na jedné straně měl vyražený obrazec, který mně někdy připadal jako bota na podpatku.

Dlouhé roky jsem se domníval, že je to vzpomínka na Izákovu kariéru obuvníka. V té době mi bylo osmnáct, chystal jsem se na univerzitu. Izák přišel k naší lavičce jako obvykle první. Když jsem ho našel, četl noviny. Složil je, jakmile mě spatřil, a poklepal na místo vedle sebe. Nabídl jsem mu velký pytlík karamel.

„Callard & Bowser,“ podivil se. „To jsi pro ně jel až do Londýna?“

„Jak jsi to poznal?“

„Ve skutečnosti jsi tam nejel, že?“

„Ne, strejdo, nejel. Ale jsou nejlepší.“

Věděl jsem, že se dlouho neuvidíme, a dolehl na mě smutek. Izák pro mě představoval svým způsobem životní kotvu. Stejně jako rodiče, možná dokonce víc. Přesto jsem odcházel do světa, který zabil všechno, co miloval.

Seděl tam s motýlkem pod krkem ve svůj volný den, o šábesu, a voněl svým povoláním, celotýdenní prací – obuvnickou kůží a krémem na boty. Izák mě také nechtěl ztratit, ale měl tolik ohleduplnosti, že mlčel. Možná pořád ještě světu věřil. Ale spíš chápal, že je mi osmnáct a jsem připraven objevovat krutost a shovívavost na vlastní pěst.

Nejhorší excesy se v dějinách opakují. Bohužel. Ne proto, že by člověk miloval utrpení nebo se nechtěl poučit z minulosti, ale proto, že ho stále cosi pohání, aby žil a zkoušel, co dokáže v současnosti. Izákův žal – a v té době jsem ani netušil jeho obrysy – nemohl být mým smutkem, protože já byl mladý, plný síly a dychtivý postavit se bestiím, které spálily jeho život na prach.

„No dobře,“ povzdechl si. „Něco pro tebe mám.“ Sáhl do kapsy a vylovil z ní medailon. Čekal jsem na příběh, leč marně. Přišly jen slzy, které se snažil skrýt.

„Možná někdy jindy,“ vykoktal roztřeseným hlasem. Políbil mě na čelo, pak na hřbet ruky a odešel.

Mezi setkáním v parku, které jsem právě popsal, a jeho pohřbem onoho dopoledne jsme se viděli ještě mnohokrát. Ale příběhu jsem se nedočkal a nebylo na mně, abych naléhal. Od toho dne, kdykoliv držím medailon v ruce nebo si na něj vzpomenu, zahalí mě směsice obav a zmatku. Vím totiž, že ten poslední předmět nějak souvisí s válkou a je jiný než ostatní dárky. Urazil dlouhou cestu,

aby vyjevil svůj příběh, ale nedošel až do konce. Pochopil jsem, že je na mně, abych ho objevil.

Strčil jsem tedy medailon do kapsy a zaslechl jsem, jak cinkl o jiný kus kovu, který nosím neustále u sebe – otcovo téčko. V náhlém impulzu, abych Izáka zadržel a nenechal ho odejít, jsem popadl další předměty z kufříku a nastrkal je do kapes. A tak vybavený dárky od muže, kterého jsem nejvíc miloval, jsem vstal, protáhl se a sbalil si zavazadla na cestu do Číny.

ČÁST II

11

Výlet do Paříže mě zdržel, takže jsem odlétal z amsterdamského Schipholu později, a náhoda mě posadila do stejného letadla, kterým do Hongkongu cestoval Viktor Schmidt. Napadlo mě, že by to mohl být on, když jsem před sebou uviděl podsaditého muže s krátkými bílými vlasy v dobře střiženém obleku. Když se otočil a spatřil mě, roztáhl rty v širokém úsměvu, a když jsem mu vysvětlil okolnosti, položil mi otcovsky ruku na rameno.

„Pohřeb? Tak to je zlé,“ poznamenal. „Nikdy jsem se nesmířil s tím, že odměnou za dlouhý život je smrt, zejména taková, kdy člověk chřadne a ztrácí se před očima. Doufám, že netrpěl.“

Jenomže Izák trpěl.

„V každém případě je na nás, abychom nesli svůj kříž dál. Nemám pravdu, Henri?“

„Máte, Viktore.“

„Inu, každopádně jsme se šťastnou náhodou setkali už v letadle. Slíbil jsem Anselmovi, že vás provedu Hongkongem. Vyprávěl mi o vaší potápěčské plošině. Jak víte, velmi na něj zapůsobila. Není snadné něco takového postavit. Vzrušující, že?“

„To je.“

„A co ten hřídel, který jste prý našli u vraku? Fregaty z osmnáctého století nepoháněl lodní šroub, viďte?“ Zasmál se. Nahlas a jeho smích vycházel z hlubin hrudníku, ale vůbec se nezdálo, že mu vadí, když se po něm ostatní cestující ohlížejí.

„Tam dole je hotové šrotiště,“ odvětil jsem. „Vsadil bych se, že než potápění skončí, vylovíme pár ledniček.“

„Byla to obchodní, nebo válečná loď?“ To jsem nevěděl.

„No, každopádně mě držte v obraze. Taky bych se tam chtěl podívat. Připravte pro mě exkurzi. Bude to na revanš, protože já pro vás něco přichystám v Hongkongu. Přistaneme ráno a trik, jak se vyrovnat s časovým posunem, spočívá v tom, že zůstanete vzhůru celý den a budete aktivní. Jestli nemáte hned po přistání domluvené jednání, můj řidič nás zaveze do hotelu. Necháme tam zavazadla a hned odjedeme na prohlídku likvidace lodních vraků, abychom unikli pokušení lehnout si a spát.

Povím vám, ta vaše plošina, to musí být něco. A myslel jsem to vážně, na revanš. Já vám poskytnu exkurzi a vy mně také. Co říkáte?“

Frontální útok mi nedal na vybranou. Přeorganizoval jsem si obchodní schůzky kvůli Izákovu pohřbu a Schmidtův plán byl realizovatelný. Ve skutečnosti jsem byl stejně zvědavý, odkud pocházejí mé kotevní nosníky, jako Viktor Schmidt toužil prohlédnout si plošinu.

Když jsme nastoupili do kabiny, odvrátil se od výhledu na startovací dráhy k území plyše a sedaček, které se daly na noc sklopit a přeměnit v lůžka. Otočil jsem se doprava a zjistil, že mé místo je hodně vzadu, v „dobytčí“ třídě, hned vedle ženy, jež se hned omluvila za dvouleté dítě s usopleným nosem, které držela na klíně. „Ušní infekce,“ vysvětlila.

Po startu začal letoun strmě stoupat a tlak v kabině se prudce změnil. Dítě celou dobu hlasitě naříkalo. Moje typické štěstí, pomyslel jsem si. Sedmihodinový časový rozdíl po přistání v Hongkongu bude už tak dost obtížný, i kdybych byl odpočatý. Matka dítěte z toho také neměla žádnou radost. „Další dávku léku mu můžu dát až po šesti hodinách,“ řekla mi.

Všechna sedadla byla obsazená.

Po dosažení letové hladiny jsem si u letušky objednal víno a požádal o ucpávky do uší. Vytáhl jsem z aktovky materiály o výrobci součástek, s nímž jsem se měl setkat, a položil jsem složku na pultík před sebou. Ovšem chlapeček, který se neustále tahal za ouška, na tom byl opravdu zle. Matka jej houpala na klíně a všemožně se snažila ho utišit. Opakovaně se mi omlouvala.

„To nemusíte,“ zželelo se mi jí. „Taky mě to čeká. Aspoň doufám.“ Tehdy jsem se usmál.

Kolikrát mě Izák nebo Freda přišli nahoru opatrovat, když rodiče museli do práce? Onemocnět jako dítě je skoro luxus, samozřejmě pokud nejde o závažnou chorobu. Dospělí mého života se ke mně seběhli, hladili mě po vlasech, dávali mi na čelo a na prsa studené obklady. Freda přinášela polévku. Izák mi četl nebo jsme hráli šachy.

Hledal jsem v kufříku jeden z jeho pokladů, který jsem dobře znal, ručně vyřezávaného šachového jezdce. Postavil jsem si ho na dlaň a ukázal dítěti. Slyšel jsem Izáka stejně zřetelně, jako kdyby se mi nakláněl přes rameno. Víš jistě, Henri, že chceš táhnout dámou tak daleko? Prohlédni si šachovnici a pořádně si ten tah promysli.

Vyřezal všechny figurky, s nimiž jsme hráli. Zeptal jsem se ho proč, když mohl koupit šachovou soupravu v obchodě. Tehdy mi vyprávěl příběh toho jezdce.

Kdysi jsem měl podobnou soupravu, začal. V těch dnech jsme si museli všechno vyrábět sami. Šachovnici jsme si narýsovali v prachu a špíně, abychom ji mohli rychle smazat, kdyby někdo přišel. Trvalo to měsíce, ale našel jsem vhodné kousky dřeva a pomocí kamenů jsem je uhladil a vytvaroval. Udělal jsem si na figury malý pytlík. Už je to dávno.

Tehdy mi bylo devět nebo deset let a nechápal jsem, že mi vyprávěl příběh z války. Pochopil jsem až za dlouhého letu do Číny. Kde ty figurky vyráběl? V koncentráku? Hrál šachy s vlastními syny, než je nacisté zastřelili? Postavil jsem jezdce na papíry a odcválal jsem s ním až na okraj sklápěcího stolku, jako kdyby se rytíř zastavil na hraně útesu. Vnímal jsem, že ho dítě sleduje.

A proč jsi teda nepoužil nůž, strejdo…, k vyřezání těch figurek? Bylo by to jednodušší.

Vzpomínám, jak se usmál a pohladil mě po tváři. Protože náš Pán rozhodl, že bude lepší, když figurky vytvaruju pomocí kamenů. Cítil jsem jeho vodu po holení; prsty měl umazané od krému na boty.

Nechej si ji, podal mi jezdce. Vyřežu si jiného.

Couvl jsem s koněm přes písemnosti a rozběhl jsem se s ním v sérii dlouhých skoků. Dítě mezitím přestalo brečet a dívalo se, jak se jezdec vznáší k mohutnému skoku… a přistává mu na klíně.

Posadilo se a začalo si s figurkou hrát. Matka s úlevou spočinula hlavou na opěradle. Děkuji, artikulovala její ústa němě a všichni jsme se mohli trochu vyspat.

Cestující v příletové hale mezinárodního letiště v Hongkongu čekali ve frontách na celní a pasové odbavení. V provozu bylo nejméně patnáct, možná i dvacet vyvýšených přepážek, v nichž seděli na vysokých stoličkách kontrolní úředníci. Neměl jsem nic k proclení ani co skrývat, přesto jsem byl nervózní. Škrábal jsem se na bradě, která mě nesvědila, a díval jsem se na hodinky, které jsem již nastavil na místní čas, ve snaze působit bezstarostně. Schmidt za mnou posouval ruční vozík, na kterém vezl svůj kufr a tři velké lepenkové krabice, které jsem mu u výdeje zavazadel pomohl naložit.

Celník mě po několika rutinních dotazech odmávl, aniž jsem musel otevírat kufr. Viktor Schmidt takové štěstí neměl.

„Vaše krabice,“ řekl úředník. „Otevřu je.“ Byl to mladý muž s havraními vlasy a úsečným britským přízvukem, oblečený ve vzorně vyžehlené uniformě bez nejmenší poskvrnky. „Co v nich vezete, pane?“

„Spotřební elektroniku,“ odpověděl Schmidt. „Mám u sebe vizitky dvou vysokých úředníků celní správy. Očekávají mě. Vyhledejte prosím některého z těch dvou, ať můžete svou prohlídku rychle odbýt. Samozřejmě ve vší úctě.“

Celník si přečetl vizitky, aniž je vzal do rukou, a pak otevřel kufr, jako kdyby Schmidt nic neřekl. Pozoroval jsem scénu zpoza žluté čáry za přepážkou, která naznačovala, že se oficiálně nacházím na půdě Jejího Veličenstva, královské kolonie Hongkong. Agent vytáhl z kufru složenou košili a roztřásl ji. Prohmatal spodní prádlo a rozepnul toaletní taštičku.

Viktor Schmidt jen nevěřícně zíral.

Celník zatáhl zip na kufru a vzhlédl. „Povězte mi o té elektronice. Jakého je druhu?“ Rozřízl pásku na jedné z krabic a zvedl chlopeň. „Vidím tady sklo – vypadá to jako malý televizor. A je do něho zabudovaná klávesnice, která připomíná psací stroj. Co to je?“

Schmidt se naklonil přes přepážku a podruhé předložil vizitky. „Kontaktujte jednoho z těch mužů.“

„V těch dalších krabicích máte stejné předměty, pane?“

Schmidt se pomalu přestával ovládat. Viděl jsem, jak se mu na krku napínají žíly.

„Co je to?“ naléhal celník.

„Počítač.“

Úředník se na něj podíval. „S počítači jsem pracoval na Univerzitě v Hongkongu. Vím, že zabírají celou místnost a data se do nich vkládají na děrných štítcích. Tady žádný mechanismus, který by štítky přijímal, nevidím. A ten předmět je příliš malý. To nemůže být počítač, pane. Ptám se znovu. Co to je?“

„Říká se tomu osobní počítač,“ řekl Schmidt. „Je to nový typ, z Ameriky. Přivezl jsem ho na ukázku místním odborníkům.“

Celník si přečetl nějaké lejstro, které našel v krabici. „Co znamená to Apple?“

„Americký výrobce počítačů.“

„A co s tím jablkem hodláte v Hongkongu dělat?“

„Obchodovat!“ vybuchl Schmidt. „Zavolejte svého nadřízeného!“

„Teď otevřeme ty další krabice. A musím vás požádat, abyste nezvyšoval hlas.“ Nařízl lepicí pásky na zbylých dvou krabicích a přečetl další názvy: „Tandy. Commodore. To jsou také počítače?“ Celník zvedl telefon a mluvil s někým čínsky, pak znovu zkontroloval Schmidtův cestovní pas. „Vidím, že hodně cestujete. Za posledního půl roku Uganda, Kambodža a Libye. A pravidelně do Argentiny.

Můžu se zeptat proč?“

„Je vám něco do toho?“

„Je, pane. Toto je naše celnice. Já kladu otázky, vy odpovídáte.“

„Dotkl jsem se vás nějak? Urazil jsem vás?“

„Odpovězte na tu otázku, pane.“

„Já v Argentině žiju. A pracuju v Německu. Jezdím za svou manželkou. Spokojen?“

„Tady vidím vízum opravňující vás ke vstupu do Čínské lidové republiky. Za tři dny. Proč tam cestujete?“

„Obchodně.“

„Ve vztahu k počítačům?“

„Pane,“ ozval se Schmidt a marně se snažil o zdvořilý tón. „Jsem obchodník a cestuju služebně. Jakékoliv další otázky mi bude klást váš nadřízený. Dal jsem vám dvě jména.“ Založil paže na prsou a čekal.

Patová situace se zlomila, až když k přepážce přistoupil muž v uniformě s oteklýma očima a vlasy obarvenými na havraní čerň, která neodpovídala jeho věku. Beze slova přečetl Schmidtovy vizitky,

řekl něco svému podřízenému a odešel. Mladý muž se stáhl a měřil si cestujícího pohledem.

Za stanovištěm celní a pasové kontroly procházeli cestující vpuštění do britské kolonie dlouhou chodbou a za dvojitými dveřmi vstoupili do rozlehlé příletové haly hlavního terminálu. Obrovský transparent hlásal VÍTEJTE V Hongkongu. V chodbě jsem míjel dva uniformované celníky a ucítil jsem vůni tureckého tabáku, která mě vrátila do kaváren mého studentského mládí. O stěnu chodby se opíral muž v plátěném obleku a kouřil cigarety, které nemohly mít jinou značku než Gauloises.

Jaká náhoda, že první vůně, jíž mě Orient uvítá, bude z francouzské cigarety! Ale tento zemitý, štiplavý čichový vjem potvrdil Alekova slova, že se v Hongkongu Východ střetá se Západem mnohem intenzivněji než kdekoliv jinde na světě. Nazval to totální mišmaš a dodal, že často vůbec není pěkný.

Štíhlý kuřák byl určitě Francouz, který někde v tranzitu ztratil zavazadla, protože ještě neprošel východem do příletové haly a neměl žádný kufr. Čeká, až se něco dozví, usoudil jsem. I Viktor Schmidt čekal, takže jsem přistoupil k předpokládanému krajanovi, abych se s ním seznámil.

„Comment ça va?“

Vzhlédl, cigareta se mu houpala v ústech.

„Nemohl jsem si nevšimnout, že kouříte gauloisku.“ Sáhl pro balíček v celofánu.

Zvedl jsem obě ruce. „Ale ne, děkuji. Kdysi jsem to zkoušel a pak jsem se nemohl zbavit kašle. Ve škole je kouřili všichni intelektuálové. Byli hodně namyšlení.“ Zvedl jsem ruku dlaní dopředu, jako kdybych držel cigaretu mezi palcem a ukazovákem. „Henri Poincaré,“ představil jsem se a podal mu ruku. „Je fajn mluvit zase francouzsky.“

„Tak se jmenoval jeden matematik…“

„Ano, já vím.“

„Renard Malet. Přiletěl jste…“

„Z Holandska… Pracuju tam, ale bydlím v Paříži.“

Hodil cigaretu na kachlovou podlahu, zašlápl ji a zapálil si novou, když s ní napřed poklepal o sklíčko náramkových hodinek. „Zastupuju pařížský pánský krejčovský salon,“ vysvětloval Malet. „V Hongkongu hledáme talenty, kteří by na zakázku šili pro naše klienty obleky a košile. Našim místním partnerům odfaxujeme přesné míry. To je klíč k úspěchu, víte? Osmnáct přesných rozměrů, ne pouze obvod krku a délka rukávů. Nepotřebujete oblek?“

Nepotřeboval jsem.

„No, kdybyste potřeboval… Osmnáct údajů. Materiál určujeme my. Při každé cestě odvážím domů vzorky a naši krejčí v Hongkongu posílají hotové obleky a košile za desetinovou cenu zakázkových výrobků ušitých v Paříži. Pracovní síla je tady stejná jako kdekoli na světě, možná ještě lepší.

Vezměte si například tento oblek. Moje míry tady mají v záznamech. Zavolal jsem a o pět dní později mi přišel leteckou poštou balík. Voil? – dokonale mi padne! Momentálně bych nechtěl být krejčí někde v Lyonu nebo v Toulouse. Za rok, za dva, možná za deset, ale dřív nebo později přijde o práci.

Je to jen otázka času.“

Ve skutečnosti jsem si Maletova obleku všiml. Hustě tkaná látka, směs bavlny a dalšího vlákna, které zajišťovalo nemačkavost materiálu. Úhledné, naprosto pravidelné švy. Hezký produkt.

Malet byl mohutný, vytáhlý muž s rukama jako medvědí tlapy. Jeho obličej z profilu připomínal svým rovným nosem a silnou bradou hlavy na starořímských mincích. „Dávají tam tomu staříkovi docela zabrat,“ pokynul k přepážce. „Všiml jsem si, že na něho čekáte. Cestujete spolu? Má nějaké problémy?“

„Znám ho jen krátce a nedá se říct, že bychom cestovali společně, monsieur…“

„Prosím, říkejte mi Renarde.“

„Seznámil jsem se s ním před pár dny a náhodou jsme se ocitli ve stejném letadle. Nabídl mi, že mě odveze do města. Svezu se s ním, pokud tady ovšem neusnu ve stoje.“

Nadřízený celník se vrátil k přepážce, u níž netrpělivě přešlapoval Viktor Schmidt. „Moc se omlouvám za vzniklé nedorozumění,“ zašveholil a něco rychle řekl podřízenému.

Mladík přikývl a se slepou poslušností prohlásil: „Vítejte v Hongkongu, pane. Přeji vám příjemný pobyt. Promiňte mi mou dotěrnost.“

„Takže já půjdu,“ prohodil jsem. „Nakonec ho pustili. Musím si…“

„Vezměte si mou vizitku,“ naléhal Malet. „Kdybyste potřeboval oblek, víte, na koho se obrátit. Máte tam i číslo do Paříže. Můžu vám zaručit, že ve městě uděláte pár kroků a už vám někdo bude nabízet ušití obleku na zakázku. Já ale znám lepší krejčí. A nezapomeňte, osmnáct rozměrů, to je ten hlavní faktor. A kdybyste přece jenom změnil názor nebo si chtěl jen tak pokecat francouzsky, bydlím v hotelu Peninsula. Zašli bychom si na skleničku.“

„Herr Schmidt tam také bydlí. V Peninsule. Nechtěl byste se svézt s námi?“

Malet odmítl. „Měl jsem tady s někým domluvenou schůzku, ale zdá se, že jsme se minuli. A mám vlastní dopravu.“ Rychle prošel dvojitými dveřmi a mě teprve dodatečně napadlo, jak je možné, že jej ostraha nechala čekat v uzavřené zóně.

Schmidt přejel s těžkým vozíkem naloženým kufrem a krabicemi s počítači žlutou čáru. „Konečně to máme z krku. Zatracené šikmoočka,“ ulevil si.

12

Viktor Schmidt mi s radostí oznámil, že pro nás zorganizoval dobrodružnou výpravu. Asi kilometr od pobřeží zakotvil starý ropný tanker Eagle Maiden určený k demolici. Prostřednictvím tlumočníka si vysílačkou promluvil s kapitánem a ten na nás počká, abychom se zúčastnili poslední plavby, při níž plavidlo najede na břeh u demoliční loděnice. „Po tomhle toužím už dlouhé roky,“ hlaholil, „takovou příležitost si nesmíme nechat uniknout, nemyslíte?“

Plavit se na ropném tankeru? Mohl jsem jen souhlasit.

Jeho řidič zamířil na sever a pak odbočil na východ a hledal vodní taxík.

Dál od bohaté čtvrti kolem hotelu Peninsula se ulice zúžily a chodníky se hemžily lidmi v džínsách, pracovních košilích a uniformách, zkrátka v nejrůznějším oblečení, jen ne v oblecích. Byli to dělníci, kteří obsluhovali hongkongské mrakodrapy a přepychové hotely, a já jsem doufal, že jsou mezi nimi i ti, kteří se nechají zaměstnat ve výrobní továrně, kterou jsem tady hodlal postavit pro jednu nadnárodní společnost se sídlem ve Stuttgartu. Po hodině prodírání hustým provozem Schmidt usoudil, že jsme dost blízko. Vyskočil z auta a šel hledat přístaviště a člun, který by nás dopravil k Eagle Maiden.

Vystoupit z limuzíny bylo jako vrhnout se do rychlého proudu. Dav nás tlačil kolem tržnice s živými kuřaty, kolem řeznictví, kde ve výloze viseli vykuchaní psi a oškubané husy. Pouliční stánkaři na mě volali a mávali lacinými hodinkami. Vedle prodavačů bižutérie se tísnili prodejci čerstvých ryb, kteří se o své pulty dělili s obchodníky nabízejícími jantar, s krejčími a zástupci importních společností, kteří se potili v kraťasech a tílkách a hulákali do telefonů. Ženy seděly na bednách a odháněly mouchy od leklých kaprů, u jejich nohou se v kbelících svíjeli úhoři. Všude kolem muži i ženy kouřili nevábně páchnoucí cigarety s filtrem. Řidiči neustále mačkali klaksony. V oknech přičápnutých budov si staříci usazení na laciných skládacích židlích vyšparovali ze zubů zbytky jídla a sledovali dění pod sebou. Mezi stojícími automobily a náklaďáky se proplétaly skútry. Hustý vzduch mě neustále nutil plivat, nechutná polévka naftových výparů, cigaretového kouře a přepáleného vepřového tuku z rožňů nad koši s rozžhaveným uhlím. Byl to drtivý útok na všech pět smyslů.

Schmidt našel přístaviště a s pomocí mapy přístavu, na níž byla kroužkem označena poloha Eagle Maiden, roličky bankovek a rozmáchlých gest, domluvil přepravu k tankeru. Znovu jsem se ocitl na vodě a pohodlný, čerstvě natřený osobní člun zamířil na volné moře.

Docela brzo, ještě dřív, než se mi stačilo udělat zle, jsme spatřili rudohnědý objekt, který se v dálce zvedal nad hladinu podobně jako ostrůvky v blízkosti poloostrova Kowloon. Jak jsme se však blížili, to, co vypadalo jako hora, se změnilo v supertanker stejně dlouhý, jako je Eiffelova věž vysoká.

„Jednotrupová loď,“ poučoval mě Schmidt hlasitě, aby překřičel vítr. „Osmadvacet let stará a pořád plavbyschopná, ale generální oprava by se už nevyplatila. Majitel nám ji prodal za dva miliony amerických dolarů. Rozebereme ji a šrot prodáme za čtyři miliony. Slušný obchod.“

Náš člun se blížil k obrovské lodi. S prázdnými ropnými nádržemi se tyčila do výšky desetipodlažního domu, její můstek se nacházel ještě o čtyři patra výš. Byli jsme jako mouchy přilétávající ke slonovi.

Výstup po úzkém zrezavělém žebříku nebyl snadný – vpravo ocelový trup, vlevo volný prostor a možnost fatálního pádu. Schmidt vylezl až nahoru na jeden zátah. Z paluby na nás zamával Malajec s mezerami mezi zkaženými zuby, oblečený ve vybledlé seprané uniformě. Pozdravil jsem ho francouzsky, Schmidt to zkusil německy. Muž se bodl palcem do prsou, řekl malajsky: „Doud,“ pak něco čínsky a nakonec „David“ lámanou angličtinou. Gestem naznačil, ať ho následujeme, a k mému úžasu nasedl na bicykl. Rozjel se a zručně se proplétal džunglí potrubí k můstku. V nose mě štípal zápach ropy. Trvalo nám deset minut, než jsme došli na záď. Bylo to jako procházka kolem zastrčeného městského bloku, ještě podivnější tím, že jsem jako inženýr rozuměl principům výtlaku kapaliny. Přesto jsem mohl jen těžko uvěřit, že se taková masa oceli udrží na hladině.

Vystoupali jsme na můstek. Doud nás po ocelovém schodišti dovedl k rezavým dveřím opatřeným okénkem ze silného skla. Vší silou zatáhl za kliku, dveře se rozletěly a za nimi stál drobný muž se

žlutým obličejem.

Kapitán Lee se uklonil Viktoru Schmidtovi, svému zaměstnavateli, pak něco řekl čínsky Doudovi, který mě vzápětí oslovil anglicky a já jsem jeho slova překládal do němčiny. Dozvěděli jsme se, že se kapitán Lee dostavil na palubu Eagle Maiden teprve před několika hodinami. Na rozdíl od svých kolegů, kteří veleli supertankerům na širém moři, se Lee specializoval na kontrolovaná najetí velkých lodí na břeh. Nyní nás s potěšením uvítal na poslední plavbě.

Doud nám popsal nadcházející manévr. „Když fouká silný vítr a moře je rozbouřené, je to delikátní operace.“ Plavidlo určené k demolici musí totiž najet na břeh přídí napřed a přesně kolmo na linii pobřeží. Tankery nevynikají hbitostí a snadným ovládáním. Kormidelník musí provést přibližovací manévr velmi pečlivě a brát ohled na pohyby moře i vzduchu.

„Abychom se na břehu dostali co nejvýš, musíme přistát za nejvyššího přílivu,“ vysvětlil Doud a ukázal na hodinky. „Máme dobrý čas. Moc dobrý. Dnes večer v sedmnáct třicet.“

Eagle Maiden zvedla kotvu a dala se do pohybu.

Paluba nabízela hezký výhled. Pobřeží Kowloonského poloostrova vypadalo jako mořská obluda, která se vynořila z hlubin Jihočínského moře a zakusovala se do pevniny. S každým soustem vznikl záliv, úplně stejný jako ten sousední, obklopený hustou zelenou vegetací a lemovaný bílými oblouky pláží. Každou zátoku uzavíral skalnatý výběžek, jehož protější bok se topil v té sousední. Vzor se opakoval déle než hodinu, až jsme minuli výběžek, na němž stálo několik ocelových věží.

Eagle Maiden dorazila na své pohřebiště. Tento záliv byl širší než ostatní. Jedenáct lodí, některé stejně velké jako náš tanker, stálo v řadě vysoko na břehu přídí napřed, podobné kamionům seřazeným před průmyslovou zónou. Byli jsme ještě daleko od pobřeží, abychom viděli muže, kteří se s acetylénovými hořáky pohybovali na palubách. Věděl jsem však, že pracují, protože jsem rozeznal chocholy žlutooranžových jisker tryskající z trupů a dopadající na břeh.

Žasl jsem nad rozsahem prací a chystal jsem se Schmidtovi blahopřát k úspěchu, ale když jsme se přiblížili, druhý dojem přebil ten první. Pláž halil jedovatě zbarvený opar a na těch několik málo stromů v okolí nebyl hezký pohled – seschlé, spálené, mrtvé.

„Co to je?“ zeptal jsem se Douda. Pozoroval jsem pobřeží dalekohledem a asi sedmdesát metrů od břehu jsem uviděl dva holé sloupy trčící z vody.

„Naváděcí značky,“ odpověděl. „Kmeny stromů, které jsme dnes dopoledne za odlivu zatloukli do písku. Když se nám podaří proplout mezi nimi, loď si sedne na břeh přesně na místě, kde ji chceme mít.“

Kapitán určil polohu a nahlédl do tabulek s údaji o přílivu a odlivu. Pak převzal kormidlo, mírně upravil kurz a zahoukal klaksonem. Zamířil mezi kůly a přikázal strojovně plnou parou vpřed.

Cítil jsem, jak tanker nabírá rychlost. Navigační značky se rychle blížily a za nimi se otevíral pohled, který jistě vyvolával paniku v každém námořníkovi – břeh rapidně rostoucí před očima. Nikdo nemusel přemítat o významu signálu, když kapitán okamžik před nárazem mohutně zatroubil.

Pevně jsme se zapřeli, a to už Eagle Maiden najela dvacetiuzlovou rychlostí na pláž v posledním sebevražedném vzepětí. Síla nárazu srazila dalekohled z mapového stolku na kovový sloup. Zařinčela rozbíjená okna. Být to na kterékoliv jiné lodi a za jakékoliv jiné situace, kapitán by musel být šílený,

aby hnal své plavidlo proti břehu, aby vyjelo co nejvýš. Zařadil zpětný chod, loď couvla a pak se znovu rozjela na plný výkon, až konečně znehybněla.

Eagle Maiden absolvovala poslední plavbu.

13

Krausův podnik na likvidaci lodí připomínal obrovské vrakoviště, márnici vyřazených plavidel. Napravo ležela na souši mohutná lodní záď. Když jste se podívali do rozpáraného trupu, spatřili jste příčný řez ne na výkresu, nýbrž ve skutečnosti: příhradové vzpěry a sběrné nádrže, kajuty posádky, polovina koupelny, vše rozříznuté, původně skryté prostory působily ve své nahotě až obscénně.

Vlevo ležela prorezivělá část jiného plavidla, z níž visely hadice, potrubí a kabely jako vnitřnosti čerstvě poraženého zvířete.

Na tělech těchto monster se hemžili dělníci jako mouchy na mršině. Na pláž pršely chvosty jisker, ale muži, kteří pracovali dole, si jich nevšímali. Mnozí byli do pasu vysvlečení, holá ramena a záda poznamenaná jizvami, spáleninami a otlaky způsobenými přenášením těžkých břemen. Pracovali v otevřených sandálech, jediný chybný krok je dělil od kontaktu s ostrou hranou odříznuté oceli. Nikdo nepoužíval ochrannou přilbu nebo brýle, nikdo nenosil rukavice. Vzduch páchl ropou, acetylénovými výpary, naftou, hnojivy a rozpouštědly čerpanými do otevřených jímek na břehu.

Kompletní ekosystém nelítostný jako samotná Příroda. Tito muži, šlachovití a odění v hadrech, které je alespoň částečně chránily před žhavým sluncem, odřezávali jednotlivé kusy ocele a odnášeli je tak dlouho, až lodní trup zmizel a nezůstalo nic než písek nasáklý olejem a petrolejový zápach.

Sotva jsem věřil svým očím, když obsluha vrátku rozeřvala motor na plné obrátky a pomocí ocelových lan uvázaných v děrách vypálených autogenem do přídě povytáhla jednu loď výš na břeh. Z motoru stoupal mohutný mrak kouře. Buben navijáku se otáčel, chvějící se lana se napínala, příď plavidla většího než Eagle Maiden se zvedla a milimetr po milimetru se skřípavě plazila do mírného svahu.

Viktor Schmidt se zhoupl na špičkách a otočil se ke mně. „Každých čtrnáct až osmnáct měsíců je z provozu vyřazeno na sedm set oceánských lodí a na jejich místo jsou nasazeny nové. My s Anselmem kupujeme každý dostupný vrak. Vlastníme sesterský podnik v Bangladéši a další stavíme v Kambodži.“

Obsáhlým gestem pyšně objal vrakoviště. „Likvidace pětačtyřicet metrů dlouhé lodi trvá zhruba měsíc. Pokaždé mě fascinuje, když to vidím. Využijeme každičkou část vraku. Ropu a plyn, potrubí a dráty, nýty, dokonce i nábytek z ubikací posádky a záchranné čluny. Odtud pochází ocel pro vaši potápěčskou plošinu,“ dodal. „Nosníky jsme nařezali podle vašich požadavků ze staré kontejnerové lodi.“

Schmidt mi nadšeně vysvětloval, že výroba milionu tun oceli z nerostných surovin stojí dvacetkrát více než recyklace materiálu z lodí jako Eagle Maiden. Na jednu tunu hotové oceli musí Kraus a Schmidt vsadit do vysoké pece téměř pět tun železné rudy, koksu a dalších přísad a při její výrobě spálí třicet tisíc tun topného oleje.

„Teď už chápete?“ naléhal. „Vidíte, proč rozebíráme lodní vraky? Anselm chtěl, ať si to tady dobře prohlédnete, protože by byl rád, kdybyste pochopil, jak se podniká ve velkém. Svět je veliký, Henri. Potřeba oceli roste a my jsme přizpůsobili naši činnost požadavkům trhu. Myslete na všechny obyvatele zeměkoule. Potřebují boty, že? Pokud se chcete v konkurenčním prostředí prosadit, musíte obuv vyrábět v milionových sériích. Totéž platí pro ocel. Zabývat se malovýrobou je pro malou mysl. Ano, je vhodná pro obchůdky, kde pracuje taťka s mamkou. Ale chcete-li být globálním hráčem, pak musíte myslet globálně. Musíte uvažovat ve velkém, Henri! Zapůsobil jste na Anselma svou potápěčskou plošinou. Věřím, že pro vás bude mít v Mnichově nějakou práci. Ale nejdřív musíte rozšířit své myšlení. Dobře se dívejte.“

Díval jsem se, a co jsem viděl, mě znervóznilo. Dělníci nepoužívali lešení, svářeči viseli na improvizovaných hrazdách osm, deset, dokonce dvanáct pater nad zemí. Sledoval jsem muže, který dvacet metrů vysoko bušil kladivem do trupu, aby upoutal pozornost těch pod sebou. Pracovníci se odloudali stranou. Muž znovu zapálil acetylénový hořák a provedl poslední řez. Spoj povolil a ocelový plát těžký jako malý osobní automobil se zřítil na pláž. Přistoupilo k němu šest dělníků tak

vyhublých, že jsem jim mohl spočítat žebra. Jako na povel se sklonili, vysadili si plát na ramena. Jednomu se podlomila kolena a druhý hned přiskočil a zaujal jeho místo.

Stařec s řídkým vousem a vyhublými rameny dřepěl v písku nad mělkou dírou, kterou si vykopal, kalhoty spuštěné ke kotníkům. Hleděl na záliv a ulevoval si, zatímco ho míjely desítky spolupracovníků, bez povšimnutí, jako kdyby neexistoval. A svým způsobem také neexistoval, alespoň pro ty, kteří ho ignorovali. O kus dál stálo na břehu tábořiště vratkých chatrčí, mezi nimiž postávali nebo dřepěli nad jídelními miskami dělníci, kteří právě neměli směnu, oblečení v hadrech. Někteří spali na slamnících položených na písku. V houpací síti natažené mezi dvěma palmami ležel nehybně mladík se zavázaným okem.

„Kolik jim platíte, Viktore?“

„Běžnou sazbu. Nemají žádnou kvalifikaci. Mohou být rádi, že něco dostanou.“

Před týdnem jsem slyšel, jak Anselm Kraus vykládal svým hostům u večeře, že podobně jako jeho otec věří, že podnikání je válka vedená jinými prostředky. Pokud je podnikání válka a válka je peklo, pak Krausův podnik na likvidaci starých lodí v Hongkongu se nachází v samotném středu. I já jsem přiletěl do Asie podnikat, shánět pro svého klienta levnou pracovní sílu. Ale pokud hodlala stuttgartská firma zacházet se svými dělníky takto, nechtěl jsem s tím mít nic společného.

Silnice do podniku vedla pod širokým kovovým obloukem osazeným písmeny, která jsem z dálky nerozpoznával. Projížděly pod ním nákladní automobily přetížené ocelovými pláty. Za obloukem čekal vedle zaparkované limuzíny Schmidtův řidič v černé uniformě. Zamířili jsme k němu a těsně před obloukem jsem spatřil hlouček mužů. Byli to Číňané, očividně dobře živení a natolik slušně oblečení, že jsem v nich poznal manažery. Mezi nimi stál i vysoký Evropan v bílém plátěném obleku.

Připadlo mi to nemožné, a přece to byl on – Renard Malet se smál společně s manažery a mluvil s nimi celkem slušnou kantonštinou.

Jeden z mužů zahlédl Viktora Schmidta a zamával na nás. Když mě Malet poznal, na okamžik ztuhl a pak se uvolnil. Do podniku na likvidaci lodních vraků určitě nepřišel prodávat obleky. Hned jsem pochopil, že nechce, abychom dali najevo, že se známe z chodby u příletové haly. Vznesl ten požadavek beze slov a bylo na mně, abych si vybral, na čí straně budu stát.

Tělnatý manažer mluvil německy alespoň natolik, aby nás pozdravil. Ostatní se ukláněli a usmívali.

První muž ukázal na Maleta a řekl lámanou němčinou: „Velký zákazník, možná. Francie.“

Schmidt potřásl Maletovi rukou a po stejně lámaném pozdravu ve francouzštině se obrátil na mě:

„Angažuji vás jako tlumočníka. Představte mě prosím jako vedoucího představitele Krausových oceláren. Zeptejte se ho, jak se jmenuje a co dělá, a dejte mu mou vizitku. S’il vous plaît!“ Byl samý úsměv.

Jednoho z nich jsem musel zradit, úplně cizího člověka, nebo Schmidta. Vybíral jsem si podobně, jako bych se rozhodoval, zda se vřítit do křižovatky na žlutou. Zvažoval jsem okolnosti a odhadoval pravděpodobnost vážné nehody.

Moje první lež byla ta největší. Vzal jsem si od Maleta vizitku, zaznamenal jeho novou totožnost a představil jsem ho jako pana Rolanda Kempfa, nezávislého obchodníka s ocelí z Paříže. Schmidt srazil podpatky a uklonil se.

„Neprodáváte obleky?“ zeptal jsem se Maleta francouzsky, jazykem, jemuž jsme rozuměli jen my dva.

Usmál se na Schmidta a ostatní. „Teď vám řeknu jen jedno. Pokud se postavíte na jeho stranu, pomašírujete rovnou do pekla i s ním. Mluvím německy a porozumím každému slovu, které vypustíte z úst. Prozatím s ním budu mluvit vaším prostřednictvím.“

„Proč jste tady?“

„Řekněte mu, že chci nakupovat ocel.“

„A prodávat obleky? Nevyrábíte náhodou ocelové obleky? Máte pro ně hodně zákazníků?“

Zasmál se a přikývl. Sehráli jsme přihlížejícím pěkné divadlo. Malet mě požádal, abych řekl, že zastupuje konstrukční tým, který se uchází o několik velkých projektů v Paříži. „Monsieur Kempf potřebuje velké množství oceli,“ tlumočil jsem. „Přišel sem s nadějí na dobrý obchod.“

A tak jsem kvůli zcela neznámému muži zradil Viktora Schmidta, svého hostitele. Za fasádou úsměvů Malet Schmidta z něčeho podezříval, stejně jako já. To mi jako důvod stačilo.

Na konci rozhovoru jsme si všichni vzájemně potřásli rukou, ukláněli jsme se a znovu si tiskli ruce. Malet odmítl Schmidtovo pozvání na večeři.

A pak jsme spolu se Schmidtem odjeli do Hongkongu. Než se limuzína rozjela, ohlédl jsem se přes rameno a všiml si, že mě můj krajan upřeně pozoruje. Kdyby Schmidt zjistil, že jsem mu lhal, asi bych přece jenom potřeboval ocelový oblek.

Projeli jsme pod obloukem v obvodovém plotu a teprve teď jsem postřehl dvě slova složená z písmen přivařených na zdvojený oblouk a oddělená logem Krausovy firmy: O C E L a S Í L A. Tento oblouk, nebo velmi podobný, jsem už viděl.

Cestou do města jsem na pohodlném sedadle limuzíny dřímal. Teprve když jsem ten večer zavřel oči na příliš měkké posteli v laciném hotýlku, vzpomněl jsem si na jiný oblouk s jinými slovy. Arbeit Macht Frei.

Práce osvobozuje.

14

„Zeligman je mrtvý? Jak je to možné?“

„Jak je to možné? Vypadl z okna do dvora. U sebe doma v Bruggách. Co k tomu víc říct? Byl starý a staří lidé umírají.“

„Tati, to není možné. Sám jsi viděl, že byl ve výborné kondici. Před několika dny. Dny.“

Otec mohl jen zopakovat špatnou zprávu a poradit mi, ať se uklidním. „Zřejmě dostal záchvat a vypadl z otevřeného okna. Je to smutné, ale stalo se. A teď mi pověz, jak dopadla tvoje cesta.“

Volal jsem mu z Mnichova, abych se mu pochlubil, že s Alekem ten kontrakt pravděpodobně získáme, pokud to mateřská firma schválí. Stuttgartská společnost přesune výrobu do Hongkongu a ušetří sedmdesát procent nákladů na pracovní sílu. P&C Consulting Engineers v tom budou hrát klíčovou roli a tento projekt odstartuje náš vzestup. Ovšem zpráva z Paříže mě šokovala.

Zavolal jsem Fredě a dozvěděl se, že Zeligman vstal z křesla, zakopl, vypadl z okna v třetím patře a zabil se. Se svou reakcí na smutnou novinu jsem si nelámal hlavu, protože pro něj ani pro jeho ženu jsem smutek necítil. Starosti mi dělala skutečnost, že Zeligmanovým odchodem jsem ztratil přímé spojení s Izákem. Pátrání po minulosti mého strýce bude o to obtížnější.

Myslel jsem na své problémy, když jsem zazvonil u rezidence Anselma Krause. Byla první červnová neděle. Liesel se ještě nevrátila, což při zpětném pohledu muselo být záměrné. Anselm mě provedl po domě a pak mě usadil v obývacím pokoji, kterému dominoval velký kamenný krb, po jehož stranách visely dva obrazy. Pokud jsem se příliš nemýlil, byly to originály od Holbeina a El Greka. Pozoroval mě, zatímco jsem si je prohlížel.

„Toho Holbeina koupil otec. El Greco je můj příspěvek. Podívej se na ten kontrast šarlatové róby proti obloze. A na oči toho kněze. Pozadí jeho obrazů je vždycky bouřkové, že? Neklidné. A ten kněz to ví. Tohle mohl namalovat včera nějaký narkoman v drogovém opojení. Já ten obraz miluju.“

Ukázal na psací stůl, na jehož desce ležely dva plastové truhlíky, dvě klávesnice a dva přenosné televizory. Když jsem čekal již odbavený za přepážkou celní a pasové kontroly v Hongkongu, neviděl jsem pořádně do Schmidtových lepenkových krabic, ale podle toho malého dramatu, který se tam odehrál, jsem usoudil, že jejich obsah vypadal jako předměty, které měl Anselm rozložené na stole.

„Díváš se na budoucnost,“ podotkl Kraus.

Na boku plastové skořepiny jsem přečetl firemní označení Apple, na druhé Commodore. Na vedlejším stolku jsem spatřil elektronické vnitřnosti třetího stroje, z něhož byl odstraněn plastový kryt. „Osobní počítače, Henri. Tomuhle se říká základní deska a integrované obvody, které na ní vidíš, zajišťují funkci těch mašinek. Prohlédni si je.“ Vzal si lupu a hrotem tužky ukázal na sérii tenkých drátků připájených k jednomu čipu. „Ať se propadnu, jestli tohle nevypadá jako hmyz. Pustit ho a rozběhne se po podlaze! Vidíš, jak se ty konektory lesknou? Jsou pokryté tenkou vrstvičkou

zlata. Apple a ostatní producenti používají v elektronických výrobcích vzácné kovy, protože ty nejlépe vedou elektrický proud. A tohle,“ ukázal na další konektor, „je platina. Včera uzavíralo zlato na newyorské burze na sto osmdesáti dolarech za trojskou unci. Platina na dvou stech dvaceti a paladium na pětašedesáti. Navíc je tady měď, sklo, hliník a ocel, které se z těch mašinek dají získat. Provedl jsem pečlivý průzkum. Jedna tuna elektronického odpadu obsahuje víc zlata než sedmnáct tun zlaté rudy. Viděl jsi tu fabriku na likvidaci lodních vraků v Hongkongu?“

Dobře věděl, že jsem tam byl.

„Vybuduju podnik podle stejného modelu, ale zaměřený na recyklaci materiálů z elektronického odpadu. Píše se rok devatenáct set sedmdesát osm, Henri. Vsadím jakoukoliv částku na to, že tento trh poroste. Lidi budou chtít stále novější a rychlejší počítače a ty staré budou vyhazovat. A až to udělají, Krausovy ocelárny budou z použitých počítačů získávat zlato a platinu. Já se v tomto oboru vyznám a jsem v něm dobrý. Vím, že to bude fungovat.“

Beze slova jsem na něj hleděl.

„Za dvacet let budou osobní počítače v každé domácnosti, ve všech kancelářích každého podniku ve vyspělém světě. Kdybych jen trochu rozuměl elektronice, pustil bych se do výroby počítačů sám.

Budu se však držet toho, co umím: jak vyrábět ocel a jak získávat hodnotu z věcí, které lidé vyhodí.“

Anselmovo mnichovské sídlo se rozkládalo v zalesněné oblasti a obklopoval je rozlehlý trávník, na němž si jeho syn a dcera hráli s míčem. Schmidtovi psi Hermann a Albert pobíhali a poskakovali mezi nimi. V udržované zahradě vlevo od travnaté plochy se Theresa se zahradnickými nůžkami skláněla nad růžovými keři. Na hlavě měla slamák s širokou stříškou, prsty a dlaně si chránila rukavicemi.

Když do záhonu s růžemi vletěl balon, Hermann ho dlouhými skoky doběhl a začal ženě olizovat obličej.

Uprostřed trávníku se skvěl nepřehlédnutelný válečný letoun v životní velikosti upevněný na nosníku, který byl vsazen do několika tun betonu. „Střemhlavý bombardér Stuka?“ zeptal jsem se.

„Správně. Krása, viď?“

„Na Terschellingu si Friedrich hrál na pilota stuky.“

Kraus pozoroval svého syna a dceru se zřejmou pýchou. „To letadlo se naučil milovat tady. Tohle sídlo kdysi patřilo mému otci, a když rodiče zemřeli, nastěhovali jsme se sem. Otto sem nechal ten bombardér přivézt v padesátých letech. Byl vyroben z jeho oceli. Firma Salzgitter. Motor nechal vymontovat, ale ovládací prvky jsou původní stejně jako všechna lanka, dráty, klapky a kormidla. Friedrich o tom ještě neví, ale ke dvanáctým narozeninám ode mě dostane předplacený kurz v pilotní škole a k šestnáctým kompletně renovovanou stuku. V hangáru u letiště mám tři. Jedna z nich je ve slušném stavu a další dvě na náhradní díly. Až mu bude dvanáct, pustím se s ním a s jedním mechanikem do renovace. Než se připraví k prvnímu samostatnému letu, bude znát každý šroubek, každé těsnění, každý spínač. Co tomu říkáš?“

„Určitě se mu to bude líbit,“ přitakal jsem.

Otec nemohl svého syna milovat více. Ten člověk se mi líbil. Respektive jsem ho chtěl mít rád navzdory tomu, co jsem viděl v Hongkongu. „Proč jsi se mnou chtěl mluvit?“ zeptal jsem se.

„Anselme!“ zaburácel od vchodu za rohem Schmidtův hlas.

„Chci se s tebou poradit o jednom projektu,“ odpověděl Kraus.

„Aha, tady jsi. A Henri také! Jak dopadlo jednání v Hongkongu? Vyprávěl jsem Anselmovi o naší poslední plavbě na Eagle Maiden. Zábavné, že? Ale něco vám povím, jsem moc rád, že jsem se vrátil mezi civilizované lidi. Dostal jste ten kontrakt?“

Přikývl jsem.

„Tomu se říká úspěšný mladý muž!“ Podíval se na svého zetě. „Henri zahájil vzestup.“

Vysvětloval jsem svou misi v Hongkongu, když mě Schmidt přerušil a zeptal se na novinky z potápěčské plošiny. Po návratu do Evropy jsem stručně mluvil s Alekem, který mě informoval, že se počasí zlepšilo a že našli několik mincí odpovídajícího datování. Kraus prokázal, že se svými znalostmi planě nevychloubal, když se zajímal, zda šlo o půlguineje nebo takzvané štítové guineje, pojmenované podle ražby na rubové straně.

„Měly by být datovány mezi roky šestnáct set až maximálně sedmnáct set devadesát pět,“ upřesnil.

Nemýlil se. Jedna mince nesla portrét krále Jiřího Druhého z profilu, druhou zdobila hlava Jiřího Třetího.

Schmidt se více zajímal o pohonný hřídel. Chtěl vědět, zda se našel další kovový odpad z modernější doby. „Dal byste mi vědět, ano? A chtěl bych se na tu plošinu podívat. Na revanš, vzpomínáte?“

Do pokoje se vřítili Friedrich a Magda následovaní oběma psisky. Magda se z rozběhu vrhla dědečkovi do náruče, Friedrich se zastavil přede mnou a řekl: „Vás jsem sestřelil na pláži. Dám vám ještě jednu šanci. Pojďte ven.“

Hermann s Albertem obíhali okolo mě s vyplazenými slintajícími jazyky.

„Teď ne,“ zarazil ho Kraus. „Jděte s Magdou nahoru, umyjte se a převlékněte k večeři.“ Schmidt zvedl paži a přikázal: „Hupt.“ Děti se rozběhly a psi za nimi.

Stáli jsme u stolů s počítači. Kraus znovu zvedl lupu a prohlížel konektory na desce s tištěnými spoji.

„Viktore, právě jsem vysvětloval naše plány na získávání vzácných kovů z vyřazené výpočetní techniky.“

„No, v Hongkongu jsem si kvůli tomu dost vytrpěl. Co myslíte, Henri? Dobrý plán, ne? Úspěch tohoto projektu spočívá nejen v porozumění technologickému procesu recyklace, ale i v pochopení lidské přirozenosti. Lidé budou staré počítače vyhazovat a pořizovat si nové. A my tak získáme nevyčerpatelný zdroj cenných druhotných surovin. Brilantní. Anselm je prostě brilantní.“

Já jsem o zlatých a platinových konektorech neměl do té chvíle nejmenší tušení. Pokud je to pravda a počítače bude možné recyklovat v průmyslovém měřítku, řádově několik tun měsíčně, pak to byl skutečně geniální podnikatelský plán. Vyjádřil jsem se v tom smyslu a Anselm vypadal potěšeně.

„Výborně,“ pochvaloval si, „protože chci, abys vyvinul technologický proces získávání drahých kovů ze základních desek. Zařídím ti pracoviště tady v Mnichově a poskytnu neomezené finanční zdroje. Objednej si libovolné zařízení, které budeš potřebovat. Za vynaložený čas ti dobře zaplatím a na konci projekční fáze chci závěrečnou zprávu, která mi přesně řekne, jaké kroky je třeba učinit, abychom získali zlato, platinu, paladium a další materiály, vše, co půjde následně prodat.“

Kraus otevřel zásuvku a vytáhl z ní čtyři skleněné lahvičky. „Tohle je zlato,“ položil na stůl první z nich. „Tato obsahuje platinu. Tady je stříbro a konečně paladium.“ Znovu mě přejel zkoumavým pohledem. „Koupil jsem je minulý týden. Každá obsahuje dvě trojské unce. Během pěti let vyrostou po světě hromady počítačového odpadu. Za deset z nich budou menší hory, za patnáct Himálaje.

Potřebuju technologický proces, který z nich vyextrahuje drahé kovy v průmyslovém měřítku. Postavil jsi zatraceně dobrou potápěčskou plošinu. Věřím, že tohle taky zvládneš.“

Já tomu nevěřil. „Nejsem chemik,“ namítl jsem.

Pozval mě na vstupní pohovor, po kterém jsem vůbec netoužil. Ve skutečnosti to vypadalo spíš jako formální požehnání než pohovor, protože Anselm se již rozhodl. Uvědomil jsem si, že zatímco jsem byl v Paříži a v Hongkongu, odehrála se nějaká událost, která ovlivnila můj osud.

„Mně je v podstatě jedno, jaký obor jsi vystudoval, Henri. Já vsázím na lidi. Máš technické vzdělání a tvoje potápěčská plošina dokazuje, že umíš dotáhnout projekt do konce. Věřím, že naplníš mé očekávání.“

„Proces,“ nehodlal jsem se jen tak vzdát. „Potřebuješ chemický proces pro izolaci drahých kovů.“

„Zaplatím ti opravdu dobře. Při práci na tomto projektu strávíš celé léto v Mnichově. Přinejmenším. A potom? Kdo ví.“

Snažil jsem se, aby skutečně pochopil, že mi chybí dostatečná kvalifikace. „Na univerzitě jsem měl chemii pouze jeden semestr.“

„My to víme,“ vmísil se Schmidt. „Prověřili jsme si váš studijní program na École des Mines. Chemie sice nebyla vaší hlavní specializací, ale můžete se ji doučit. Podívejte se, už fakt, že jste se dostal na prestižní univerzitu, dosvědčuje, že máte něco v hlavě. Víme také, že jste ambiciózní. A váš praděd se jmenoval Jules Henri Poincaré, takže máte vynikající původ. Tohle všechno víme a rozhodli jsme se pro vás. Uvědomujete si, kdo vám tu nabídku předkládá a co obsahuje, mladý muži? Uvědomujete si, kam vás může posunout?“

Kraus mi neposkytl žádný čas na rozmyšlenou.

„Nastíněný plán bude fungovat, pokud dokážeš vymyslet proces, který bude plynulý, jednoduchý a manažersky zvládnutelný. To jsou hlavní podmínky. Vykoumej proces, který mi poskytne měřitelné výstupy, který mi poskytne tisíce podobných lahviček ročně, a já založím další dceřinou firmu Krausových oceláren. Jedno vyplývá z druhého, Henri. Z malých úkolů se stávají větší. Já vsázím na lidi, ne na profesní životopisy.“ Zvedl lupu a naklonil se nad základní desku počítače. „A teď jsem si vsadil. Co mi odpovíš?“

Zaslechli jsme ránu. Když jsem vzhlédl, spatřil jsem jednoho z mužů, s nimiž jsem se seznámil na Terschellingu, Franze Hofmanna, hubeného starce, který u večeře seděl vedle mě. Teď stál na kamenné terase vedle rozbitého mramorového piedestalu. Spolu se Schmidtem jsme následovali Anselma ven.

„Strejdo Franzi,“ staral se Anselm, „jsi v pořádku?“

„Pohnulo se to!“ hájil se Hofmann. „Pohnulo se to dřív, než jsem do toho narazil. Viděl jsi, jak se to pohnulo? Nebyla to moje chyba, Anselme. A teď je to rozbité. Ach… Na tolik kousků. Posbírám je. Podej mi hůlku. Máš cement? Nebo nějaké lepidlo? Mohl bych…“

„Nic se nestalo, strejdo. Prosím tě, sedni si. Opravdu o nic nejde.“

Ve skutečnosti byla způsobená škoda jistě značná. Ozdobný piedestal vytesaný z mramoru spolu s

objemnými květináči na terase vypadal jako součást soupravy odvezené z nějaké toskánské ruiny. Schmidt vzal starce za ruku. „Jdeme, Franzi. Najdeme ti nějakou lavičku.“

„Kdo to je?“ ukázal na mě Hofmann roztřeseným prstem.

Schmidt jej zpola podpíral, zpola vedl k proutěné židli. „Pochoduj, Franzi. Jednu nohu před druhou. Levá, pravá. To je dobrý voják. Tak pojď.“

Hofmann na mě znovu ukázal.

„To je v pořádku, Franzi. Henri je rodinný přítel. Neznepokojuj se.“

„Nelíbí se mi. Jednou jsem se s ním setkal a nelíbí se mi.“

Kraus se mi omluvil a odvedl mě zpět do domu. „Až do loňska to byl úžasný člověk. Franz pracoval u naší výrobní linky v Duisburgu až do chvíle, kdy utrpěl mozkovou mrtvici. Ta ho zničila. Patřil k prvním zaměstnancům. Otec ho přijal v osmačtyřicátém nebo devětačtyřicátém roce, už přesně nevím. Pro mě je to člen rodiny stejně jako Viktor a Eckehart. Když už o tom mluvíme, Viktor se mi zmínil o ztrátě, která tě nedávno postihla. Upřímnou soustrast. Víš, kdybys mi předložil kontrakt na slušných osmdesát let a potom šmik,“ přejel si prstem po krku jako nožem, „okamžitě bych ho podepsal. Žádná bolest, žádná zchátralost, prostě odejít a konec.“

„Pořád existuje arsenik,“ podotkl jsem.

„To je právě ten problém, Henri.“ Na chvíli se zamyslel. „Většina lidí by sama sebe nezabila. Dokud stojíš na této straně hrobu, jakýkoliv život je lepší než žádný. Sám totiž nevidíš, jak nedůstojně scházíš. Ani tehdy, když se pravidelně pomočuješ nebo si sereš do kalhot. Pověz mi, kdo tě zabije, když to nejvíc potřebuješ? Kdo sprovodí ze světa toho strace? Já? Stojí mi v cestě láska, kterou k němu chovám. Ale můžu tě ujistit, že by vůbec nic nenamítal, kdyby ho někdo zabil.“

Odkašlal jsem si.

Vrátili jsme se k počítačům a Anselm naléhal, abych přijal jeho nabídku, když vtom vešla Liesel. Měla čerstvě umyté vlasy a na sobě letní šaty. Políbila mě na tvář a zavěsila se do mě.

„Anselm přiznal, že se tě pokusí do něčeho zatáhnout. Dávej si na něj pozor. Všechno, čeho se dotkne, se změní ve zlato.“

„Nezírejte na ni tak,“ napomenul mě Schmidt, jenž se k nám právě připojil. „Už vám není šestnáct.“

„Dohodneme se na dvou měsících, Henri. Vlastním v Dachau multifunkční budovu. Jsou v ní kancelářské prostory, několik bytových jednotek a skladiště. Usadíš se tam. Můj asistent ti poskytne veškeré detaily.“ Kraus se podíval na hodinky. „Užijte si večeři, vy dva.“

Obrátili jsme se k odchodu. Ohlédl jsem se a řekl: „Ano.“ Nechápavě na mě hleděli.

„Přijímám tvou nabídku.“

Kraus a Schmidt vybuchli smíchem, jako kdyby se mi povedl bůhvíjaký žert. Poté, co jsem si prohlédl jejich modelový podnik v Hongkongu, jsem byl rozhodnut nabídku odmítnout, ale Lieselin příchod převážil misky vah na druhou stranu. Alec mě na plošině nepotřeboval. Čekal jsem na vyjádření ke čtrnácti projektům, které jsem podal, a neodvažoval jsem se domyslet, co by se stalo, kdyby některé vyšly, nedej bože většina. Tolik práce by nás mohlo položit. Měl jsem tedy čas a Kraus mi právě poskytl důvod zdržet se přes léto v Mnichově.

Přesto mě Krausova představa recyklace počítačů v průmyslovém měřítku tak trochu děsila. Kam chce tu operaci umístit? Do Hongkongu? Schmidt tam přiletěl se třemi počítači. Ale celník se ho vyptával na vstupní vízum do Čínské lidové republiky. Předpokládal jsem, že mají v plánu otevřít novou úpravnu, ale tentokrát dobře ukrytou před všetečnými zraky.

Na terase mi Liesel řekla: „Viktora neposlouchej. Mně se moc líbí, jak se na mě díváš.“ S největší pravděpodobností jsem zrudl.

„Anselm si dává hodně pozor na lidi, které přijímá do firmy. Pokud pro něj budeš pracovat, pak musíš být skutečně dobrý.“ Otevřela branku a prošli jsme zahradou do stínu Ottovy stuky.

„Buď to, anebo se za mě přimluvil někdo z rodiny,“ podotkl jsem.

„Já s tím neměla nic společného,“ hájila se. „A kdybys neměl nadání a schopnosti, Anselm by nikdy…“

„Ale Lutine mi pomohla, ne?“

„Tak to určitě. Postavil jsi tu plošinu. Když se vrátil, pořád o ní mluvil.“

Liesel v tomto domě vyrostla. Pro ni byl střemhlavý bombardér na podstavci neviditelný jako důvěrně známá pohovka nebo stůl. V mých očích vypadal jako to, co byl – válečný stroj, který přinášel z nebe smrt. Ani inženýr ve mně na něm nedokázal objevit něco krásného.

„Ukážu ti řeku Isar z hranice našeho pozemku,“ řekla. „Stojí tam malé návrší. Výhled se ti bude líbit… Potom projdeme anglickou zahradou kolem pagody. Znám tam příjemnou restauraci. Přelom jara a léta je krásné období, Henri. Chci, aby se ti Mnichov líbil. Při večeři mi můžeš povykládat o své cestě do Hongkongu.“ Přitiskla se ke mně. „Chci slyšet každou podrobnost. Viděl jsi loděnici? Nikdy jsem tam nebyla, ale bratr je na ni velmi pyšný.“

Objal jsem ji kolem ramen. Doufal jsem, že se popisu výletu do Asie vyhnu nebo jej alespoň odložím. Předložil jsem jí zkrácenou verzi. „Hodně jsem se tam naučil. Víc, než jsem očekával.“ Dál jsem tu myšlenku nerozváděl.

Došli jsme k lesu a narazili na stezku, která vedla přes soukromý pozemek Krausovy rodiny k veřejné zahradě. Dozvěděl jsem se, že tady se naučila jezdit na běžkách a používat kompas. „Tyhle lesy miluju. Táta pořád pracoval nebo někam cestoval, ale já jsem tady prožila krásné roky. Anselm a Theresa chtěli, abych se sem po promoci vrátila. Umíš si mě představit, jak si ve dvaadvaceti letech přivádím na sobotu kluka do bratrova domu?“

Zrychlil se mi pulz. Nevěděl jsem, jestli zlostí, když jsem si ji vypodobnil s jiným mužem, nebo zjištěním, že jí postelové umění není cizí. Kráčeli jsme po stezce ke skupině vzrostlých dubů. Mezi stromy prosvítalo pozdně jarní slunce. Do jižního Německa rychle přicházelo léto. Rozlehlé plochy

lesní půdy mizely pod plazivým břečťanem s modrými kvítky. Rodinní zahradníci vyklučili křoviny, takže se návštěvník mohl rozhlížet všemi směry a zjistit, čemu se v Evropě říká starý vzrostlý les – duby a buky s mohutnými kmeny a velebnými korunami.

Pozemky zřejmě před lety sloužily jako honitba bavorského arcivévody. Otto je po válce koupil, když tradiční šlechtické rody zchudly a zoufale potřebovaly hotové peníze.

Stezka stoupala do svahu. Ztěžka jsme oddechovali a já jsem se přistihl při myšlenkách, jak se s ní namáhám při jiné činnosti.

Ukázalo se, že Liesel prožívala vlastní fantazie. Když jsme vystoupili na hřeben kopce, poskytla mi chvilku, abych se pokochal výhledem. Pod námi se rozkládala vzorně udržovaná zahrada a za ní se třpytila hladina řeky. Zatahala mě za rukáv a odvedla mě ke shluku borovic.

„Tady je pěkné místečko,“ vydechla.

„K čemu?“

„K tomu, na co oba myslíme od toho výletu do mělčin… Na co jsi celou dobu myslel, Henri? Měl jsi na přemýšlení celý týden.“

Mezi námi leželo měkké lože borového jehličí. Přistoupila blíž.

„Mohl bych ti přesně popsat, na co jsem myslel.“

Vzala mě za ruku. „Později mi můžeš popsat, co budeš chtít. Ale teď mi to ukaž.“

Došla mi slova i představy. Políbili jsme se. Klesl jsem na kolena, zvedl jí plisovanou sukni a nechal si ji spadnout přes ramena. Objímal jsem jí nohy v tlumeném světle stanu, který jsem vytvořil z její sukně. Vdechoval jsem její vůni a líbal jí stehna. Přitiskla se ke mně a já dýchal jako člověk, který příliš dlouho zadržoval dech.

15

Liesel mi sjela rukou na břicho. Slunce dopadalo oknem na pohovku přikrytou dekou, na níž jsme seděli. V pruzích světla se vznášela smítka prachu. Stánkař na Mandistrasse, která vedla kolem anglické zahrady, pro nás opékal vuřty. V dálce jsem viděl vrcholek slavné pagody. Bylo poměrně brzo, ale pivaři na sebe nenechají dlouho čekat.

Apartmán se svou ocelí, světlým dřevem a nepálskými koberci vypadal jako vyobrazení z časopisu pro bytové architekty. Liesel rozdělila vysoký skladový prostor na dvě patra, přičemž obývací část a jídelna se otevíraly do plné výšky. Příbytku dominovaly ocelové nosníky a sklo, rozměrné bílé stěny byly vyhrazeny uměleckým předmětům. Vybombardovaná a později zrekonstruovaná továrna na turbíny nyní ilustrovala evropský vkus.

Téměř každý den jsem mluvil s Alekem a vyměňoval si s ním informace o postupu prací. Věděl jsem, že vstává časně, takže jsem s telefonem na klíně a Liesel schoulenou vedle mě vytočil jeho číslo.

Pořád mě uvádělo v úžas, že se pevnou linkou dovolám přes holandskou ústřednu na potápěčskou plošinu ukotvenou na otevřeném moři. Čekal jsem, až ve sluchátku odezní cvakání, šumy a pískání, a nemohl jsem se dočkat, až uslyším, jak pokročil s pátráním po vraku, ale stejně tak jsem dychtil vylíčit mu svou práci pro Anselma. Když se ohlásil, vychrlil jsem na něj všechny novinky. Měl radost.

I on mohl nabídnout dobré zprávy.

„Potápěči objevili tři kanony,“ hlásil. „Vyzvedli jsme je na palubu. Zatím jsou ještě pokryté nánosem vápence. Až ho odstraníme, mělo by se na tlustším konci ukázat jméno lodi, případně fleur-de-lis.

Hillary ponořila…“

„To je ta restaurátorka?“

„Ano. Ponořila jeden kanon do chemické lázně, ale vápenec po usazení ztvrdne jako beton a může trvat měsíce, než se rozpustí. Já bych ho nejradši otloukl, jenomže Hillary o tom nechce ani slyšet. Ale postupujeme, Henri! Jsme na dobré cestě a zprávy budou čím dál lepší. Včera přijeli ti Argentinci a dohodli jsme se. Chtějí okopírovat naši plošinu. Koupí naše výkresy a na stavbu už budou dohlížet sami. Po tobě se chce jen tolik, aby ses na ně v průběhu následujícího roku zajel několikrát podívat, hrál chytrého a inkasoval peníze. Jak na tom jsi se španělštinou?“

„Domluvím se. Ale je tu jiná věc. Jejich vláda se snaží napodobit Třetí říši. Proč s nimi vlastně obchodujeme?“

„Souhlasím, argentinská vojenská junta je banda zločinců. Tušil jsem tvoje výhrady, a tak jsem se jich podrobně vyptal na ten jejich projekt. Tvrdili, že potápění k El Preciado je vyloženě kulturní záležitost. Ujistili mě, že všechno, co ze dna vyzvednou, poputuje do muzea. Prostě zavři oči a smiř se s tím, ano? Jejich peníze nesmrdí a náš hotovostní tok potřebuje vylepšit, protože na tom momentálně nejsme tak, abychom si mohli vyskakovat.“

Měl samozřejmě pravdu.

„Aleku, musí přece existovat lepší způsob.“

„Nediskutuj se mnou, Henri. Zeptal jsem se jich, oni odpověděli. Zatraceně, je to kulturní expedice. Zaletíš tam, pochválíš je, jak dobře si vedou, shrábneš šek a vrátíš se.“

„Budu o tom uvažovat.“

„Ne, ty to uděláš. A teď mám jednu skutečně znepokojující zprávu.“ Posadil jsem se zpříma.

„Nechals tu nějaké poznámky… na jednom kontrolním seznamu úkonů. Jen tři řádky, ale hodně poškrtané. Podle mě to je nějaká podělaná poéma, Henri, a je prostě strašná. A tvůj rukopis poznám. Autorství nepopřeš.“

„Mělo to zůstat soukromé.“

„Proč?“

Liesel si mi sedla obkročmo na klín. „Co mělo zůstat soukromé?“ zajímala se a naklonila hlavu k mé, aby Aleka slyšela.

„Jsi tam, Henri?“

„Ano, s přítelkyní.“

„S tou přítelkyní?“

Kamarádský výprask je nejlepší dostat na veřejnosti, ať si to člověk odbude najednou. Odtáhl jsem sluchátko od ucha, ať ho slyšíme oba. „Úplné odkrytí všech tajemství,“ poučil jsem Liesel, „je základem každého vztahu. Liesel Krausová, seznam se s Alekem Chinem. Aleku, tohle je Liesel. Tak mluv, chlapče. Umíráme zvědavostí.“

Alec si pročistil hrdlo. „Titul chybí. Text zní následovně: Slavnostně vyzdobený sál.

Sluneční svit a chvějící se bříza. Vidím ji. Liesel!

Konec citátu. To má být haiku? Slečno Krausová, měla byste si na něj dát pozor. Zná vás čtrnáct dní a už vám píše mizerné básničky. To je velmi zlé znamení.“

Mně se to líbilo, vyslovila její ústa němě.

„To haiku není tak špatné, Aleku. A v japonštině zní mnohem líp.“

„Ty japonsky neumíš.“

„Je neděle. Copak nemáš nic lepšího na práci?“ Zavěsil jsem.

„Chvějící se bříza?“ zašeptala a políbila mě. „To se mi opravdu líbí. Nikdo mi ještě žádnou básničku nenapsal. Přetáhla přes nás deku a sklouzla na podlahu.

„Budou tě bolet kolena.“ Podal jsem jí polštář.

„Ne, ten ne. Vyšívala ho máma, když jsem se narodila.“

Prohlédl jsem si vyšitá písmena, ale neodpovídala jejímu monogramu. A B L v K.

„A znamená Antonia,“ vysvětlila. „Mně se víc líbí Liesel.“

„A co to B?“

„Jméno matky za svobodna. Pšššt. Pěkně se opři a zavři oči. Mám nějakou práci.“

Byla to nejkrásnější neděle mého života. Celý den jsme se milovali, odpočívali a dřímali. Když jsme

dostali hlad, zaskočil jsem k pouličnímu stánku pro vuřty a sodovku.

Přesto se do mého štěstí vetřel jistý rušivý moment. Před snídaní jsem nechal Liesel spát a odešel jsem do obývacího pokoje pátrat po příčině zvuků, které se odtamtud linuly. V místnosti jsem objevil mladou ženu v uniformě služebné, která utírala prach na nábytku. Zapomněl jsem, že mě Liesel upozornila na Dořin příchod. Zavřel jsem za sebou dveře do ložnice a představil se, ale studem jsem zrudl. Spěšně jsem na sebe hodil župan, který tam Liesel nechala ležet, ale nic jsem pod ním neměl než oblek, ve kterém jsem se narodil, a zpod okraje trčely moje holé nohy. Cítil jsem se před cizím člověkem jako nahý, ale to nebyl jediný důvod pro mé rozpaky. Ve svém bytě jsem si uklízel pouze já sám. Stál jsem před Dorou oblečenou v černých šatech a bílé zástěře a bojoval s nutkáním omluvit se.

„Dobré ráno, pane. Mohla bych vám uvařit kávu?“

Začal jsem upravovat polštáře na pohovce a rovnat papíry.

„Ach ne, to je moje práce. Posaďte se prosím. Kávu? A kdy bude vstávat slečna Krausová? Brzy?“

Její otevřenost mě znepokojovala. Věděla, co tam dělám. Já jsem věděl, že tu má práci. Bezpochyby potřebovala peníze. Jenomže pro mě vůbec nebylo lehké jen tak tam sedět a nechat se obskakovat. Nakonec zmizela, aby vytřela podlahu v kuchyni a umyla kredenc.

Usazený v křesle jsem otevřel biografii Lieselina otce, která byla nápadně položená na konferenčním stolku. Ocel a služba: Život Otty von Krause byl masivní svazek se spoustou fotografií. Na některých objektiv zachytil i Liesel a Anselma jako děti. Prohlížel jsem si ji asi půl hodiny, když se otevřely dveře ložnice a na prahu stála zívající Liesel. Na sobě měla hedvábný župan s Krausovým logem na prsou, volně stažený v pase.

Pokynula na knihu. „Co si o tom myslíš?“ Aniž nahlédla do kuchyně, zavolala: „Doro, kávu prosím. A grepovou šťávu. Ne z láhve, čerstvě vymačkanou, kdybys byla tak hodná.“

Ve skutečnosti jsem si předběžný názor na životopis jejího otce utvořil po přečtení prvních padesáti stran. Autor se až příliš okatě snažil, aby Otto von Kraus působil jako hrdina. Historky čerpající z důvěrných informací dělají ze zakladatelů rodu svaté nebo génie. Krausův příběh ve mně přesto vzbuzoval zvědavost. I když jsem odmyslel přehánění a zarovnávání ostrých hran, Krausovy ocelárny hrály důležitou roli při záchraně Evropy před poválečnou sovětskou dominancí. Bez desítek tisíc jeho nosníků, traverz a výztužných prutů za dobré ceny by se nepodařilo vybudovat západní Evropu. Bez odolných budov a mostů by se poválečné ekonomice nepodařilo zaměstnat lidi. A bez práce a alespoň snu o obnově by žádná idea nebyla natolik silná, aby odolala komunistické vizi všeobecného blahobytu pro masy proletariátu. Stalin by zvítězil.

Takže navzdory autorovu nadměrnému používání slov jako vizionářský a odvážný měla Krausova biografie co říct o náladě v oněch letech a o rekonstrukci zdevastovaného kontinentu. Ale jak jsem tak knihou listoval, nikde jsem nenašel zmínku o jeho činnosti za války, nenarazil jsem na pravdivé, nepřikrášlené vylíčení Ottova přímého zapojení do válečného úsilí, nic, co by sebeméně naznačovalo, že si ušpinil ruce výrobou oceli pro Führera. I tak si ji přečtu a najdu něco, co bych mohl pochválit.

Dora přinesla tác s kávou, grapefruitovou šťávou, opečenými muffiny a džemem na talířcích z jemného porcelánu. „Jak jde studium?“ zeptala se jí Liesel.

„Moc dobře, madam. Děkuji.“

„Víš, Henri, platím Doře školné na přípravce. Její rodiče léta pracovali pro naši rodinu. Když jsme byly menší, občas jsme si spolu hrávaly, viď?“

Doře mohlo být tak dvacet. Když Liesel mluvila, uhladila si zástěru.

„Drahoušku, než odejdeš, vyčisti prosím toaletu v mé ložnici.“

Díval jsem se, jak mladá žena vchází do ložnice, a zachvěl jsem se studem, když jsem otevřenými dveřmi viděl, že zvedla mé trenýrky a kalhoty a složila je přes židli. Služka konečně odešla a my s Liesel jsme si padli do náruče. Po chvíli jsme již muchlali čerstvě ustlanou postel. Střídavě jsem upadal do spánku a probouzel se a lámal si hlavu, kolik toho – a zda vůbec – Liesel ví o podniku na likvidaci lodních vraků v Hongkongu. Neodvažoval jsem se jí však zeptat, abych nám nepokazil den.

Nakonec nám ho zničil jediný telefonát.

To již nastalo pozdní odpoledne a přes anglickou zahradu se natahovaly stíny. Liesel poslouchala a já pozoroval, jak se její výraz mění v soustředěné zamračení. Natáhla se pro papír a tužku. Několikrát řekla ano nebo rozumím, samozřejmě. Pak zavěsila.

„Jeden z našich železorudných dolů v Ugandě. Došlo tam k výbuchu a v závalu zůstalo třicet horníků. Anselm chce, abych tam okamžitě odletěla a setkala se s vládními představiteli.“

„Vždyť jsi tam nedávno byla. Ničeho sis nevšimla?“

„Tohle je bratrova práce. Stará se o doly a vysoké pece, já o školy a nemocnice.“

„A také představuješ… tu hezkou tvář vašeho podnikání.“ Chvíli mlčela. „Ano, někdy mě takto využívá.“

Cítil jsem, že se ve skutečnosti cítí zneužívaná, ale zatím se mi nesvěří, protože jsem si to ještě nezasloužil. V očích jí jiskřilo, když si balila zavazadla. Snášel se večer, venku se rozsvěcovaly pouliční lampy. Když přijel řidič s limuzínou, nebylo nám do smíchu.

„Můžeš tu zůstat,“ řekla mi cestou ke dveřím. „Zítra budeš mít připravený byt v Dachau, ale zdrž se přes noc. Udělalo by mi to radost.“

Dala mi klíč a odešla.

16

Následujícího dne jsem se sešel s vedoucími manažery společnosti Steinholzovy přesné autodíly ve Stuttgartu, asi hodinu jízdy vlakem na severozápad od Mnichova. Hongkongský kontrakt potřeboval zpřesnit a doplnit některé detaily, a tak když jsem se nastěhoval do apartmánu v Dachau a prohlédl si skladiště, které se mělo stát mou laboratoří, nasedl jsem v deset dopoledne do vlaku.

Výlet do Stuttgartu přinesl dvojí užitek, protože jsem navštívil velký obchod s chemickými

surovinami, který mi Anselm doporučil, vzdálený deset minut chůze od sídla Steinholzovy firmy. Od chvíle, kdy jsem naposled stál u laboratorního stolu, uběhla již dlouhá doba. Nehledě na starosti, jakým způsobem Anselm nakonec výsledky mé práce využije, jsem se chvěl nedočkavostí, abych už mohl začít. Nové projekty jsou pro mě vždycky zdrojem radostného vzrušení. Anselm už mi do skladiště dodal osm nových osobních počítačů. Měly posloužit jako pacienti, na nichž budu zkoušet žíravou terapii.

Nemusel jsem podrobně studovat problematiku extrakce vzácných kovů, abych věděl, že součástí procesu je získávání roztoků rozpouštěním kovů v kyselinách a jejich následné vysrážení přidáním vhodných solí. Budu pracovat se spížkou plnou nebezpečných materiálů, a proto jsem do nákupního seznamu připsal ochranné brýle a rukavice.

Vlak z Mnichova rachotil ke Stuttgartu a já se znovu začetl do biografie Otty von Krause, kterou sepsal jistý A. Bieler, historik z Hannoveru. Ottovy děti Liesel a Anselm již starobylý šlechtický predikát von ze svého příjmení vypustily. Zakladatel oceláren tedy patřil ke stejné společenské třídě jako von Habsburgové a von Rothschildové, což jsem vzhledem k jeho skromnému původu tak docela nechápal. Usoudil jsem, že velké osobnosti mají ve zvyku své okolí překvapovat.

Dalším čtením se můj názor na toto životopisné dílo nezměnil. Velmi se mi líbila fotografická příloha zařazená doprostřed svazku, zejména snímek Liesel, kterak stojí mezi otcem a bratrem u majáku na ostrově Terschelling. Titulek uváděl rok 1960. Všichni tři drželi v rukou lopaty, zřejmě u příležitosti zahájení výkopových prací na Löwenherzu. Dvanácti nebo třináctiletá Liesel byla samá ruka, samá noha, měla krátké vlnité vlasy a na nohou rybářské holínky, které jí sahaly ke kostnatým kolenům.

Podle fotografií jsem viděl, že Otto von Kraus byl rozený bojovník. Svýma mohutnýma rukama a svalnatými předloktími připomínal dokařského dělníka, jemuž byste se v baru raději vyhnuli. Ovšem podle data vzniku záběru již dávno pominuly časy, kdy Kraus bojoval rukama. V té době si již mohl zaplatit právníky.

Tím lépe pro něj, usoudil jsem. Po válce se zapojil do lukrativního odvětví výroby oceli a vlády západního Německa, Belgie a Holandska si jej zvolily za dvorního dodavatele. Jak se mu to podařilo, se mohl každý jen dohadovat, ale čím více kontraktů získával, tím větší poptávku vytvářel. Stačilo mu pouze dodávat spolehlivý produkt, což podle všeho dělal.

Z fotografií čišela absolutní sebedůvěra muže, který si je vědom svých výhod a nikomu je nepřenechá. Anselm již měl zaoblenější hrany, univerzitní vzdělání, díky němuž si přisvojil slovník a chování vyšší kasty. Ale tvrdosti, které se mu podle mě dostávalo v hojné míře, se naučil od otce. A otec ji získal na farmách a ve slévárnách Dolního Saska. Kromě jiného jsem se dočetl toto:

Otto von Kraus se narodil roku 1902 ve vesnici Beddingen, která se po územně správní reformě v roce 1942 stala součástí města Salzgitter. Jeho rodiče farmařili, ale Otto trávil podzimy a zimy svého mládí prací v místních slévárnách, jež zpracovávaly železnou rudu, kterou tato oblast oplývala. Toto byla životně důležitá léta, která ve von Krausovi probudila vášeň pro ocel.

Kraus zažíval raketový vzestup. Před vyhlášením čtyřletého plánu, který měl Třetí říši připravit na válku, byla země do značné míry závislá na dovozu železné rudy ze zahraničí, což Hermann Göring pokládal za strategickou slabinu. Řešení leželo na dosah ruky. Oblast kolem Salzgitteru byla již od čtrnáctého století známá bohatými zásobami rudy, která však byla nekvalitní a s nízkým obsahem železa. Místní doly by mohly nasytit poptávku za předpokladu, že se najde způsob, jak z chudé rudy získat použitelnou ocel. Kraus takovou metodu vynalezl a Göring si ho vybral do čela nového říšského podniku. Berlín investoval miliony a Otto Kraus, místní člověk, který znal oblast a doly,

prosperoval.

Ovšem za jistou cenu. Kraus učinil „nepříjemný, leč nezbytný krok“, jak to označil jeho životopisec, a vstoupil do nacistické strany. Uzavřel dohodu s SS, jež mu zajišťovaly pracovní sílu – Židy a Slovany z dobytých území na severu a hlavně na východě, kteří v dobytčích vagonech putovali do nově zřízeného koncentračního tábora Drütte. SS znovu projevily svou efektivitu, když lágr zbudovaly v areálu rozlehlé ocelárny. Bieler zaznamenal Krausovo trvalé znechucení z nutnosti dřít lidi do úmoru jako zvířata.

Měl jsem toho po krk. Mezi Bielerovou ubohou snahou o vytvoření mýtu a rytmickým natřásáním vlaku jsem unaveně poklimbával, než jsem nalistoval závěrečnou kapitolu životopisu věnovanou poválečným triumfům Krausových oceláren. Autor ji pojmenoval Deset svědků a čistý štít.

Mnozí ředitelé továren, které dodávaly Říši válečný materiál, čelili žalobě pro zneužívání otrocké práce. Desítky z nich unikly spravedlnosti útěkem ze země a emigrací, avšak Otto von Kraus, muž pevných mravních zásad přesvědčený o své nevině, zůstal v Německu. Podle očekávání jej Američané zajistili a obvinili z válečných zločinů. Měsíc po jeho zatčení, ještě před zahájením plánovaného procesu, obdrželi žalobci pozoruhodný dokument – místopřísežné prohlášení, podle něhož se von Kraus za války choval lidsky a čestně. V částech koncernu Reichswerke Hermann Göring, které spadaly pod jeho vedení, zacházel s dělníky ohleduplně a humánně. Dokonce nechal v továrně zřídit nemocnici, v níž se léčili nemocní a zranění.

Von Kraus pochopitelně nemohl změnit odsouzeníhodné podmínky v koncentračním táboře Drütte, avšak požadoval od SS zvýšení denního přídělu potravin, aby dělníci měli dost síly k výrobě oceli pro Říši. Zůstává smutnou skutečností, že v Drütte zahynulo mnoho obětí, a von Kraus této ztráty do své smrti upřímně želel.

Když se rozšířila zpráva, že Spojenci von Krause zadrželi, deset přeživších z tábora se dostavilo k vojenskému soudci a odpřisáhlo následující:

Otto von Kraus se aktivně stavěl proti nacistickému barbarství.

S dělníky zacházel, jak za oněch strašlivých okolností mohl nejlépe. Zachránil řadu lidských životů.

Známe jej jako dobrého člověka zasluhujícího úctu, který obstál ve zlé době.

Pravdivost těchto tvrzení stvrzujeme svým podpisem v přítomnosti vojenského soudce plukovníka Richarda Starra.

Sjel jsem pohledem po jménech a trhl jsem sebou jako po zásahu elektrickým proudem, když jsem přečetl poslední: Jacob Zeligman.

„Stuttgart,“ oznamoval průvodčí. „Příští stanice Stuttgart.“

Nedaleko nástupiště jsem našel telefonní budku a zavolal jsem Fredě Kahaneové. Telefon zvonil. Zvedni to, mumlal jsem. Sáhl jsem do kapsy pro Izákův medailon.

„Henri! Jsi nahoře? Přijď na návštěvu.“

Zeptal jsem se na nepravděpodobné a nepravděpodobné jsem uslyšel. Přecházela po kuchyni, v pozadí jsem slyšel pískat čajovou konvici. „Izáka jsme pohřbili před dvěma týdny a teď mám odjet za Jacobovou ženou a sedět s ní šivu? Bůh není laskavý.“

Poslední tvrzení mohla doložit mnoha důkazy.

„Je to pravda, Jacob přežil Drütte. On i Toša o tom celou dobu mluvili. Ale Izák? Víš, že toho moc nenamluvil. Když jsem se Jacoba ptala, odkud se s ním zná, odbýval mě, ať se zeptám Izáka. Měli snad nějakou dohodu, že o tom pomlčí, nebo co. A tak to šlo celých třicet let, Henri. Kolikrát jsem po Izákovi chtěla, ať mi vypráví o válce, o tom, co viděl a zažil. A on na to pokaždé: ,Proč? Abychom mohli porovnat, čí hrůzy byly horší?‘ Měl pusu na zámek. V životě se mi nepodařilo vymámit z něj kloudné slovo. Kromě faktu, že jsem jeho druhá manželka a že měl kdysi děti. Syny.“

Čekala. „Přijď na návštěvu, Henri.“

„To víš, že přijdu.“

„Dej mi pár týdnů. Toša na tom nebyla se zdravím nejlíp, ještě když Jacob žil. Možná se u ní zdržím.“

Na krokvích pod klenbou nádražní budovy hřadovali holubi, slétali mezi koleje a vyzobávali zrnka potravy. Obchodníci a manažeři skládali noviny do podpaždí a čekali, až se otevřou dveře vozů první třídy, a já jsem se najednou cítil osamělý a vyděšený. Roky jakoby zmizely a já jsem viděl tytéž muže a ženy za třeskuté zimy, na kabátech přišité žluté Davidovy hvězdy. Slyšel jsem rozkazy a drsné hrdelní výkřiky. Obušky dopadaly na záda a hlavy. Starci padali k zemi. Vojáci tlačili pažbami pušek stovky lidí do dobytčích vagonů.

Kdosi mi poklepal na rameno. „Skončil jste s tím telefonováním?“

Možnost, že Izák pracoval spolu s Jacobem Zeligmanem v Drütte a vyráběl ocel pro Ottu von Krause, mě tvrdě zasáhla. Že by se opravdu nacházeli ve stejný čas na stejném kousku německé půdy?

Uvědomil jsem si, že si z celého srdce přeju, aby Kraus byl skutečně takový hrdina, jakým se jej životopisec snažil vylíčit. Nevadí, že se jeho ocel měnila na Hitlerovy tanky a bombardéry. Von Kraus byl součástí nacistického aparátu, ale současně mohl být jedním ze spravedlivých, kteří zachránili židovské životy, přestože jim samotným hrozilo smrtelné nebezpečí. Takoví lidé existovali a já jsem si zoufale přál, aby k nim Lieselin otec patřil.

Zeligman už to potvrdit nemohl, stejně jako se už nedozvím Izákův příběh. Ale mohl bych si promluvit s jinými přeživšími z Drütte, s těmi, kteří podepsali místopřísežné prohlášení citované v Krausově biografii. Rozhodl jsem se, že je vyhledám.

17

Drahé kovy v přítomnosti vzduchu a vody nedegradují. Chemik by to vysvětlil prohlášením, že obtížně oxidují. Proto dávají klenotníci přednost zlatu, stříbru a platině před ocelí, která rezaví, a mědí, jež se pokrývá zelenou měděnkou. Když objevíte zlatý náhrdelník v tři tisíce let staré hrobce

nebo vylovíte zlatou minci pocházející z vraku Lutine, po staletí omývanou mořskou vodou, budou se pořád lesknout sluneční žlutí. Nebo naneste tenkou vrstvičku zlata či platiny na konektory základní desky počítače a obvody budou celá léta spolehlivě přenášet elektrony, dokud se nějaká součást desky nepokazí.

Rizika, která Anselmův úkol obnáší, jsem si uvědomoval již ve chvíli, kdy jsem jeho nabídku přijal. Zvolil jsem velmi opatrný strategický postup. Vyzkouším dva způsoby extrakce: chemickou reakci s kyselinami a solemi a – podle mého názoru v průmyslovém měřítku slibnější – elektrolýzu, kdy se ionty vzácných kovů usadí po průchodu proudu lázní na jedné z elektrod.

Zásilka objednaných chemikálií dorazila z obchodu den po mém návratu ze Stuttgartu a já jsem po zbytek týdne sestavoval pracovní stoly a usměrňoval malou armádu instalatérů, elektrikářů a tesařů, kterou mi Anselm přidělil k ruce.

Zabral jsem jeden roh jinak obrovského a téměř prázdného skladiště, které se nacházelo u železničního depa na okraji Dachau. Krausovy ocelárny vlastnily deset podobných skladišť a jedno přestavěli na zařízené bytovky pro zaměstnance, kteří přijížděli do mnichovského ústředí z odlehlých koutů impéria. Měl jsem ideální podmínky – pohodlný byt a čtyři minuty chůze do laboratoře. V půjčovně jsem si dlouhodobě pronajal automobil a pustil se do práce.

Liesel odjela nejméně na dva týdny do Ugandy, takže jsem neměl jiné závazky než budování laboratoře. Koncem prvního týdne jsem ji díky spoustě ochotných a přičinlivých pomocníků dokončil, chyběla jen ventilační digestoř. Ta dorazí až příští čtvrtek, a tak jsem místo ní pořídil dva výkonné rámové ventilátory, které jsem nechal vsadit do oken, aby odsávaly nebezpečné výpary z pracovního prostoru.

Byl jsem na výsledky své pilné práce patřičně hrdý a svou spolehlivou minoltou jsem pořídil řadu fotografií jako důkaz, že se mi podařilo vybudovat funkční laboratoř. Na úhledně seřazených a řádně označených podnosech ležely pipety a byrety, odměrné válce, třecí misky a kádinky. Zakoupil jsem opletené skleněné nádoby na nebezpečný odpad. Zařídil jsem si pracovní stůl s lampičkou a telefonem. Přečetl jsem veškerou dostupnou literaturu pojednávající o extrakci zlata ze smíšených materiálů. Nakonec se ukázalo, že jde o relativně jednoduchý proces, i když každopádně nebezpečný.

Když už jsem neměl co číst a všechny police a laboratorní stoly byly postaveny, připravoval jsem se na služební cestu do Buenos Aires. Zkopíroval jsem všechny výkresy potápěčské plošiny a poznamenal si případné změny. Argentinský vrak, El Preciado, ležel na dně řeky – na rozdíl od našeho, který se potopil v moři. Argentinci budou tedy potřebovat loď s menším ponorem pro mělčí vody, což ovlivní velikost a nosnost jeřábu, který budou používat, stejně jako počet kajut, které bude možné na plošině vybudovat. Upravil jsem technické specifikace nákladního člunu a připravil si prezentaci.

Od pondělí následujícího týdne jsem neměl na práci nic jiného než čekání na digestoř. K tomu stačilo obrnit se trpělivostí. Mohl jsem se celé dny procházet v parku nebo číst román či technické časopisy. Nikdy jsem však nebyl přítelem nečinného posedávání, a tak jsem se vrhl do přípravy lučavky královské, dýmavé žlutohnědé kapaliny, která vzniká smícháním jednoho dílu koncentrované kyseliny dusičné a tří dílů kyseliny chlorovodíkové. Tato aqua regia je natolik korozivní, že dokáže rozpustit většinu vzácných kovů.

Moc dobře jsem věděl, jaké následky by měla chyba při smíchávání obou kyselin, proto jsem přísně dodržoval bezpečnostní předpisy. I kdybych si je přečetl ještě desetkrát, neznal bych je podrobněji. Nasadil jsem si brýle, oblékl nehořlavý laboratorní plášť, pogumovanou zástěru a nitrilové rukavice.

Nezapomněl jsem zapnout ventilátory v sacím režimu.

Všechno jsem prováděl podle předpisů, vynechal jsem jen plynovou masku. Buď se odborník v obchodě s chemikáliemi zapomněl zmínit, že vedle digestoře budu potřebovat i ji, nebo jsem se já zapomněl zeptat. Ať tak či onak, ani můj zapřisáhlý nepřítel nemohl naplánovat účinnější útok, i kdyby z protějšího zákopu střelil do laboratoře chlorový granát. Ve spěchu, abych mohl co nejdříve začít s prací, jsem nevědomky vytvořil zbraň hromadného ničení.

Úplně sám, bez cizí pomoci.

Smíchal jsem kyseliny příliš rychle nebo jsem přehlédl kapku vody v jedné z kádinek. Ať už byla příčina jakákoliv, když jsem nalil kyselinu dusičnou do chlorovodíkové, začala směs silně dýmat. Hned první závan mě doslova srazil k zemi, plynný chlor mi rozleptal hrdlo a plíce. Skácel jsem se na podlahu v záchvatu kašle, ale ještě v pádu jsem srazil kádinky do ocelové vany, v níž zbylo dost vody, aby se z ní zvedl ohavně páchnoucí žlutozelený mrak.

Odplazil jsem se ke zdi a otevřel okno. Každý nádech mi spaloval plíce. Na rukáv laboratorního pláště jsem vykašlal krvavé hleny. Oči mě nesnesitelně štípaly. Kdybych neměl brýle, plyn by mě oslepil.

Blbče, blbče, blbče. Trhaně a mělce jsem se nadechoval a hleděl jsem přes železniční koleje na skupinku stromů, vděčný osudu, že je vidím. Blbče jeden pitomý.

Během hodiny, kdy jsem stále plival do kapesníku krev, jsem si vyrobil provizorní masku – omotal jsem si ústa mokrými ručníky a převázal je opaskem. S touto nedostatečnou ochranou jsem se pustil do odvětrání chloru a neutralizace použitých kyselin. Po zmíněné hodině jsem cítil, že se mi plíce pročistily, a usoudil jsem, že nemusím do nemocnice. Místo toho jsem se odbelhal do svého bytu a pustil si horkou sprchu.

Hltal jsem očistnou páru a neuměl jsem si představit scénář, při němž by pracovníci, kteří by pro Anselma získávali vzácné kovy z desek s tištěnými spoji, neutrpěli poškození zdraví. Já jsem použil prakticky všechny dostupné ochranné pomůcky a podívejte se, jak jsem dopadl. Dělníci budou pracovat bez jakékoliv ochrany, takže jim hrozí vážné zranění, nebo dokonce smrt. Pokud ovšem nepředložím Anselmovi poctivou zprávu o hrozících rizicích a nepřesvědčím ho o nutnosti zavést rozsáhlá preventivní opatření. S vědomím možných následků jsem se rozhodl pokračovat v práci a připravit hlášení, o které mě požádal, ale přiložím k němu detailní dodatek nadepsaný Bezpečnost.

Přesto jsem si dál představoval to nejhorší. Zaměstnance, kteří budou pracovat v čínském podniku

na získávání drahých kovů z elektronického odpadu, požene zoufalá potřeba uživit rodinu. Podepíšou jakýkoliv dokument, kterým jim Krausovy ocelárny zamávají před očima, za privilegium zamořovat krajinu chemickým svinstvem. Anselm hodlá vytvořit mrtvou zónu ještě jedovatější, než je jeho podnik na likvidaci lodních vraků v Hongkongu.

Sprchoval jsem se tak dlouho, až jsem spotřeboval všechnu teplou vodu. Vyčerpáním a vztekem na vlastní stupiditu, kvůli níž jsem si přivodil úraz a přijal tento úkol, jsem se málem rozplakal. Tělesné příznaky za pár dnů pominou. Mnohem více mě tížila otázka, jak naložit s tím, co jsem se dozvěděl.

Alec by mi poradil, ať nad tím mávnu rukou a jedu dál, podnikání čas od času vyžaduje umlčet hlas svědomí. Otec by mi poskytl přednášku o nebezpečí navazování obchodních vztahů s Němci, přestože od války uplynulo již přes třicet let. Liesel jsem se svěřit nemohl, protože jsem s ní strávil jen několik hodin, byť velmi intimních. A co bych jí vůbec řekl? Že podezřívám jejího bratra ze zločinu, který

zatím nespáchal?

Pomalu jsem usínal a plival jsem hleny a krev do kapesníku.

18

Nemělo smysl vracet se do laboratoře, dokud jsem nedokázal namíchat lučavku královskou pevnou rukou. Při každém zakašlání bych riskoval, že rozliju jednu nebo druhou kyselinu, a to už jsem podruhé zažít nechtěl. Liesel bude pryč ještě týden a v Mnichově mě nic nedrželo, a tak jsem se rozjel do Stuttgartu podepsat upravenou smlouvu se Steinholzovou společností.

Chorobná bledost a záchvaty kašle mé přátele u Steinholzů znepokojily, ale přijali mé vysvětlení, že jde o silnou alergickou reakci na pyl a že beru léky. Přiťukli jsme si šampaňským a dohodli se, že výkopové práce pro novou továrnu v Hongkongu zahájíme příští rok v dubnu poté, co s Alekem a jejich architekty doladíme technický návrh budovy tak, aby umožňovala maximální pracovní efektivitu. Rozloučili jsme se s upřímným přesvědčením, že uzavřená dohoda prospěje všem zúčastněným: Steinholzova firma získá levnou pracovní sílu a já jistotu, že dělníci u nich nedopadnou stejně jako u Krause. Ředitel firmy působil jako slušný člověk. To ovšem Anselm také.

Rozhodl jsem se strávit ve Stuttgartu celý den a využít ho i jinak. Jen pár kilometrů severně leží Ludwigsburg, kde sídlí Zentrale Stelle der Landesjustizverwaltungen zur Aufklärung nationalsozialistischer Verbrechen, Centrální úřad zemské soudní správy pro vyšetřování zločinů národního socialismu spadající pod spolkové Ministerstvo spravedlnosti. Chtěl jsem tam získat kontaktní informace o zbývajících devíti svědcích, kteří mohli znát Izáka Kahaneho, možná i z Drütte. Vycházel jsem z předpokladu, že když spojenecké vojenské úřady zvažovaly, že Ottu von Krause obžalují ze zneužívání otrocké práce, v nacistických archivech uložených v Zentrale Stelle by měla existovat příslušná složka. Na původním místopřísežném prohlášení by měly být uvedeny poslední známé adresy signatářů. Bez nich zbývající svědky nikdy nenajdu a beze svědků nemám nejmenší naději, že se mi podaří zrekonstruovat Izákův život za války. Zentrale Stelle bude odpovědi mít, nebo nebude. Nebyla to příliš slibná stopa, ale jinou jsem neměl. Nasedl jsem do lokálky do

Ludwigsburgu.

Archiv sídlí v areálu bývalé ženské věznice. Hlavní budova skrytá za vysokou kamennou zdí je třípatrová obluda vybavená neprůstřelnými skly v oknech a bezpečnostními kamerami. V dřívějších dobách se strážní snažili zabránit vězeňkyním v útěku, dnes naopak brání objekt před snahou bývalých nacistů a neonacistů zničit důkazy válečných zločinů. Archiv totiž schraňuje miliony záznamů a fotografií úhledně srovnaných na kovových policích, kde čekají, až se do nich ponoří žalobci, aby z nich získali podklady pro obvinění. Extrémisté by měli druhé Vánoce, kdyby viděli budovu v plamenech.

Zavolal jsem do archivu předchozího dne a požádal jsem o povolení k pátrání. Zastavil jsem se před ocelovou bránou, do interkomu jsem ohlásil své jméno a zpříma se zadíval do objektivu bezpečnostní kamery. Zabzučel elektronický zámek a strážný mě nasměroval do dlouhé chodby ke dveřím kanceláře ředitele Gustava Plannika. Chodbu lemovaly dvě řady dveří v úzkých rozestupech, které vedly do někdejších vězeňských cel.

Plannik úřadoval ve dvojité cele a hrbil se nad hromadou černobílých fotografií rozložených na

psacím stole. Mávl na mě, ať přistoupím, vzal lupu a podržel ji tak, abych viděl německého vojáka pózujícího vedle trámu, na němž viselo šest odsouzenců. Snímek byl opatřen identifikačním štítkem, na kterém jsem si přečetl místo, datum a jméno.

Vstal ze židle. „Rád vás poznávám, Herr Poincaré. Jména k tvářím, to je naše práce. Přidělit jedno k druhému. K tomuto konkrétnímu zločinu došlo nedaleko Lyonu. V letech Klause Barbieho bylo hromadné věšení partyzánů běžné. A ještě horší věci. Pokud se nám podle označení na uniformě nebo třeba podle štábního automobilu podaří určit jednotku, dokážeme někdy identifikovat pachatele. My Němci jsme zvyklí vést pečlivé záznamy, dokonce i o zabíjení lidí. Usnadňuje mi to práci.“

Na stěnách kanceláře byly upevněny mapy okupované Evropy, velitelská pyramida gestapa a stejný diagram pro SS. Dvojité okno ve čtvrté zdi poskytovalo výhled na nádvoří, na němž rostla osamělá jabloň. Okno bylo otevřené a doléhal jím ptačí zpěv a cvrkot veverek.

„Drütte,“ pokračoval ředitel. „Po vašem telefonátu jsme pro vás připravili dokumenty týkající se toho tábora. Sloužil jako jeden z osmi pobočných lágrů koncentračního tábora Neuengamme. Vernichtung durch Arbeit. Znáte ten termín?“

Omluvil jsem se za nedostatečnou znalost němčiny.

„Je typický pro druhou světovou válku. Znamená zničení prací. Otroci vydrželi v průměru čtyři měsíce. Někteří samozřejmě přežili, ale ti představují výjimky. Zřídili jsme pro vás kancelář a nachystali vám tam několik stovek fotografií a asi padesát osobních složek. Přidali jsme přehlednou tabulku, která vám pomůže pochopit náš systém odkazů. Tvoří ho série různobarevných informačních karet. Materiály z jedné složky odkazují k druhé a ty zase k další. Dávejte pozor na barevné označení. Bez problémů si můžete pořizovat kopie.“

Plannik, zakladatel a ředitel archivu od jeho otevření v roce 1958, plnil ve skutečnosti tři funkce. Působil jako restaurátor, který ochraňuje písemné dokumenty, jako knihovník, jenž přehledně katalogizuje materiály, aby je historikové snadno našli, a jako právník, který dohlíží na žalobce při předběžném vyšetřování válečných zločinů.

Byl to tělnatý muž s řídnoucími vlasy, masitým obličejem a brýlemi s černými obroučkami kolem čoček, které zvětšovaly bystré, ale unavené oči. Klesl zpět na židli. „My tady v Zentrale Stelle opatrujeme jeden z nejrozsáhlejších katalogů lidského utrpení, jaký byl kdy shromážděn. Je to podivný, leč nezbytný poklad, Herr Poincaré, a vy v něm můžete bez omezení pátrat. Dveře mé kanceláře jsou pro vás otevřené.“

Asistentka mě uvedla do bývalé vězeňské cely, světlé, s bíle natřenými stěnami a výhledem na vycházkový dvůr. Otevřel jsem okno, vyklonil se ven a spatřil tři sledovací kamery uzavřeného televizního okruhu. Na prostém kovovém stole jsem našel srovnané složky a fotografie podobné té, kterou jsem před chvílí viděl v Plannikově kanceláři. Nepřipravil jsem si žádný plán, prostě se těmi materiály proberu. Rychlá prohlídka snímků ukázala, co mě čeká: pyšně se usmívající vojáci pózující vedle hromad mrtvol naskládaných jako sáhové dříví nebo visících na provazech či řeznických hácích. Složky s dokumenty obsahovaly stovky zažloutlých stránek s oficiálními nacistickými hlavičkami. Přivezl jsem si francouzsko-německý slovník a žena, která mě sem zavedla, mi nechala velkou lupu.

Neočekával jsem, že najdu Izákovu fotografii, která by potvrdila jeho věznění v Drütte, narazil jsem však na něco téměř stejně průkazného – razítko na dělnické propustce, která identifikovala svého

držitele jako příslušníka protiletecké ochrany továrny patřící do koncernu HGW, Hermann Göring Werke. Koncentrační tábor Drütte byl součástí ocelárenského komplexu a propustka byla opatřena vybledlým červeným razítkem s logem HGW: tlustým kruhem posazeným na čtverci usazeném na podélném pruhu.

Celé ty roky jsem předpokládal, že je vzor vyražený na Izákově medailonu kompletní. Viděl jsem v něm botu na podpatku, což nebylo nic divného. Izák byl švec, takže to dávalo smysl. Položil jsem medailon před sebe na stůl.

Nebyla to bota. Otočil jsem kovový plíšek o devadesát stupňů a okamžitě jsem to viděl.

Izák někde v ocelárně zvedl z podlahy úlomek kovu s vyraženým logem. Co se tam stalo, že o tom nechtěl či nemohl mluvit? Přistoupil jsem k oknu a zahleděl se na obvodové zdi. Musely tvořit skličující překážku, když Zentrale Stelle sloužila jako vězení. Do nádvoří přesahovaly větve vzrostlého dubu. Za zdí se rýsovaly úhledné střechy domků a já jsem v duchu viděl děti, které před lety pozorovaly vězně okénky v podkroví. Na pozadí světlé zdi jsem si představil Izáka, jak se s

vyholenou hlavou šourá v pruhovaném mundůru plném vší, na nohou špatně padnoucí dřeváky, které v zimě poskytovaly minimální ochranu. Snažili se ho upracovat k smrti. Kolik chybělo, aby se jim to podařilo?

Nechal jsem ho odejít a fantazie mi vykreslila esesáckého dozorce, který obuškem mlátí vězně pověšeného za svázaná zápěstí. Následoval obraz téhož dozorce, jak o vzácném dni volna pózuje někde na venkově a pozvedává k fotografovi korbel piva.

Vstal jsem od stolu, zavřel dveře do cely a rychle jsem procházel zbývající složky, abych našel nějakou zmínku o Ottovi von Krausovi nebo Reinhardu Vogtovi, muži, kterého Zeligman tak proklínal.

Přečetl jsem několik dokumentů podepsaných Krausem, výkazů porovnávajících měsíční produkci oceli s kvótami stanovenými Berlínem. Otto byl opravdu schopný výrobce. V březnu 1941 dodal patnáct tun oproti dvanácti předepsaným, v červenci měl za úkol osmnáct tun a poskytl dvacet.

Našel jsem fotografie Krause v dvouřadovém obleku usazeného za psacím stolem, na visuté lávce při obhlídce vysoké pece nebo na volném prostranství před horou hotových ingotů určených pro továrnu Opel, která patřila koncernu General Motors.

Otto zanechal svůj otisk úplně všude. S lupou v ruce jsem na mnoha odlitcích rozeznal vyražené logo Hermann Göring Werke. Narazil jsem na pochvalný dopis podepsaný samotným Hitlerem, v němž oceňuje Krause za objev technologického postupu, který chudou železnou rudu z okolí Salzgitteru přeměnil v kvalitní ocel pro Říši. Držel jsem v ruce papír, kterého se dotýkal a který podepsal Adolf Hitler.

Nenašel jsem jediný důkaz, že Kraus tajně zachránil stovky vězňů, ale také žádný důkaz, že by se

přímo podílel na jejich mučení. Navzdory velké snaze se mi nepodařilo shromáždit fakta, která by ukazovala jedním nebo druhým směrem. Viděl jsem desítky dozorců v uniformách SS, tváře opakující se na fotografiích, ale ani na jednom popisku nestálo jméno Vogt – až jsem se zarazil u stránky, kde zůstal pouze titulek:

Salzgitter HGW, říjen 1943: Otto von Kraus, Reinhard Vogt, Menard Gottlieb

O Gottliebovi jsem v životě neslyšel, ale Kraus a Vogt byli zmíněni pohromadě. Fotografie chyběla a stránka byla označena zeleným kódem. Z tabulky vysvětlivek jsem se dozvěděl, že zelená barva odkazuje na jiný spis, který byl založen pro předběžné vyšetřování válečných zločinů. Prošel jsem vězeňskou chodbou do administrativní kanceláře a požádal jsem, abych do ní mohl nahlédnout.

Za chvíli mi administrativní asistentka přinesla nové složky. Prolistovala je a prohlédla si sumáře v nich uvedené. „Důkazy o spáchání válečných zločinů byly dostatečně průkazné k obžalobě Vogta a Gottlieba, ale soud materiály vrátil, protože se nepodařilo zjistit místo jejich pobytu. Docela běžný jev,“ dodala a podívala se na mě přes brýle. „Vogt a Gottlieb mohli za války zahynout. Jestli přežili a byli na útěku, jistě si změnili jména. Tyhle lidi je strašně těžké vystopovat, ať už ze země uprchli, nebo zůstali v Německu. My jsme je nenašli. A vypadá to, že žádné další snímky nemáme. I tohle se stává, případ prostě skončí ve slepé uličce.“

Položila materiály na stůl. „Nezapomeňte prosím složky, které jste prohlížel, podepsat a opatřit datem. Každá obálka má chlopeň a v ní záznamový lístek.“ Otevřel jsem horní složku, Gottliebovu, a přečetl si shrnutí: hledán pro obvinění z vraždy, mučení a znásilnění. I druhá složka obsahující Vogtovy materiály nabízela stejný katalog hrůzy. V obou jsem narazil na volné listy obsahující popisky, ale žádné fotografie. Podepsal jsem záznamové lístky a všiml jsem si, že stejné materiály si v roce 1973 prohlížel i Krausův životopisec A. Bieler. Nic překvapujícího. Zapsal jsem si poznámku, abych Bielera kontaktoval a zeptal se ho, zda neví, co se s Vogtovými a Gottliebovými snímky stalo.

Ozvalo se zaklepání na dveře a vešla administrativní asistentka. „Požádal jste i o tyhle materiály, Herr Poincaré, ale museli jsme pro ně zajít do jiné kanceláře, abychom je vůbec našli. Složka Otty Krause.“ Stála na prahu a četla sumář. „Tento spis nezaložili žalobci z našeho úřadu. Pochází z doby poválečné okupační správy, kdy válečné zločiny posuzovaly americké vojenské soudy. Kraus byl obviněn ze zneužívání otrocké práce a měl být postaven před soud. Důkazní materiály však chybí a vyšetřování bylo náhle ukončeno. Máme zde pouze jediný relevantní dokument, prohlášení z jedenáctého února devatenáct set čtyřicet šest, podepsané deseti muži.“

Díval jsem se na původní místopřísežné prohlášení.

Na záznamu se moje jméno opět ocitlo pod Bielerovým. Složka obsahovala ještě jeden list se seznamem adres všech svědků z dubna 1946. Samozřejmě se od té doby mohli přestěhovat, ale nyní jsem získal něco, od čeho se mé pátrání mohlo odrazit.

Úlevou jsem zhluboka vydechl.

Na nádvoří bývalé věznice se prodlužovaly stíny. Musel jsem chytit místní vlak do Stuttgartu a pak spoj do Mnichova. Vybral jsem některé dokumenty ze složek a požádal asistentku o jejich okopírování.

Žena přikývla. „Stihnu to do konce pracovní doby, Herr Poincaré. Nechcete si zkrátit čekání procházkou po nádvoří? Zdá se mi, že byste potřeboval trochu čerstvého vzduchu.“

Nemohla pojmenovat to, co výraz mého obličeje vyjadřuje. Na rozdíl ode mě. Věděl jsem, že se mi v něm zračí zoufalství nad obtížností úkolu lokalizovat svědky na základě třicet let starých adres. Kdo by takovou dobu bydlel na stejném místě? Jak jsem si to vlastně představoval? Potřeboval jsem radu a požádal jsem o rozmluvu s Gustavem Plannikem.

Dozvěděl jsem se však, že dnes musel odejít dřív. Z rodinných důvodů – zítra brzy ráno objíždí na třítýdenní dovolenou.

„Do Austrálie,“ upřesnila administrativní asistentka. „K protinožcům, jen si to představte!“

19

Dokumenty, které jsem si nechal okopírovat, mě pálily do konečků prstů. Obsahovaly důkazy o zločinech tak strašných, že jsem se při odchodu z archivu cítil, jako kdybych do nic netušícího světa přinášel smrtelný virus. Nechtěl jsem, aby mě jejich přítomnost v bytě tížila, až budu pracovat v laboratoři, a rozhodl jsem se, že je někam uložím. Proto jsem se cestou z Ludwigsburgu zastavil v jedné stuttgartské bance a pronajal si bezpečnostní schránku. Do Mnichova můžu odjet pozdějším vlakem.

Bankovní strážný mě nasměroval k výtahu, který mě svezl tři patra pod úroveň ulice, kde mi úřednice bzučákem otevřela ocelovou mříž. Vyplnil jsem příslušné formuláře a o čtvrt hodiny později

jsem již seděl za zavřenými dveřmi v malé místnosti a ukládal písemnosti z Zentrale Stelle do ocelové schránky, která bude zamčena v trezoru. Tam se jim nemůže nic stát a já se zatím rozmyslím, co s nimi – pokud vůbec něco – udělám.

Před odchodem jsem znovu prošel Vogtovu složku. Proslul svým zvykem vytáhnout při ranním apelu několik vězňů a mlátit je gumovým obuškem. Ostatní se rychle naučili hledět přímo před sebe a nevydat žádný zvuk, protože kdyby projevili sebemenší neklid nebo nedej bože soucit, Vogt by je vytáhl z řady a vyřádil se na nich. Tímto způsobem rychle vycvičil vězně k strojené otupělosti.

Usoudil jsem, že v Drütte i v jiných táborech se vězňové naučili žít sami pro sebe a nestarat se o své druhy v neštěstí.

Zkopíroval jsem si jména a adresy svědků na místopřísežném prohlášení vypovídajícím ve von Krausův prospěch. Tyto informace jsem potřeboval a mohl je u sebe bezpečně přechovávat, protože otázky by mi mohl klást pouze někdo zasvěcený do případu.

Právě jsem uzavíral ocelovou schránku, když se dveře do místnosti otevřely. Neuvěřitelné. Nikdo se neobtěžoval zaklepat a požádat o dovolení, přitom šlo o soukromý prostor, který neměl být za žádných okolností narušen. Chystal jsem se vyskočit a hlasitě protestovat, ale Renard Malet – nebo Roland Kempf? – zvedl varovně ukazovák ke rtům a zavřel za sebou.

„Co… Co to má znamenat?“

„Pst. Probudíte sousedy.“

Položil jsem ruku na bezpečnostní schránku. „Vypadněte! Okamžitě!“

Znovu zvedl prst ke rtům.

„Jak jste se sem dostal? Kdo vás pustil? Pouze policie…“ Malet přikývl. „Co je v té schránce, monsieur Poincaré?“ Neodpověděl jsem.

„Víte, mohl bych si obstarat soudní příkaz.“

„Tak kdo jste tentokrát?“

Měl na sobě svůj typický plátěný oblek.

„Jmenuju se Serge Laurent a pracuju pro Interpol. Váš přítel Anselm Kraus má problém, jestli se příliš nepletu, a stejně tak ho máte i vy.“

„Cože?“

„Můžu si sednout?“

„Laurent? Takže už třetí jméno? Proč bych měl věřit…“

Ukázal mi odznak a služební průkaz. „Musel jsem si promluvit s ředitelem banky, abych se dostal dovnitř. Ověřil si mou totožnost a poslání na centrále v Lyonu. Výsledek ho uspokojil a měl by uspokojit i vás. Jsem příslušník mezinárodního policejního sboru, monsieur Poincaré. Jak jinak bych se dostal do přísně soukromé místnosti v bankovním trezoru?“

„Jak jste mě našel?“

Pokrčil rameny. „Pohybujete se v blízkosti Krausovy rodiny. Již nějakou dobu pozoruju pohyb v jejich mnichovském sídle, všímám si, kdo přichází a odchází. Viděl jsem, jak jste se s ním setkal, a rozhodl jsem se vás sledovat a pohovořit si s vámi. Víte, rád bych se seznámil s někým zevnitř, s někým, kdo by mi poskytl informace.“

„Panebože,“ zasténal jsem.

„Ne, Bůh vám nepomůže. Ale já bych mohl.“ Můj úžas hraničil s šokem.

„Říkáte, že mám problém. Jaký problém?“

„Sledoval jsem vás posledních šestatřicet hodin a zjistil jsem, že nejsem sám. Máte v patách jiný stín.“

„Ne! Proč?“

Jedním z důvodů mohla být ocelová bezpečnostní schránka, kterou jsem se chystal zamknout do trezoru. Jenomže ty materiály jsem získal teprve dnes odpoledne. Neuměl jsem si představit, proč by mě někdo sledoval ještě před návštěvou nacistického archivu.

„Byl jste v Číně se Schmidtem,“ pokračoval Laurent. „Seznámil jste se s Anselmovou sestrou a jsem přesvědčen, že vás Anselm pověřil nějakým úkolem, že pro něho pracujete. Předpokládám proto, že máte informace, které by pro mě mohly být užitečné. Jako projev dobré vůle jsem vám právě pomohl. Podle státní poznávací značky je ten druhý stín soukromý detektiv z Mnichova. Požádal jsem stuttgartskou policii, aby ho zatkla, protože jeho popis odpovídá popisu osoby hledané Interpolem.

Není to pravda, ale na chvíli jsem ho odstranil z cesty. Nikdo kromě mě neví, že jste tady, ovšem onen detektiv a lidé, kterým podává hlášení, vědí o vaší návštěvě archivu.“ Ukázal na schránku. „Co je v ní?“

Mlčel jsem.

„Dobrá, objasním vám situaci. Navštívil jste Zentrale Stelle, která plní jeden jediný úkol. Otázka tedy nezní, co je v té schránce. Mohou to být pouze písemné materiály. Koho se ty materiály týkají?

Očividně někoho vyšetřujete.“

„Nejsem vyšetřovatel.“

„Jistěže ne. Jste strojní inženýr. Ale jak jinak říkat lidem, kteří pátrají po informacích na tak obskurním místě a nacházejí je? A kromě mě se o vás zajímá i někdo jiný. Proč?“

Místnost byla stísněná a Malet nebo Kempf nebo Laurent, nebo jak se sakra ten chlap jmenoval, jako by z ní vysával vzduch. Byl urostlý s mohutnými končetinami a prostor mu byl očividně malý. A to jsem tu byl ještě já. „Kdo ve skutečnosti jste?“ dožadoval jsem se vysvětlení. „Poprvé jsme se setkali na celnici v Hongkongu a prodával jste obleky. Potom vás potkám v podniku na likvidaci lodních vraků a je z vás obchodník s ocelí. A teď tohle. Dovážíte obleky, obchodujete s ocelí nebo obojí?“

Přešlápl z nohy na nohu a narazil koleny do stolku. „Interpol,“ zopakoval. „Kraus vlastní podniky rozeseté po celém světě. Předpokládám, že jste slyšel o té katastrofě v jeho ugandských dolech. Další likvidační loděnici mají v Bangladéši a ta je snad ještě horší než ta v Hongkongu. Kraus přesouvá své aktivity do zemí třetího světa, aby využil levnou pracovní sílu. Je průkopníkem v transferu evropské výroby do zámoří a můžete si být jistý, že kapitáni průmyslu tento proces velmi pozorně sledují.

Proto doufám, že z něj udělám odstrašující příklad jako varování pro ostatní.“ Neřekl jsem ani slovo o Steinholzově společnosti.

„Prozatím pouze sbírám informace. Doufám však, že nakonec dojde k obvinění. Viděl jste podmínky, v jakých jeho dělníci pracují?“

Přikývl jsem.

„Co jste si o nich pomyslel?“

„Trochu tvrdé.“

„Trochu? Krausovy ocelárny od těch ubožáků vybírají nájemné za jejich mizerné chatrče, vybírají od nich peníze za stravu, a když utrpí pracovní úraz, musí hradit lékařskou péči v zařízení, nad kterým by se každému obyvateli rozvinutého světa zvedl žaludek. Firma jim ubytování a stravu uhradí předem a pak jim to strhává z platu. Je to vlastně půjčka, kterou dělníci splácejí svou prací. Ovšem ti chudáci ji nikdy nesplatí, víte? Říká se tomu dluhové otroctví. Já teď sbírám materiály, které Krausovi srazí hřebínek. Pokud se mi podaří shromáždit dostatek důkazů, předám případ žalobci v Haagu.“ Zapálil si gauloisku a položil balíček cigaret a stříbrný zapalovač na stolek.

„Tady nemůžete kouřit,“ ukázal jsem na tabulku na stěně. Pokrčil rameny a opřel se na židli.

„Obleky neprodáváte,“ řekl jsem.

„Ve skutečnosti je prodávám.“

„To není pravda.“

„Člověk mé profese musí mít nějaké krytí. Jestli se my dva dohodneme, představím vás jednomu krejčímu, kterého znám. První oblek půjde na můj účet – jako gesto dobré vůle. Nazvěme to splátkou.“

„Za co?“

Vyfoukl na mě oblak kouře. Zrovna tak jsem mohl dýchat výfukové plyny městského autobusu. „Chci vědět všechno o vašem vztahu s Krausovou rodinou.“

„Ne. O tom s vámi mluvit nebudu.“

„Jak dobře tu rodinu znáte?“

„Nevidím žádný…“

„Sblížil jste se s Anselmem? Potřebuju zdroj informací zevnitř.“

Pokud byl Laurent skutečně tím, za koho se vydával, mohl jsem mu toho říct spoustu o nebezpečí a rizicích spojených se získáváním vzácných kovů z elektronického odpadu. Já jsem však o tom pomlčel. Bylo toho na mě moc a příliš rychle. „Anselm je dobrý člověk.“

„Okouzlující, chápu. V každém případě oddaný vlastní rodině.“

„Setkal jsem se s ním celkem třikrát. Sice si s ním tykám, ale těžko bych náš vztah označil za přátelství.“

„Ale názor jste si na něj utvořil, ne?“

Ano, právě jsem si ho tvořil, ale i o tom jsem pomlčel.

„Od celních úředníků v Hongkongu jsem se dozvěděl, že Schmidt přivezl do kolonie počítače a že měl v pase vstupní vízum do Lidové republiky. Nevíte náhodou proč?“ Laurent při řeči ťukal ukazovákem do stolu. Byl jako pneumatická sbíječka oblečená do plátna a nepřekvapilo by mě, kdyby se stolek

pod jeho údery rozsypal.

„Ne,“ zalhal jsem, „nevím, proč přivezl počítače do Číny.“

„Předpokládáte, že tam chtějí rozjet nějaký podnik, Henri? Mohu vás oslovovat křestním jménem?“

„Ne, nesmíte.“

„Možná znáte Anselma a Schmidta natolik dobře, že chápete jejich podnikatelský model. Pokud ne, funguje asi takto. Cestují po celém světě a vyhledávají výhodné příležitosti. Kdekoliv vybudují nějaký provoz, zaserou to tam a zisky převedou domů do Mnichova. Vzpomeňte si na má slova, až budete příště pít jejich šampaňské.“

Podal mi vizitku, vstal a narazil hlavou do horního okraje zárubně. „Myslím si, že by se vám hodil přítel, monsieur Poincaré. Víte, nemám ve zvyku udílet nevyžádané rady, ale nenechte se ovládnout osobní náklonností. Já vedu kriminální vyšetřování, a jestli tomu člověku pomůžete, bez váhání vás obviním ze spolupachatelství. Zůstaneme v kontaktu.“

20

Nedokázal jsem se vyhýbat laboratoři, přestože jsem se sám sobě zavázal, že nechám základní desky na pokoji, dokud se nezbavím kašle. Když digestoř dorazila o den dříve a Anselm poslal elektrikáře a tesaře, aby ji okamžitě instalovali, ovládla mě zvědavost. Ve čtvrtek večer již byla laboratoř plně funkční a já začal pracovat prostě proto, že jsem nedokázal nezačít. Extrakce ryzího zlata z odpadu mě fascinovala jako technický problém. Na první pohled neobsahovaly desky s tištěnými spoji nic cenného, ale já věděl svoje.

Stanu se alchymistou, který vymačkává zlato z olověných hrud. Vezmu bezcennou desku, rozdrtím ji, vykoupu v tajemném roztoku a výsledkem bude třpytivý poklad. Nemyslel jsem na Krause a na pekelnou díru, kterou bude potřebovat, aby operaci převedl do průmyslového měřítka a získal z ní profit, sváděl mě samotný problém.

Liesel měla přiletět z Kampaly v sobotu pozdě večer a mně zbývalo dvaasedmdesát hodin, abych proces zdokonalil, než ji odjedu přivítat. V neděli navštívíme Anselma a absolvujeme rodinné grilování, při kterém na mě určitě bude tlačit a dychtit po dobrých zprávách. Poskytnu mu informace, ale dopustím se velkého hříchu opomenutí – nezmíním se o vyšetřování Interpolu. Ani jemu, ani Liesel. To ve svém důsledku znamená, že od té chvíle budu v jejich přítomnosti pokaždé lhát.

Nehoda, která mě postihla, mě naplnila novým respektem k chemickým reakcím. Tentokrát jsem pracoval pod digestoří, a navíc jsem si nasadil ochrannou masku, když jsem rozdrtil dvě základní desky, namočil je do lučavky královské a vzniklý roztok jsem vařil tak dlouho, až vznikl kalný rmut. Už předtím jsem pouze v kyselině dusičné rozpustil stříbro a měď a připravil iontový roztok. Při první filtraci rmutu jsem pomocí chloridu sodného oddělil stříbro od zbytku usazeniny, posbíral ho a vyčistil. Získal jsem tak první cenný kov – a slyšel jsem vedle sebe Izáka, jak mi aplauduje.

Před mnoha lety mně na naší lavičce v parku ukázal kousek slídy. Slyším ho jako dnes. Když jsem byl v tvém věku, otec mě nechával chodit za pluhem a držet opratě. Jednoho dne pluhová radlice obrátila zem a já jsem spatřil něco lesklého. Zvedl jsem to a zavolal: „Tati, podívej! Je to stříbro! Jako mámin svícen! Jsme bohatí!“ Táta se rozesmál. „To je slída. Minerál,“ řekl mi. „Zkusíme ho rozštípnout.“ Podržel jsem kamínek a zjistil jsem, že se z něj dají odloupávat tenké plátky. „Je to kočičí stříbro,“ poučil mě otec. „Nesmíš si teď myslet, že jsi bohatý. Na to bys musel pracovat mnohem víc.“

Izák mi tehdy podal velký kus slídy, dlouhý a široký jako moje ruka. V mém výrazu určitě spatřoval úžas svého mladšího já. Smál se, když jsem odlupoval tenké stříbřité lupínky a přidržoval je proti

světlu. Viděl jsem přes ně jako přes sklo, ale byly ohebné. O dvanáct let později na univerzitě jsem si jako jeden z volitelných předmětů vybral geologii, abych mohl pomocí silného mikroskopu studovat krystalickou strukturu slídy. Psal jsem o tom Izákovi dlouhé dopisy a poslal jsem mu svou

semestrální práci. Ani jako student jsem nemohl tak docela uvěřit, že se tento minerál nachází v zemi kompletně zformovaný bez zásahu lidské ruky. Získané poznatky jen prohloubily můj úžas.

A ani teď, o dalších šest let později, jsem nemohl uvěřit, že z čirého roztoku získávám ryzí stříbro. Přesto jsem hleděl na reálný důkaz, kousek kovu v kádince. Bez ohledu na Anselma Krause a jeho výdělečný podnik jsem pochopil podstatu chemického procesu, vazby různých materiálů a prvků a jejich uvolňování v dějích lidským okem nepostřehnutelných. Zázrak.

A když pomyslím, že mi za to platí…

Pracoval jsem dál a zjistil, že s mědí to bude obtížnější. Nejprve jsem dlouho postupoval metodou pokus-omyl a pak jsem prostudoval několik učebnic. Nakonec jsem do roztoku, který zbyl po dekantaci stříbra, přidal hydroxid sodný. Měď se vysrážela jako hydroxid měďnatý. Zahřál jsem ho, rozpustil v kyselině a pomocí kovového zinku jsem získal čistou měď v pevné fázi – nebyl to sice vzácný kov, nicméně svou cenu měl.

Ve dvou případech ze dvou jsem tedy byl úspěšný.

Pak přišlo na řadu zlato a já se do jeho extrakce ponořil jako prospektor donekonečna propírající kovonosné usazeniny u vodních toků v Kalifornii. Za své krátké profesní kariéry jsem již zjistil, že práce poskytuje vítanou formu amnézie. U laboratorního stolu jsem úplně zapomněl na Laurenta a jeho hrozby, že mě zničí, jestli se postavím na stranu Liesel a jejího bratra. Zapomněl jsem na mrtvé oči dělníků v podniku na likvidaci lodních vraků. Zapomněl jsem na znechucení nad Schmidtem, který nutil dítě rozhodovat o zabití zvířete a označoval to za zkoušku mužnosti. Na chvíli jsem dokonce zapomněl na fotografie v nacistickém archivu. Práce přináší amnézii, byť jen dočasnou, a já tu úlevu přivítal.

Při hledání zlata jsem rozdrcené základní desky, již zbavené stříbra a mědi, zalil lučavkou královskou. Druhý den ráno jsem roztok přefiltroval. Obsahoval ionty zlata, neviditelné, ale přesto přítomné jako cukr rozpuštěný v šálku čaje. Přidal jsem metadisulfid sodný a ať se propadnu – z roztoku se vysráželo zlato, které klesalo v podobě drobounkých šupinek barvy slunce ke dnu zkumavky jako vločky ve sněžné kouli. Sesbíral jsem je, roztavil a nechal zchladnout do malých kuliček.

Vynikající začátek. Měl jsem k dispozici důkaz, že zvolená koncepce je správná, ale zatím jsem nemohl ohlásit, že jsem objevil proces, který by Anselmovi umožnil extrahovat kovy v průmyslovém měřítku, až jednoho dne bude sbírat desítky tisíc a později miliony vyřazených desek s tištěnými spoji.

Obtížnější výzva se týkala platiny a paladia. Abych získal tyto vzácné kovy, musel jsem zbytky základních desek znovu rozpustit v lučavce královské, ale tentokrát je i povařit! Držel jsem

zkumavku v kleštích a pohyboval jí nad plamenem Bunsenova kahanu. Z roztoku opět stoupaly žíravé páry jako tehdy při nehodě, ale tentokrát ve zvládnutelném objemu. Z přemíry opatrnosti jsem před smícháním kyselin nádobku zchladil stlačeným vzduchem. Odsávání digestoře jsem zesílil na plný výkon. Plynová maska fungovala bez zábran, průzory se nezamlžovaly. Nad výpary jsem tedy zvítězil.

Ale i tak, kdyby zkumavka praskla a lučavka se vylila na otevřený plamen, riskoval bych prudké vzplanutí a možná i výbuch. Požádal jsem servisního technika, ať přímo na laboratorní stůl

nainstaluje druhý telefonní aparát, kdybych potřeboval přivolat záchranku.

Celý pátek jsem pracoval na izolaci platiny a paladia. Nejdřív jsem se pokusil vysrážet z roztoku platinu za použití chloridu amonného. Nefungovalo to. Zkoušel jsem různé poměry kyseliny chlorovodíkové a dusičné. Měnil jsem dobu vaření a intenzitu ohřívání. Nechal jsem si poslat nové chemikálie v domnění, že původní dávka mohla být kontaminovaná. Nic nezabralo, a tak jsem na konci dlouhého pracovního dne zhasl kahan a nechal roztok pod sacím ventilátorem digestoře vychladnout.

Bylo sedm večer. Stáhl jsem si masku a zavíral jsem okna a zhasínal světla, když jsem uslyšel zaklepání na dveře. Otočil jsem se k návštěvníkovi, který stál na prahu.

„Žádám o dovolení vstoupit na palubu, kapitáne.“

„Viktore, vy jste vždycky vítán.“

„Anselm mi řekl, že vás nejspíš najdu tady. Mladík jako vy osamělý v rušném velkoměstě. Jistě máte večer na práci něco lepšího.“ Podíval se na hodinky. „Hudbu, bary…“

„Podělím se s vámi o jedno tajemství. Nudím se. Ale neříkejte to prosím Liesel.“

„Ha! Tomu se říká pracovní horlivost. V pátek v sedm večer pořád u laboratorního stolu?“ Stoupl si na špičky a naklonil se ke mně. „Anselm se zmínil o vaší zakázce v Argentině. Určitě mu to vyzvonila Liesel. Je na vás nezřízeně pyšná. Doslova se vámi chlubí. Druhá loď pokladů v Buenos Aires. To snad není možné. Stává se z vás něco jako specialista na hledání potopených pokladů.“

„Ne že by to byl záměr. Ale tu práci vezmeme.“ Svlékl jsem si laboratorní plášť.

„No, jestli pojedete do Argentiny, měl byste se seznámit s Gretou, mou manželkou. A kdyby to bylo možné, mohl byste se setkat i s našimi přáteli. Scházíme se každý pátek večer v našem domě.

Nazýváme náš spolek Edelweiss, Protěž. Všichni jsme se do Jižní Ameriky vystěhovali po válce.

Evropa tehdy byla hrozně depresivní místo k žití. Ale já jsem v Krausových ocelárnách zapustil

kořeny tak hluboko, že jsem se nedokázal vzdát své pozice tady. Snažím se trávit alespoň jeden týden ze šesti v Buenos Aires. Ale už brzy odejdu do penze a přestěhuju se tam natrvalo. Ve společnosti přátel se tam cítím jako doma. Chybějí mi.“

Netušil jsem, proč za mnou přišel. „Možná tam nepojedu,“ informoval jsem ho. Pravdivě. Byla by to hodně dlouhá cesta a usoudil jsem, že by se všechno dalo zařídit prostřednictvím kurýrní služby.

Navíc bych tak ušetřil našemu zákazníkovi, argentinské vládě, nemalou částku za zpáteční letenku.

„Ale jde přece o další honbu za pokladem! Že byste pustil z ruky takovou příležitost? Tomu nevěřím.“ Připojil se ke mně u laboratorního stolu, zvedl prázdnou kádinku, obracel ji v prstech a prohlížel si ji ve světle stolní lampy. „Vždycky je dobré seznámit se s novými lidmi, Henri. Tady v Německu vám postačím já a Anselm. Ale mí přátelé v Buenos Aires mají vynikající styky a vy byste je měl poznat.

Tedy jestli do Argentiny odcestujete.“

„Jste velmi laskav, Viktore, ale mám za sebou dlouhý den.“

„No dobře, přejdu k věci.“

Skladiště bylo dost velké, aby se do něj vešlo několik skromných bytových jednotek. Já jsem si vybral

malý rohový apartmán s dvojitým oknem vedle nákladního výtahu, do něhož se vcházelo prvními z dvojích dveří, které z chodby vedly, těmi hned za umývadlem. Druhé dveře na konci chodby byly vzdálené asi čtyřicet metrů, a kdybych držel v ruce kámen, nedohodil bych k nim. Ale zřetelně jsem na ně viděl, a když se otevřely, spatřil jsem v nich vysokého muže s krátkými vlasy, jako měl Schmidt, avšak blonďatými. Měl na sobě tmavý oblek a dveře za sebou pečlivě zavřel. Stál v pozoru, jen ruce měl spojené před tělem, a mlčel.

„Henri, navštívil jste Zentrale Stelle a odnesl jste si odtamtud složku Otty von Krause.“ Vytřeštil jsem na Schmidta oči.

„Jak to víte, Viktore?“

„Vím o všem, co se kolem firmy nebo Krausovy rodiny šustne.“

O tom jsem pochyboval. Nevěřil jsem, že by věděl například o tom, že dramatický výstup na hongkongské celnici sledoval agent Interpolu.

To je ale parchant!

„Ano,“ přiznal jsem, „byl jsem v archivu.“

„Proč?“

„Nemyslím, že by vám do toho něco bylo.“ Zmocnilo se mě bizarní nutkání dát se na útěk. Umístil jsem laboratoř na konci skladištní budovy a v rozporu se všemi předpisy z ní vedl pouze jediný východ – chodbou a zmíněnými druhými dveřmi, u nichž stál Schmidtův tělesný strážce. „Máte nějaký problém, Viktore?“

Schmidt mě obešel a otočil kohoutem Bunsenova kahanu. Zasyčel plyn a Němec sáhl do kapsy pro zapalovač. Butan se s tupým blafnutím vznítil. „Problém nastává, když někdo začne pátrat v rodinné minulosti. Vy nebo kdokoliv jiný. Pokládám to za krajně nezdvořilé. Máte-li nějaké otázky, položte je Anselmovi nebo Liesel. Anebo mně, s radostí je zodpovím.“

Nechápal jsem, proč s sebou toho pomocníka, mlčenlivého muže, který vypadal jako zabiják, vůbec přivedl, když on sám působil dostatečně zastrašujícím dojmem. Byl sice dvakrát tak starý jako já, ale býčí krk a sudovitý hrudník vyzařovaly hrozbu, která mluvila jasnou řečí: vedeme civilizovaný rozhovor, avšak kdybych mu zavdal sebemenší příčinu, bez váhání by mě zlomil a snědl k večeři.

Fyzicky bych se mu neubránil, natož jeho gorile.

Předložil jsem mu zredukovanou verzi pravdy. „Sháněl jsem informace o mém strýci, adoptivním strýci, který nedávno zemřel. Možná si vzpomenete, že jste mi kondoloval.“

„Ano, ale proč jste navštívil archiv shromažďující záznamy o zločinech nacistické éry?“

„Nemyslím, že máte právo klást podobné otázky.“

„Udělejte mi radost. Proč Zentrale Stelle a materiály Otty von Krause?“

Popsal jsem Izákovo nejasné spojení s Zeligmanem a zmínil Zeligmanův podpis na místopřísežném prohlášení v Krausův prospěch. „Domníval jsem se, že když Izák znal Zeligmana a Zeligman podepsal

ten dokument, mohli ostatní signatáři Izáka rovněž znát. Takže jsem si vzal jejich seznam a postupně je chci vyhledat. Pro mě je to svým způsobem neuzavřená záležitost, Viktore. Chci se toho o adoptivním strýci dozvědět víc.“

„To je chvályhodné, ale proč jste si odnesl i další složky?“

Určitě mě prozradila ta asistentka, která mi připadala tak ochotná. Věděla, které materiály jsem si nechal okopírovat, a zavolala Schmidtovi. Ale z tohoto výslechu mi šla hlava kolem.

„Snažím se vyplnit prázdná místa,“ hájil jsem se. „Jde o mého strýce. Mám pocit, že mu to dlužím, toto malé pátrání. A teď mi prosím vysvětlete, proč s tím máte takový problém.“

„Nechte toho, Henri. Ti svědkové jsou dávno mrtví.“

„Uplynulo třicet let. Pokud jim tehdy bylo dvacet nebo třicet, dá se rozumně předpokládat…“

„Poslužte si. Ale i kdyby žili, pochybuju, že je najdete. Rozprchli se do všech světových stran. Amerika Severní i Jižní, Evropa. Mnoho štěstí.“

„No dobře. Skončili jsme?“

Schmidt zhasl kahan. „Připadáte mi dost rozumný, abyste ocenil dobrou radu. Naše rodina je svázána pevnými pouty, Henri. Moje dcera se provdala za Anselma. Já jsem byl Ottova pravá ruka, když tuto firmu budoval. Jsem Lieselin kmotr. Má vás hodně ráda a já docela chápu proč. Jste inteligentní a čeká vás slibná budoucnost.“ Rozhlédl se po laboratoři a pokýval hlavou. „Tu máte,“

podal mi vizitku. „Moje adresa v Buenos Aires. Dávám ji pouze příbuzným a přátelům a navzdory vaší indiskreci v archivu bych vás rád považoval za přítele. Vezmu vás za slovo, Henri. Kdybyste do Argentiny odcestoval a v pátek večer se zdržoval v Buenos Aires, zastavte se. S doktorem Nagelem jste se již setkal. Bude tam také. To víte, domácí večeře ve vzdálené zemi nikdy neuškodí.“

Prošel kolem mě do chodby.

„Co on?“ pokynul jsem ke druhým dveřím.

„Dělá mi společnost… Jak to jinak říct? Zentrale Stelle se týká minulosti. Záleží však na budoucnosti. Nepředbíhejme událostem, ale Liesel je do vás zamilovaná a Anselm o vás má velmi vysoké mínění. Opravdu byste měl naši rodinu v Buenos Aires navštívit. Poznat nás, Henri… Jste dobrý matematik?“

„Zdědil jsem trochu nadání, ano.“

„Výborně. Dejte si dohromady dvě a dvě. Mimochodem, opravdu bych se velmi rád podíval na tu vaši potápěčskou plošinu. Čekám na pozvání.“

„Mám tu moc práce, Viktore, ale dám svému partnerovi vědět, že vás má očekávat. Můžete se tam zastavit i beze mě. Kdykoli vám to bude vyhovovat.“

„Dobrá. Děkuji vám za tento rozhovor. Cítím se lépe.“ Podíval se na hodinky. „Uvidíme se na pikniku, ano? V neděli.“

Na protějším konci skladiště jeho tělesný strážce otevřel a zavřel druhé dveře. Chodbou zněly dvojí kroky, které postupně utichly. Otočil jsem se zpátky do laboratoře a snažil se pochopit, co se právě

stalo. Později večer jsem zjistil, že se miska s holicím krémem, kterou mívám obvykle položenou na polici nad umývadlem, přesunula na okraj vany.

Uvažoval jsem, jestli bych neměl zavolat Sergi Laurentovi.

21

V neděli ráno jsem se vzbudil a zakrátko zjistil, že před dveřmi mého bytu čeká Schmidtův svalnatý

„společník“ s gorilími tlapami. Správně bych se měl nad tou připomínkou vztekat, uvědomoval jsem si však, že jsem v archivu určitě narazil na něco důležitého, což vyvolalo poplach. Od administrativní asistentky jsem se dozvěděl, že soudit válečné zločiny není tak snadné, protože mnozí pachatelé uprchli ze země nebo si změnili jména. Že by se Schmidt strachoval, že narazím na jeho jméno?

Proč mě to nepřekvapovalo?

Muž stál přes ulici, opíral se o kapotu a předstíral, že čte noviny, nápadný, až mi ho bylo líto. Nepochyboval jsem, že mě bude sledovat celý den a hlásit mé pohyby svému chlebodárci. Tak tohle ne, nenechám na sebe dohlížet. Mohl jsem se ho zbavit dvěma způsoby. Zajet ke Schmidtovi, zaklepat a říct mu, ať s tím nesmyslem přestane, anebo předvést, jak marné jsou jeho snahy mě sledovat.

Rozhodl jsem se pro demonstraci.

V pátek dopoledne jsem se věnoval několik hodin pokusům prověřit dvě místní jména z místopřísežného prohlášení ve prospěch Otty von Krause. Jeden ze signatářů, Felix Schumpter, uvedl bydliště na předměstí Mnichova. Telefonní seznam a telefonát na finanční úřad mi rychle prozradily, že na udané adrese momentálně nikdo toho jména nebydlí, i když podle záznamů tam až do roku 1939 nějací Schumpterovi skutečně žili. Daňový úředník mi poskytl telefonní číslo na oné adrese, ovšem žena, která zvedla sluchátko, to jméno v životě neslyšela. Její otec koupil dům ještě před válkou a to bylo všechno, co mi mohla říct. Možná se ani nesnažila něco zjistit – v té době se v Německu prodávaly prvotřídní nemovitosti doslova za hubičku poté, co je opustili původní židovští majitelé a buď se jim podařilo vycestovat do zahraničí, nebo později skončili v pekle lágrů.

Zkusil jsem druhé nejbližší město uvedené na místopřísežném prohlášení, Vídeň. Vyhledal jsem příslušné telefonní číslo a vytočil ho. K mé velké radosti žena, která se ohlásila, potvrdila, že její dědeček Aaron Montefiore je dosud živý a zdravý. Bohužel v této chvíli spí, tudíž se mnou nemůže mluvit. Poděkoval jsem, ale nic víc jsem neřekl, nechtěl jsem riskovat snadné odmítnutí po telefonu. Rozhodl jsem se, že do Vídně přijedu bez ohlášení, i když jsem si byl vědom, že tento postup má rovněž svá úskalí. Nemusel jsem pana Montefioreho zastihnout doma. Nemusela by se mu líbit opovážlivost, s níž jsem ho znenadání přepadl. Ale kdybych se s ním setkal a on by odmítl odpovídat na otázky týkající se Drütte a Izáka Kahaneho, musel by mi odpovědi odepřít tváří v tvář. Chtěl jsem, aby poznal, jak jsem Izáka miloval. Ovšem kdyby ho znal, a přece o něm nadále odmítal mluvit, nezbylo by mi nic jiného než zklamaně odejít a zkusit další jména na seznamu.

Pod vlivem frustrace z nezdaru s platinou a paladiem jsem usoudil, že mi nejvíc prospěje celodenní procházka. Někdy tak své problémy řeším. Mám ve zvyku neustále nosit při ruce zápisník, ale na procházkách se snažím myslet na něco úplně jiného. Často se však stane, že se řešení vynoří v

okamžiku, kdy třeba obdivuju žilkování na dubovém listu nebo přemýšlím o odborném článku, který jsem nedávno četl.

Schmidtův člověk vyřešil zásadní dilema. Budu se procházet…, ale ve Vídni. Promyslel jsem si plán, nabalil starý kufr a vyšel z bytu.

Choval jsem se, jako kdybych netušil, že mě někdo sleduje, a nastoupil jsem do autobusu, který jel na mnichovské železniční nádraží. Na sobě jsem měl světle hnědé kalhoty a tmavohnědé sako, hlavu nepokrytou. Na nádraží jsem si koupil jízdenku do Stuttgartu a dal jsem si hodně záležet, abych slovo Stuttgart vyslovil dostatečně hlasitě, takže mě musely slyšet každé uši v okruhu deseti metrů. Na nástupišti jsem stál první v řadě a byl jsem také první, kdo do vlaku nastoupil. Předpokládal jsem, že Schmidtův člověk nebude natolik sebevědomý nebo hloupý, aby si sedl do stejného vagonu. Jako dodatečné preventivní opatření jsem zaujal místo v poslední řadě sedadel směřujících po směru

jízdy, takže kdyby se o mě někdo zajímal, musel by se otočit, aby mě viděl.

Jakmile se vlak rozjel, odešel jsem i s kufrem na toaletu. Do starého kufru jsem si uložil menší tašku, ve které jsem vezl šedý oblek a plstěný klobouk. Převlékl jsem se a šaty, ve kterých jsem vyšel z bytu, jsem nastrkal do tašky. Zavřel jsem kufr a s kloboukem v ruce jsem čekal. Do Stuttgartu už jsem cestoval několikrát, ale dnes jsem místo rychlíku zvolil osobní vlak. Věděl jsem, že za dvacet minut přibere v Augsburgu hodně nových cestujících.

Když vlak zastavil, vyšel jsem z toalety převlečený do jiného oděvu a s novým zavazadlem. Kufr jsem vrátil na původní místo do sítě nad sedadlem a vystoupil jsem na nástupiště. Okamžitě jsem se otočil k vlaku zády a rozevřel noviny, které jsem koupil na mnichovském nádraží jako rekvizitu. Schmidtův člověk se neukázal, vlak do Stuttgartu odjel i s ním a já jsem měl sotva dost času, abych podchodem pod kolejemi prošel na sousední nástupiště, kde jsem nastoupil na spoj do Mnichova. Tam jsem přesedl na mezinárodní expres do Vídně.

Znovu jsem si vybral poslední sedadlo v řadě po směru jízdy. Nepoznal jsem žádného spolucestujícího z osobáku do Stuttgartu. Vyšel jsem do chodbičky a zkontroloval vagon za sebou. Seděli v něm jen tři lidé, jejichž obličeje mi nic neříkaly. Výpravčí zvedl plácačku a zapískal. Posadil jsem se a z kapsy saka vytáhl seznam svědků.

Vyšel jsem z vídeňského nádraží a vyhlížel taxi, ale ještě předtím se stalo něco divného. Když jsem vystoupil z vlaku, na vedlejším nástupišti stál jiný vlak, připravený k odjezdu na letiště, a já jsem spatřil muže, který mi připadal povědomý – vysoký, dokonale oblečený a úplně plešatý, respektive s oholenou hlavou. Vypadá jako doktor Nagel, pomyslel jsem si, lékař z Buenos Aires. Podíval jsem se podruhé, abych se ujistil, že se nemýlím, a pak jsem zavolal přes koleje.

„Herr Nagel!“

Žena vedle něj mě zřetelně slyšela. Zvýšený hlas hraničící s výkřikem může na veřejném prostranství vzbudit rozruch a ona se ke mně s trhnutím ohlédla. Avšak muž, kterého jsem pokládal za Eckeharta Nagela, se ani nepohnul.

„Herr Nagel!“

To už se po mně otáčeli další cestující, jen on ne. Nastoupil do vlaku na letiště a já si šel po svém, přestal jsem na něj myslet. Vyšel jsem z nádražní budovy a o patnáct minut později mě taxík dovezl na okraj čtvrti městských domů mimo centrum.

„Budete muset pěšky,“ oznámil řidič, když zastavil před blikajícími majáčky policejního hlídkového vozu. Zaplatil jsem mu a vyrazil ulicí. Občas jsem nahlédl do papírku, kam jsem si poznamenal adresu, a díval se na čísla domů. Celou cestu jsem si v duchu nacvičoval, co řeknu. Byl jsem nervózní, chystal jsem se vydat na milost a nemilost tomu, kdo mi otevře. Ze zvyku jsem se vyhýbal situacím, kdy musím vložit svůj osud do rukou jiných. Raději stoupám a padám vlastním přičiněním, ovšem v této záležitosti jsem byl prosebníkem. Ty informace jsem potřeboval já, cizí člověk, který přichází s velmi podivným požadavkem.

Věc mi ještě ztěžoval hlas mého otce, jenž mi zněl v uších, starý argument, který používal vždycky, když matka chtěla navštívit Vídeň: Rakušané, vrčel, byli ještě nadšenější, ještě fanatičtější nacisté než samotní Němci. Proč by někdo dobrovolně jezdil do Vídně? Matka protestovala a poukazovala na architekturu, hudbu i kuchyni. Otec vypínal rádio, kdykoli v něm hráli Mozarta.

Připomněl jsem si, že jsem nepřijel navštívit nacistu, nýbrž člověka, který nacistickou nadvládu přežil. Bude jako Zeligman, silná osobnost, muž, který o válečných letech bez rozpaků hovoří, nebo spíš jako Izák, jenž o válce mluvit odmítal? Kráčel jsem ulicí a nevěnoval jsem pozornost hloučku rozrušených lidí přede mnou, který se neustále rozrůstal kolem dalších automobilů s blikajícími majáčky. Soustředil jsem se na přeříkávání projevu, jímž se obrátím na Aarona Montefioreho. Abych si dodal sebevědomí, vzpomínal jsem na Izáka na naší lavičce a na páteční večeře v bytě pod námi, kdy se rozpovídal u skleničky vína. Sáhl jsem do kapsy a sevřel v dlani jeho medailon. Zvládnu to.

Zaklepu a prostými slovy objasním své přání. Nedostal jsem k tomu příležitost.

Ty blikající majáčky patřily sanitce a druhému policejnímu vozu. Uniformovaný strážník natahoval žlutou pásku se zákazem vstupu. Shromáždění lidé se dívali, jak zdravotníci snášejí po mramorových schodech nosítka. Podíval jsem se na číslo popisné, které jsem si zapsal na papírek, a porovnal ho s tabulkou na budově. Sedělo. V domě se nacházely tři byty, každý zabíral celé podlaží.

„Kdo?“ zeptal jsem se přihlížející ženy.

„Ach, Herr Montefiore. Jeho vnučka vyběhla z domu s křikem, že zkolaboval. Já bydlím támhle,“ ukázala na sousední dům. „Zavolala jsem pohotovost. Moc dobrý člověk.“

To není možné, táhlo mi hlavou. Byl jsem tak rozrušený, že jsem se málem srazil s kočárem taženým unaveným koníkem, který vozí turisty v okolí Svatoštěpánského dómu. Kobylka uskočila, její podkovy v protestu zacinkaly na dlažbě, a zastavila se. Já jsem také stál. Kočí se zeptal, jestli nepotřebuju pomoc.

Posadil jsem se na obrubník, abych se trochu sebral.

Během hodiny jsem se opíral čelem o okenní sklo ve vlaku, kterým jsem se vracel do Mnichova, v hlavě totální zmatek. Štěstí mi nepřeje. Chtěl jsem si promluvit se dvěma muži a oba zemřeli dříve, než jsem se k nim dostal. Vzpomněl jsem si na výstavnou ulici, v níž Montefiore bydlel, městské domy z bělavého vápence s tmavými okenicemi, stožáry pouličních lamp z černě natřeného tepaného železa. V každém okně květiny. Budovy byly úzké a vysoké, elegantní. Montefioremu se zjevně dařilo dobře. Přesvědčoval jsem sám sebe, že by si se mnou určitě promluvil.

Vlak se rozjel a já si v seznamu zakřížkoval další jméno.

22

Liesel prošla celní a pasovou kontrolou a vrhla se mi do náruče. Doufal jsem v alespoň malý náznak, že po tom vášnivém víkendu v posteli naše láska přetrvá, ale nemusel jsem si dělat žádné starosti.

Běžela ke mně, jako kdybychom byli milenci odloučení dlouhou válkou a teď jsme se jako zázrakem znovu setkali. Brzy jsem poznal, že ji zážitky v Ugandě znepokojily.

Potřebovala si o tom promluvit.

„Ten důl je strašný,“ vydechla a přitiskla se ke mně. „Opravdu hrozný, Henri, a naše jméno tam vidíš na každém kroku. V závalu zemřelo třicet horníků. Udusili se. Londýnské Timesy měly v zemi reportéra a otiskly jeho článek ještě před mým příletem. Setkala jsem se s vdovami a dětmi až poté, co s nimi mluvil on.“

Začala se jí třást ramena, ale potlačila emoce, odstoupila a utřela si oči. „Vládní úředníci bezhlavě pobíhali a křičeli. Vdovy a děti si sypaly hlavy prachem. Přijeli další novináři, hemžili se tam jako hmyz. Tohle by nám v Evropě nikdy nemohlo projít, Henri. Jak mohl Anselm něco takového dopustit? Měl by to napravit!“

Že by opravdu nevěděla? Že by ji Anselm tak ostře oddělil od podnikatelských aktivit Krausových oceláren?

V noci, po koupeli a se sklenkou whisky v ruce již trochu klidnější, mi Liesel popsala ugandskou verzi toho, co jsem viděl v Hongkongu a na co Laurent narazil v Krausových podnicích po celém světě.

Anselmovi dělníci žili v chatrčích se střechami ze spleteného rákosu, případně, pokud si mohli dovolit utratit ve firemní prodejně více peněz, z vlnitého plechu. „Nepřidělujeme jim přilby ani hlavové lampy,“ referovala a nalila si další drink. „Musí si je sami kupovat. Já svým lidem poskytuju kancelářské vybavení zdarma, nic mi za ně neplatí. Kristepane.“

Napila se skotské.

„Zavalený důl se změnil v hrobku, avšak Anselm už dal svým geologům za úkol připravit plány pro otevření další šachty o pár kilometrů dál na východ, kde bude moci dobývat stejné ložisko. Tentokrát by to měl udělat pořádně. Panebože, takové fiasko!“

Bylo hodně pozdě, měsíc klesal k obzoru, ale ještě svítil dostatečně jasně, aby změnil okno s výhledem na anglickou zahradu v zrcadlo. Seděli jsme na pohovce v Lieselině obývacím pokoji a pozorovali svůj odraz ve skle.

Zeptal jsem se, jestli má Anselm ve zvyku své podniky občas navštívit.

„Na tento důl se byl podívat u příležitosti jeho otevření, to ano. Ale tehdy nebyly jámy tak hluboké, aby to představovalo nějaké nebezpečí. Ubikace horníků i obchod byly nově postavené a docela hezké. Jenže to už je dvanáct let a od té doby tam nebyl. Teď tvrdí, že je stejně šokovaný jako ostatní a že o ničem nevěděl. Jak je to možné? On přece ten důl řídí. Můžu ti říct jedno. Všechny naše podniky v Evropě jsou bezpečné a řádně vedené. Správu zámořských akvizic však Anselm svěřuje svým viceprezidentům. Proto o ničem nevěděl.“

„A viceprezidenti podávají zprávy…?“

„Strejdovi Viktorovi.“

Té noci mě Liesel v posteli málem utahala k smrti. První milování bylo něžné, i když dychtivé a rychlé přivítání. Když jsem se otočil na bok, abych si odpočinul, obrátila mě zpátky k sobě a žadonila, abych ji objímal. Poslechl jsem, ale jí to nestačilo. Probudil jsem se vleže na zádech ještě za tmy a zjistil jsem, že na mě obkročmo sedí. Rozsvítila noční lampičku a chtěla se milovat. Naléhal jsem, že se musí vyspat, ale znovu mě probudila s prvními slunečními paprsky. „Obejmi mě.“

Když jsem později vstal a posadil se k balkonovým dveřím, cítil jsem na sobě její pohled. Nakonec jsem se vrátil k posteli, posadil se na ni a pohladil Liesel po vlasech. Políbil jsem ji na čelo a ona zavřela oči. „Nikam nepůjdu,“ ujistil jsem ji.

Podívala se na mě a rozplakala se.

Zaparkovali jsme u Anselmova domu, a když jsem vystoupil, uslyšel jsem Friedricha, který v kabině stuky nalétával k zuřivému útoku. Rrrrr-ra-ta-ta-ta. Rrrrr. Byl příliš zabraný do bojové operace, aby nám zamával, a já se zasnil. Doufal jsem, že jestli budu mít někdy děti, budou mít také nějakou vášeň, jakoukoliv, stejně čistou a krásnou jako on.

Byl horký slunečný den. Anselm se oháněl u grilu a Theresa nás vítala s otevřenou náručí. Svou statnou postavou připomínala operní pěvkyni. Robustní, ne však tlustá. Svalnaté paže, mohutné boky a zadnice. A něžná. Magda s palečkem v puse se tiskla matce k sukni. Theresa políbila Liesel na obě tváře a totéž udělala i mně, se stejnou vřelostí. Váhal jsem, ale nakonec jsem si přiznal, že mě vítala stejně vesele a upřímně, jako kdybych patřil do rodiny.

„Opa!“

Spatřil jsem Schmidta a tentokrát jsem neváhal ani vteřinu.

Přistoupil jsem k němu, potřásl si s ním rukou a zašeptal jsem: „Nechte těch pitomostí a přestaňte mě sledovat.“ Vyhnul jsem se nezdvořilosti a neztropil jsem scénu. A rozhodně jsem si nechtěl Liesel stěžovat, že mi její kmotr nevěří a posílá za mnou hlídače. Neshoda s Viktorem zůstane jen mezi námi, pokud tedy poslechne hlas rozumu.

I on ztišil hlas do šepotu: „Je to jen připomínka, abyste si dával pozor, Henri.“

„Hodně těžkopádná a urážlivá.“

„To uznávám, ale chtěl jsem se ujistit, že jste mě správně pochopil. A skutečnost, že jste si prověřoval naši rodinu v archivu válečných zločinů, je podle mě ještě urážlivější. Za koho nás vlastně máte?“

Poslední větu již pronesl přes rameno, protože se otočil k domu, kde se šoural Franz Hofmann s hůlkou. Nebyl tak nepříjemný člověk jen v důsledku mozkové mrtvice a následným postižením. Vskutku mi nevadilo, že mě od počátku neměl rád, ale po čtvrt hodině v jeho společnosti jsem dospěl k závěru, že jde o zahořklou osobu, která se dívá na svět čočkou, jež zvětšuje nedostatky všech a všeho. Viděl mě, ale nepoznal mě, ťukal hůlkou a šoupal podrážkami o zem, když kladl nohu před nohu. Ťuk, ťuk, šoup. Ťuk, ťuk, šoup. Slyšet ten zvuk v noci, s křikem bych se probudil.

Napřáhl jsem k němu pravici a připravil se na tvrdý stisk.

„Na vás si pamatuju,“ zaskřehotal. „Nelíbil jste se mi.“

„Vsadil bych se, že se vám pořád nelíbím.“

Svěšený dolní ret se mu rozechvěl. Prodělaná mrtvice mu poškodila hlas, který zněl, jako kdyby celý předchozí týden vřískavě ječel. Přistoupil ke mně blíž. „Jste Francouz, že? V tom je ten problém.“

„Mais oui.“

„Jděte k čertu.“

Šoural se pryč a ošetřovatel ho odvedl do růžové zahrady.

Objevil se Schmidt obklopený svými boerboely a nesl tác s pitím. „Schnapps pro dospělé,“ volal,

„limonáda pro děti.“ Psi se rozběhli k Liesel a poskakovali kolem ní. Mně očichali boty a nohavice a zřejmě vycítili můj neklid. Zabolelo mě v pokousaném lýtku, ale potlačil jsem obranný reflex a nesáhl jsem do kapsy pro téčko. Domníval jsem se, že mi v Schmidtově přítomnosti nic nehrozí. I já jsem věřil, že svá zvířata ovládá. A taky že ano. Stačil povel „Hupt,“ a psi ode mě odběhli.

„Sestřelil jsem čtyři letadla, Opa! Dva americké thunderbolty a dva britské spitfiry. Sundal jsem je z oblohy. Čtyři na jednoho a já je všechny dostal.“

„Jsi můj chlapec!“

„Tati!“ obořila se Theresa na otce. „Američané a Britové jsou teď naši spojenci a přátelé. Nech ho sestřelovat někoho jiného.“

„Nevšímej si toho, Friedrichu. Na, zanes tuto skleničku strejdovi Franzovi. Ne abys ji rozlil. A ať tě ani nenapadne se z ní napít!“

„Opravdu, tati. Měl by sestřelovat vesmírné vetřelce nebo ruské migy.“

„Ale co! Vždyť je to jen hra.“

Anselm na syna zavolal: „Pozor! Máš za sebou dva spitfiry! Na pěti hodinách! Střemhlav k zemi!“ Zamával na nás a spolu s Liesel jsme se k němu připojili s třemi skleničkami, o které jsme odlehčili Schmidtův tác.

„Musíme si promluvit,“ řekla Liesel bratrovi.

„Já vím,“ opáčil. Pod očima se mu rýsovaly tmavé kruhy. Zprávy z Ugandy bral vážně. Dávalo mi to naději.

Políbil sestru na tvář. „Slyšel jsem, že ses setkala s prezidentem Aminem. Vyřídilas mu mé pozdravy… a hlubokou soustrast? A co ty, můj příteli?“ otočil se ke mně. „Vím od Viktora, že jsi vybavil laboratoř. Už jsi začal pracovat? A přišels na něco?“

Anselm si všiml pohledu, kterým jsem sledoval odcházející Liesel. „Víš, já se na svou ženu pořád takto dívám. A příští měsíc už spolu budeme dvacet let… Pověz mi o té laboratoři, Henri.“

Byl jsem v domě toho muže, pil jsem jeho alkohol, o jeho podnikání jsem věděl víc, než mi bylo milé, a nedokázal jsem ho varovat. Kromě Ugandy na něj s největší pravděpodobností čekala další katastrofa v Hongkongu. Interpol mu nahlížel přes rameno a on o tom neměl tušení. Stejně tak

nevěděl o chemické pustině, kterou za sebou zanechá, pokud se rozhodne získávat drahé kovy z elektronického odpadu stejným způsobem, jakým likviduje lodě. Přes to přese všechno jsem se upřímně snažil mít Anselma Krause rád, přičemž nikoli nevýznamným důvodem byla láska, kterou projevoval svým dětem, Friedrichovi a Magdě. Ten člověk nějak dokázal otupit mou kritičnost, úplně mě odzbrojil. Kdyby v té chvíli přísahal, že o pracovních podmínkách horníků v ugandském dole nic nevěděl, byl bych mu uvěřil.

Nezeptal jsem se ho.

Sáhl jsem do kapsy pro tři malé lahvičky. V jedné bylo zlato, ve druhé stříbro, ve třetí měď. „Důkaz správnosti postupu,“ oznámil jsem.

Anselm se zazubil. „Pojď se podívat, Viktore!“

„Nedělej ukvapené závěry,“ varoval jsem ho. „Počkej na mou závěrečnou zprávu.“

Poklepal mi na rameno. „Dobrá práce, Henri! Tohle bych ti dneska každopádně dal, ale teď můžu říct, že sis to zasloužil.“ Podal mi šek. „Prostředky, abys mohl začít.“

Podíval jsem se na sumu, pak na něj. „Anselme, to je absurdní.“

„Dovol, abych sám posoudil, kolik mám zaplatit schopnému konzultantovi.“ V grilu zaprskal přepálený tuk a Anselm se se smíchem omluvil. „Extrahovat zlato z odpadu! To se mi moc líbí!“

Přiblížil se Schmidt se svými psy, aby se podíval. „Musím uznat, že jste schopný.“ Zvedl lahvičku se zlatem proti slunci a zatřepal s ní. „Kompetence je důležitá, ale samotná nestačí. Musíte rozběhnout systémy a dovést je k dokonalosti. Všechno závisí na řádně řízených systémech. Na čistých metodách. V tom tkví jádro úspěchu.“

Theresa nás zavolala k obědu a my jsme se odebrali k dekám rozloženým na dokonale udržovaném trávníku. Děti přivedly z růžové zahrady strejdu Franze a on se posadil vedle mě.

Sloužící po nás uklidili. Zahrál jsem si s dětmi fotbal a absolvoval jsem letecký souboj s Friedrichem. Společně jsme běželi přes trávník k lesu a zpátky – se stejným výsledkem jako na Terschellingu. Dítě bylo šťastné a při návratu na terasu mě Liesel před všemi láskyplně objala.

„Jsi férový chlap, Henri, že necháváš vyhrát mladší.“

„Ale kdepak,“ namítl jsem. „Chtěl jsem ho porazit, ale je rychlejší a pohyblivější než já. Proto mě to tak štve!“ Smáli jsme se, ještě když kolem nás procházel zpocený Friedrich a hltal limonádu. „Jsi nejlepší stíhací eso, jaké jsem kdy poznal,“ pochválil jsem ho a prohrábl mu vlasy.

Psi se naježili.

Magda usazená vedle dědečka na lehátku ukázala na objemnou obrázkovou knihu, kterou držela na kolenou. Kinder – und Hausmärchen od bratří Grimmů. Grimmovy pohádky. Schmidt se natáhl přes dítě, které se mu opíralo o rameno. „Opa,“ požádala, „přečti mi tu směšnou o tom muži v trní.“

„Už zase?“

„Prosím, Opa.“

Vzal jsem si limonádu a všichni jsme se za krásného a příjemného odpoledne pohodlně opřeli, abychom si vyslechli příběh. Schmidta zjevně těšilo přijímat instrukce od vnučky. Nahlédl do obsahu.

„Tak se podívejme. Žid v trnisku. To je ono.“

Podíval jsem se na Schmidta, pak na ostatní. Pouze Liesel zasvítilo v očích, když Magda radostně zatleskala. „Přečti tu část, jak stařec s bílým kozlím vousem uvázne v trnitém křoví. Chasník ho donutí tancovat tím, že zahraje na kouzelné housličky, a on je celý poškrábaný. To mi přečti, Opa!“

Anselm a Theresa se dívali a usmívali. Já jsem jen žasl, co se tu proboha děje, zatímco Schmidt četl a dostal se k pasáži, kterou si Magda vyžádala. „Když Žid vězel právě veprostřed, popadla pacholka neodolatelná chuť právě nyní vyzkoušet svoje housličky, zčerstva je popadnul a pustil se do fidlání.“

„Svoje kouzelné housličky,“ zvolala Magda. „Ty, které donutí každého tancovat!“

„Ano,“ potvrdil Schmidt a pokračoval: „V tomto okamžiku se Žid musel v trnisku zvednout na nohy a dal se do skákání, hupsání a jančení, čím rychleji pacholek hudlal, tím rychleji šel Židovi ten krkolomný tanec. Trny mu rozervaly ošuntělý kabát, učesaly mu jeho vousy a k tomu ho bodaly a píchaly a na všelikerý způsob soužily po celém těle. Pane, řval Žid, Copak je to za housle? Ať pán nechá té hry, já nechci tancovat.“

Liesel odložila sklenku. „Prosím tě, strejdo Viktore, to stačí.“ Schmidt přestal číst. „Proč? Stalo se něco?“

„Ta pohádka mě uráží. Prosím. Starý Žid? To už by stačilo. Kniha je dost rozsáhlá. Najdi jinou pohádku. Pokud si vzpomínám, Žid je nakonec oběšen v podstatě za to, že je Žid. Přestaň s tím.“

Schmidt se podíval na svou dceru, pak na Anselma, jako kdyby je žádal o pomoc. „Liesel, jsou to pohádky. Pohádky bratří Grimmů, pro smilování boží. Tato kniha,“ zvedl ji, „je kulturní poklad. Součást našeho národního dědictví.“

Liesel se otočila k bratrovi. „Je to tvoje dítě. Řekni mu, ať přestane. Víš moc dobře, o čem mluvím.“

„Magdo, pojď se mnou. Rozkvetly růžičky, které jsme na podzim spolu zasadily.“ Theresa vstala a natáhla ruku. „Tati, odlož tu knihu. Můžeš číst později.“

Schmidt se zadíval na vnučku. „No, to nebylo moc příjemné.“

„Strejdo Viktore, kvůli podobným pohádkám… V mé přítomnosti prostě ne. Nechci je poslouchat.“

Anselm pokrčil rameny. „Nechápu, v čem je problém. Je to jenom pohádka. A Viktor má pravdu. Je to součást naší historie.“

„Proboha svatého, Anselme, žijeme v Mnichově! Mám ti to vyhláskovat? Magdě je pět. Počkej, až jí bude patnáct a dokáže samostatně uvažovat. Nechápu, jak můžeš něco takového dělat, Viktore.“

Strejda Franz s umaštěnýma rukama a kousky masa na bradě ohlodával kuřecí stehno.

„Liesel, náš otec nám čítával stejné pohádky. Ten výtisk bratří Grimmů je můj.“

„Já tuto pohádku nenávidím. Otravujete jí mozek.“

Napadlo mě, že když se přede mnou takto otevřeně hádají, museli mě oficiálně přijmout jako Lieselina nápadníka. Ovšem nikdo se mě na můj názor nezeptal. Přistoupil jsem k Liesel a zašeptal jí do ucha tiché Bravo.

Schmidt prohlásil, že na něj dolehla únava, a odešel do domu. Anselm se podíval na hodinky. Liesel překazila krásný piknik a já jsem se nemohl dočkat, až jí v soukromí pogratuluju. Čekal jsem na její signál k odchodu, když z terasy vyběhl Friedrich a křičel: „Další letecký souboj. Vy jste spitfire a já stuka.“

Tentokrát jsem na něj byl připravený. Ještě nedokončil výzvu, když jsem vyskočil a chytil ho. Popadl jsem ho za ramena. Chlapec se kroutil a otáčel a do výbuchů smíchu vyrážel kašlavé zvuky vynechávajícího leteckého motoru. Tohle dítě umělo prohrávat se ctí a důstojně a já ho měl ještě raději. Poslední fáze naší hry mě nesmírně potěšila, a tak jsem hocha vyhodil do vzduchu a zase ho chytil.

Friedrich se bouřlivě smál. „Znovu! Ještě jednou!“

Vyhodil jsem ho ještě výš, a když jsem si všiml psů, kteří se ke mně řítili, bylo už příliš pozdě. Schmidt byl v domě, když Albert a Hermann vyběhli z terasy a dlouhými skoky uháněli přes trávník. Dítě bylo ve vzduchu a já se musel rozhodnout, jestli ho chytit a nechat se napadnout psy, nebo se proti těm krvelačným bestiím postavit a nechat Friedricha spadnout.

Chytil jsem chlapce a zaštítil ho vlastním tělem.

Theresa ze zahrady viděla, co se stalo, a rozkřičela se. Anselm už stál na nohou a běžel k nám. Liesel ječela. A Friedrich, který byl se zvířaty jedna ruka, proháněl je a jezdil na nich jako na ponících, vykřikl, když se na mě boerboelové vztekle vrhli.

Slyšel jsem, jak Schmidt huláká: „Hupt! Hupt!“ Byl však moc daleko nebo ho psi ve své krvežíznivosti ignorovali. Jednou rukou jsem si zakryl hlavu a druhou sáhl do kapsy pro téčko. Psi neštěkali ani nevrčeli. Cítil jsem jejich horký dech a jejich zuby, slyšel jsem Lieselin a Theresin jekot a Anselmův křik. Jedním otevřeným okem jsem zahlédl botu a potom nohavici.

„Alberte! Hermanne! Hupt, zatraceně! Hupt!“ Ruku a kotník jsem měl v jednom ohni.

A pak to skončilo s jedním bolestným zakňučením, vzápětí následovaným druhým. Schmidt si z domu vzal krbový pohrabáč a každého psa s ním jednou přetáhl přes zadek. „Hupt, hupt!“

Psi se přikrčili, ale Friedricha jsem nepustil. Čekal jsem, až Schmidt popadl zvířata za obojek, přicvakl vodítka a odtáhl je. Chlapec pode mnou naříkal.

Zvedl jsem hlavu a uviděl Theresu, Anselma a Liesel. Skulil jsem se z Friedricha, který byl otřesený, ale zjevně nezraněný. Theresa zvedla syna a odběhla s ním do domu. Anselm ke mně poklekl. „Jsi v pořádku? Určitě si mysleli, že mu chceš něco udělat. Je mi to moc líto, Henri. Viktor je vycvičil, aby chránili rodinu.“

Liesel bratra odstrčila. „Řekni mi, že jsi v pořádku!“

Byl jsem, víceméně. První, co mě napadlo, když jsem si uvědomil, že mě Albert a Hermann

neroztrhají, bylo, že dvacet let nosím v kapse otcovu zbraň a teď jsem ji nepoužil. Ale nemohl jsem se současně ohánět téčkem a chránit Friedricha. Ruka a kotník mě bolely, ale mohl jsem jimi hýbat. Psi nerozdrtili žádnou kost, ale bolesti si užiju až až.

Prohlédl jsem si rány a souhlasil, že by Liesel měla zavolat doktora, protože psí tlama je semeniště bakterií. Rány se budou muset vyčistit a podle toho, jak vypadaly, budou potřebovat pár stehů. A já určitě dostanu antibiotika. Vrátil jsem téčko do kapsy a zdálo se mi, že v ní něco chybí.

Přiběhla Theresa s náručí čistých utěrek a džbánem vody. Od parkoviště přicházel Schmidt. „Zamkl jsem je. Je mi to líto. Mysleli si, že Friedrichovi ubližujete.“

„Vater!“ vykřikla Theresa. „Já ty potvory nenávidím.“

Hleděl jsem na Schmidta. Seběhlo se to rychle, ale když jsem se krčil nad chlapcem, díval jsem se na jeho boty a nohavice celé tři, možná čtyři vteřiny, než jsem zaslechl, jak psy bije a odhání.

Od té doby jsem podobně zkreslené vnímání času v napjatých momentech zažil víckrát, vteřiny se prodlužují a minuty zkracují. Nedokázal jsem odhadnout, jak dlouho Schmidt nade mnou stál a díval se, než začal jednat, jisté však bylo jedno: se zásahem otálel.

Znovu jsem sáhl do kapsy a nenahmatal jsem Izákův medailon, což pro mou obluzenou mysl náhle představovalo naléhavý problém. Ruka a kotník mě bolely jako čert. Nade mnou stáli Anselm, Theresa a Schmidt, Liesel klečela a omývala mně ruku.

„Něco jsem v tom zmatku ztratil.“ Popsal jsem medailon a požádal je, ať se po něm podívají. Klesli na všechny čtyři a začali hledat v trávě. Přidal se i strýc Franz, který se přišoural, aby zjistil, co se stalo.

„Nezaútočili by, kdyby si nemysleli, že je někdo z nás ohrožen,“ vykládal Schmidt. „Na to jsem při výcviku kladl obzvláštní důraz. Jiné vysvětlení neexistuje. Ohrozil to dítě?“

„Vater, to je urážka. Raději nám pomoz hledat.“

Zatímco ostatní hledali medailon, Anselm klečel vedle mě. „Děkuju. Díval jsem se, jak si hrajete, a věděl jsem, že Friedrich chce, abys ho vyhodil ještě výš. Chlapec si tě oblíbil, Henri, a my všichni také. A teď jsme ti i vděční. Nechal ses pokousat, abys ochránil mého syna.“ Položil mi ruku na rameno. „Promluvím si s tchánem o těch psech.“

„Něco jsem našel,“ oznámil Hofmann. Z koutku úst mu visela slina.

Natáhl jsem zdravou ruku a skupinka se shromáždila kolem mě. Franz mi však nepoložil medailon do nastavené dlaně. Prohlédl si ho z jedné strany, pak z druhé a podal ho Schmidtovi. „Kde to sebral?“ zaskřehotal.

V jejich očích jsem spatřil záblesk poznání.

23

Dobrá zpráva: rentgen prokázal, že nemám zlomenou žádnou kost. Špatná: zranění ruky a kotníku si vyžádala osmadvacet stehů a intravenózní dávku širokospektrálních antibiotik.

„Boerboelové?“ podivila se lékařka na pohotovosti. „O takovém plemenu jsem v životě neslyšela.“ Liesel nesnesla pohled, jak mě sešívají, a odešla do čekárny.

„Tu rasu neznám,“ pokračovala doktorka, „ale podle rozměrů čelistí a hloubky skusu soudím, že jsou větší a zřejmě i silnější než rotvajleři. Měl jste štěstí, že minuli arterie. Nějakou dobu vás to bude bolet, ale jinak vám nehrozí žádné komplikace.“

Nemocnici jsem opustil vybaven mastičkami, obvazy a lékařským předpisem na antibiotika a prášky proti bolesti. „Ten erytromycin doberte celý,“ radila mi doktorka, drobná Asiatka, která mi i v botách na podpatku sahala sotva po prsa. „Nepřejte si vědět, co ve vás může vyrůst po psím kousnutí. A nehrajte si na hrdinu. Až lidokain přestane působit, bude vás to opravdu bolet. Předcházejte bolesti, užívejte kodein a dejte si pár dní klid.“

Liesel vypadala hůř než já. Šest hodin po napadení psy jsme seděli v jejím obývacím pokoji. Byla strhaná, zamyšlená a znepokojená, pod očima temné půlměsíce. Ani jsem nevěděl, že kouří, ale teď si zapalovala jednu cigaretu od druhé, poklepávala špičkou o podlahu a cinkala klíči dlouho poté, co jsem na ni naléhal, ať pustí Alberta a Hermanna z hlavy.

„Víš, moje karma prostě nepřeje psům. Zapomeň na to.“

„Není to tvoje chyba, Henri. Nikdy jsem nechápala, proč Viktor ty psy chová. Theresu a mě k smrti děsí, ale on trvá na tom, že Friedrich musí naučit psy poslouchat. Řekni mi, k čemu?“ Uhasila cigaretu ve skleněném popelníku a zapálila si další. „Friedrich není Viktorův syn. Promluvím s Anselmem, ty bestie by mohly děti klidně zabít.“

Kodein je úžasný lék. V té chvíli mě nic nebolelo, a když mi došlo, že moje šťastně obluzená mysl nebude v nejbližších dnech schopná řádně fungovat, navrhl jsem výlet na Terschelling. Liesel potřebovala vypnout víc než já. Cesta do Ugandy jí otřásla a cloumaly jí pochybnosti ohledně vztahu k bratrovi. Ve chvíli vrcholící krize Anselm přísahal, že převezme přímý dohled nad zlepšením pracovních podmínek v Krausových zámořských podnicích.

„Jeho hlavním zájmem je dosažení zisku,“ řekla mi, „ale je dobrý člověk. Není možné, aby viděl to co já a nic neudělal.“ Její tón přesto vyjadřoval jisté pochyby.

Přidejte šok z útoku psů a vyjde vám, že Liesel skutečně potřebovala několik dní volna. Řídila, zatímco já jsem střídavě upadal do spánku vyvolaného léky a zase se probíral a poslouchal její vzpomínky na rodinné výlety do bažin, které se konají každý rok koncem léta.

„Letos se k nám připojíš, Henri. Už je to domluvené. Ruka a kotník se ti za několik týdnů zahojí. Tento rok bude průvodcem Anselm. Střídáme se, víš? Je to mnohem větší zábava. Vyrážíme na Waddenzee i s dětmi, to je na tom to nejdůležitější – aby se jim výšlap líbil, a zase se vracíme. Všichni jsou až po uši od bláta a hodně se nasmějeme. Slibuju,“ sáhla mi na koleno, „že tě nenechám ve štychu. Přijedeš? Je to poslední sobota v srpnu.“

Pod vlivem kodeinu bych přistoupil na cokoliv. Ve skutečnosti jsem se cítil natolik dobře, že jsem pozvání rozšířil o vlastní nápad. S jistými obtížemi, způsobenými ovázanou rukou, jsem z peněženky vytáhl složený papír. „Potřebujeme mapu.“

„Na co mapu? Cestu z Mnichova do Harlingenu jsem absolvovala nejmíň stokrát.“

„Ale byla jsi někdy v Bruggách?“

Po návratu z Ugandy byla doma jen pár dní a ještě jsem ji neinformoval o své cestě do Zentrale Stelle v Ludwigsburgu. Teď jsem jí to řekl. Vynechal jsem však Schmidtovu podivnou návštěvu v laboratoři. Liesel samozřejmě věděla o Izákovi a o tom, co pro mě znamenal. Prohlásila, že jméno Zeligman nikdy neviděla, ale projevila upřímný zájem, když jsem ji přesvědčoval o opaku – musela ho vidět na místopřísežném prohlášení ve prospěch svého otce. „Je citováno v jeho biografii. Zeligman ho podepsal jako poslední. Vyplývá z toho, že za války pobýval v Drütte. Pokud se s Izákem poznal za války, mohli se setkat právě tam. Bohužel zemřel dříve, než jsem se ho na to mohl zeptat. Proto chci teď zajet do Brugg, promluvit si s jeho manželkou. Třeba bude něco vědět.“ Neuniklo mi, že ji moje návštěva archivu znepokojila, a znovu jsem jí vysvětlil své motivy. „Chtěl jsem zjistit adresy zbývajících svědků, Liesel. Nic jiného v tom nebylo.“

Odtáhla ruku z mého kolena.

„Našel jsi nějaké materiály týkající se mého otce?“

„O tvém otci tam nebylo nic jiného než to místopřísežné prohlášení. Musel jsem si vyžádat jeho složku, abych se k němu dostal. Tak jsem našel ty adresy.“

„Je to archiv nacistických zločinů, Henri.“

Vypadala stejně jako na Terschellingu, když sjela ze silnice a svěřila se mi se svými „démony“. Možná si tehdy myslela, že je porazí, když je pojmenuje. Ale oni nezmizeli, nerozplynuli se ve větru.

„Říkáš, že Izák pracoval v Drütte, v táboře, který patřil k ocelárnám mého otce?“ Přikývl jsem.

„Ze všech koncentráků zrovna tam? A tys hledal údaje o něm, ne o Ottovi?“ Znovu jsem přikývl.

Dlouho jsme jeli mlčky.

To, jak se Liesel pustila do své rodiny kvůli pohádce Žid v trnisku, pro mě znamenalo důležitý předěl. Překvapilo mě a zklamalo, že Anselm ten příběh hájil. Schmidt byl samozřejmě ztracený případ.

Pohádka byla tak zrádně zhoubná, že kdyby ji Liesel považovala za neškodnou, nebo dokonce za roztomilou jako Schmidt, byl bych se s ní do týdne rozešel. Ona však protestovala, důrazně, a tímto protestem v mých očích ještě získala. Cítil jsem se jí mnohem bližší, aniž mě zaslepovala mladická láska. Do Brugg bych jel tak jako tak. Je to krásné, romantické město protkané kanály a se středověkým centrem. Proč nevzít Liesel s sebou?

„Zeligman možná mluvil se svou ženou o mém otci.“ Zdálo se, že dospěla k nějakému vlastnímu závěru, a teď z ní čišelo nadšení, že si bude moci s vdovou promluvit. Právě v té chvíli jsem zjistil, že vliv kodeinu na můj organismus vyprchává, a naopak jsem návštěvu Brugg přestal pokládat za dobrý nápad.

Nacházeli jsme se na městském dálničním okruhu západně od Frankfurtu.

Pravda, Zeligman skutečně mohl o Ottovi mluvit, ale varoval jsem Liesel, aby od rozhovoru s vdovou moc neočekávala. „Přeživší pořád bojují s válkou,“ řekl jsem. „Myslím, že se toho nikdy nezbaví.

Zeligmanova vdova bude zahořklá. Další komplikací je fakt, že Jacob, její manžel, pracoval jako otrok ve slévárně, která patřila vaší rodině. I kdyby Zeligman svědčil ve prospěch tvého otce, z širšího pohledu to pro něj byla velmi zlá doba.“ Vzal jsem ji za ruku. „Pojeď se mnou do Brugg, ale co kdybys na mě počkala v kavárně, zatímco navštívím vdovu? Nezdržím se déle než hodinu.“

„Myslíš, že i po třiceti letech bude zahořklá?“ Beze slova jsem na ni hleděl.

„Oukej, to byla hloupá otázka. Ale pořád bych se s ní ráda setkala.“ Byla pevně rozhodnutá. „Alespoň jí potřesu rukou. Staří lidé postupně umírají. S jejím manželem se už nepotkám, ale přiblížím se k němu na krok. Tak blízko jsem se ještě nikdy nedostala. Setkání s takovými lidmi by pro mě hodně znamenalo. Mohla bych se dozvědět něco o svém otci.“

Dohodli jsme se, že si nejdřív odpočineme v Löwenherzu a navštívíme Aleka na plošině. Hlásil, že potápěči vyzdvihují další a další kusy rezavého železa a sázejí se, co by to mohlo být. Do Harlingenu jsme dojeli pozdě v noci a pronajali si pokoj v hostinci, abychom počkali na ranní příliv a trajekt na Terschelling.

Prázdné letní sídlo Löwenherz vůbec nepřipomínalo mauzoleum, jak jsem si je představoval. Liesel předem zavolala a požádala služebnictvo, aby naplnilo ledničku v jejím apartmánu a pak si vzalo týden volna. Dojeli jsme na východní konec ostrova, kde nás přivítal kontrast divoké síly a jemné elegance. Severní moře nespoutaně doráželo příbojem na pláž a já cítil v kostech jeho burácení. Vítr vál v prudkých poryvech, které by dokázaly porazit dítě. Přesto za čárou přílivu, jen těsně mimo dosah zpěněné mořské vody, cupitali na tenkých nožkách příbřežní ptáci a vyzobávali z písku drobné kraby. Řídká tráva na dunách se ohýbala pod nárazy větru. Klenutá obloha ve mně vyvolávala pocit, že jsem maličký a současně obrovský.

Zavrtali jsme se do Lieselina apartmánu jako do jeskyně. Druhý den ráno jsme vyšli na molo a opalovali se. Nazí. Večer Liesel prostřela v jídelním sále neumělou slavnostní tabuli a bavila mě tím, že v ponožkách krasobruslila po parketách, jak to dělávala, když byla malá. Pootevírala dveře, rozsvítila všechny lustry, na stereu pustila Strausse a tančila valčík s neviditelným partnerem, který vypadal, jak tvrdila, stejně jako já – akorát lépe tančil. V pátek jsem odložil hůlku a vyměnil kodein za cabernet.

Zranění se rychle hojila.

Přivezl jsem si na čtení Krausův životopis a Liesel se ze mě snažila vymámit můj názor. Zdržovala se v pokoji, když jsem si četl. Předstírala, že je sama zahloubaná do knížky nebo časopisu, ale ve skutečnosti pozorně sledovala výraz mého obličeje. Když jsem knihu odložil, abych se protáhl nebo si zdříml, přisedla si a zasypala mě spoustou otázek, co si o tom všem myslím. Co říkáš na autorův styl? Příliš školometský, s tolika odkazy, že? Jaké je podle tvého názoru celkové vyznění? A co příběh? Na tom nejvíc záleží, aby byl reálný. Je podle tebe dobrý, Henri? Vidíš v něm Ottu? Skutečného Ottu?

Jak jsem to měl vědět? Když na mě přitlačila, nalistoval jsem fotografii, na níž byla jako nohatá holčička, a oba jsme se rozesmáli. Ukázala na snímek svého otce. „Nerad chodil v obleku. První, co udělal, když se vrátil domů z práce, bylo, že svlékl sako a sundal kravatu. Podívej se na jeho ruce, Henri. Velké a hrubé. Když vyrůstal, pracoval rukama a skončil v kanceláři navlečený do obleku a podepisoval papíry. Myslím, že svého úspěchu tak trochu litoval, protože musel opustit provoz a

dílny. Dá se to v jeho biografii najít?“

Mohl jsem s klidným svědomím přiznat, že jsem do té doby nedokázal ocenit, jak důležitou roli hráli lidé jako Otto Kraus při poválečném budování zničené a rozvrácené Evropy. Byl to hmatatelný a významný přínos a životopisec A. Bieler také tuto hrdinskou poválečnou etapu Krausova života náležitě zdokumentoval. Ale nejdůležitější otázku jsem komentovat nemohl, protože autor ve svém díle zanechal hluboké mezery, co se týká Krausova působení za války. Liesel tak naléhala, abych vyjádřil své mínění, až jsem si nakonec uvědomil, že veškerá její snaha směřuje k jediné otázce, spíš jako prosba dítěte než hodnocení dospělé ženy: Byl můj otec dobrý člověk?

Deset svědků odpřisáhlo, že byl, ale já jsem to nevěděl. A nemyslel jsem si, že to věděl Bieler. Nemyslel jsem si ani, že se o tento problém vážněji zajímal. Ale hlavní věc byla, že to nevěděla ani Liesel, přestože o otci mluvila s láskou a úctou, která je vyhrazena svatým a méně významným božstvům.

„Zatraceně!“ doneslo se ke mně z ložnice.

Zašel jsem za ní a našel ji, jak třese otevřeným kufrem a hledá v něm cosi, co v něm očividně nebylo.

„Já blbec! Položila jsem si antikoncepční pilulky v Mnichově na kredenc, abych je určitě nezapomněla, takže jsem na ně zapomněla! A zrovna teď, když se tak pěkně uzdravuješ, jsem pro nás měla úžasné plány!“

„Tak to je opravdu velká škoda,“ poznamenal jsem. Rozhodně jsem se cítil dobře, alespoň po zdravotní stránce.

„Ale ne, nemusí to zase být tak hrozné. Akorát že tady na ostrově není lékárna. Přinesl sis nějakou… ochranu?“

Nepřinesl. Když mě jakási velmi malá část mého zvířeckého mozku tehdy poprvé na borovém jehličí donutila se na okamžik zarazit a zeptat se jí, co podnikneme proti početí, vycedila několik slabik, jimiž naléhala, abych nepřestával, a současně mě uklidnila, že si nemám dělat starosti. Přestal jsem si je tedy dělat a u toho už zůstalo.

Ovšem Liesel nepřipustila, aby nám antikoncepční pilulky zapomenuté v Mnichově zkazily dovolenou. Svlékla halenku, rozepnula podprsenku a vyklouzla z džínsů. „Budeme kreativní. Ale kalhotky si pro jistotu nechám.“

„Mohla bys mi trochu důvěřovat.“

Zazubila se. „Nejde o tebe, já nevěřím sama sobě. A nehodlám riskovat otěhotnění.“

Nebyl to ten nejpříhodnější okamžik na vyptávání, ale já jsem ignoroval ten druhý, téměř dominantní mozek mezi nohama a zeptal se: „Proč ne?“ Vlasy jí kaskádovitě padaly na ramena. Jiskřivé a laškovné oči skrývaly tajemství, i když je dlouho neudržely. Jedna křivka volně přecházela v druhou: ohebný krk v ramena, ramena přes pas k bokům, pobřeží kontinentu, jehož průzkumu se nikdy nenabažím. V hrudi jsem cítil dunění moře i vlastní proudící krev. Začal jsem se svlékat. „Díval jsem se, když sis hrála s Friedrichem a Magdou. Úžasně to s dětmi umíš. Zbožňují tě.“

„Jsou to děti jiných lidí, Henri, ne moje. Víš, uvažuju o operaci, o podvázání vaječníků, protože ty tablety jsou hrozná otrava. A každopádně, kdybych měla děti, musel bys s nimi bojovat o tohle.“ Vzala mě za ruce a přitiskla si je na prsa. „A teď už mlč.“

Onoho léta jsem zřejmě osobně přiměl Severní moře, aby předvedlo to nejhorší, co v něm je. Večer před plánovanou plavbou ve Vysoké peci k potápěčské plošině moje bolavé lýtko předpovědělo velmi špatné počasí. A taky že ano, tlaková níže od jihu nás donutila výlet odložit. Nemůžu říct, že by mi to zlomilo srdce. Mluvil jsem s Alekem po telefonu. Znovu na mě naléhal, ať letím do Buenos Aires, přestože jsem ho seznámil se svým plánem poslat upravené výkresy poštou a ušetřit argentinské vládě peníze za cestovné.

„Ty to nechápeš,“ naléhal. „Oni chtějí, abychom se ukázali před jedním nebo dvěma generály.“ Předložil mi všechny důvody, proč tam musím letět já, ale nic jsem mu neslíbil, kromě toho, že to ještě zvážím.

Dobrá zpráva byla, že naše restaurátorka Hillary Gospodareková potvrdila, že fregata pod naší plošinou je skutečně Lutine. Alec zřejmě ztratil trpělivost a vrhl se na vápencový nános na jednom z vyzvednutých kanonů s dlátem a kladivem. Než jej Gospodareková mohla zastavit, vápenec odpadl a odhalil dokonale odlitou fleur-de-lis, francouzskou heraldickou lilii.

Tým pracoval nad správným vrakem, ale co se týká pokladů, Lutine toho zatím moc nevydala: několik hrstí zlatých mincí a jeden či dva zlaté pruty. Kromě toho našli potápěči korálky a nádobí, nic nad

čím by se rozbušilo srdce.

Alec měl vyvinutý instinkt pro marketing a seznámil mě s nápadem, který jsem považoval za vynikající. Bylo stále zřejmější, že z komerčního hlediska skončí projekt Lutine fiaskem. Lloydova pojišťovna do něj investovala nejméně milion a výsledkem bylo nádobí. Alec posoudil situaci a navrhl, aby BBC natočila o naší potápěčské expedici dokumentární film, který by spojil bona fide honbu za pokladem s třísetletou historií ctihodného pojišťovacího ústavu.

„Lloyd by sem měl poslat filmový štáb,“ vysvětloval. „Ať už zlaté pruty najdeme nebo ne, mohl by z toho vyjít prvotřídní příběh. Mohli by ten dokument nazvat Poslední velká záchrana. Lidi na to skočí.“ Nemýlil se. Zavolal do Lloydovy centrály a o týden později ho pojišťovna informovala, že angažovala producentský tým. Před více než sto lety potápěči vyzvedli lodní zvon Lutine, který pojišťovna rozezněla vždy, když se dozvěděla nějakou novinku o lodi, kterou pojistila – jednou při špatné zprávě, dvakrát při dobré. Dokumentární film začne záběrem na tento zvon a pak se obraz vrhne do moře za potápěčem klesajícím k hromadě balastní zátěže na mořském dně. Jako restaurátorka se dobře vypadající a poutavě hovořící Gospodareková stane hvězdou snímku a Alec v něm získá dostatek prostoru pro vlastní medailonek.

Největší záhadu expedice představovala spousta zrezivělého kovu, který potápěči našli pod plošinou. Den co den vynášeli nad hladinu pokřivené přepážky a fragmenty kormidelního mechanismu, které ukazovaly na válečné plavidlo, s největší pravděpodobností ponorku. Hlavní vrak nenašli, přestože by se měl nacházet relativně blízko.

„Já to nechápu,“ povzdechl si Alec. „Na to, aby tu někde ležela ponorka, je tady příliš mělko. Ale každopádně je to dobrá zábava. Celý měsíc, kdy jsme lovili jen skleněné střepy, člověku na náladě nepřidá. Jeď do té Argentiny,“ řekl těsně před ukončením hovoru. „Abych řekl pravdu, ocenil bych, kdyby ses držel zatraceně daleko. Kdykoliv se k plošině přiblížíš na méně než sto kilometrů, počasí jde do sraček.“

24

Bruggy jsem poznal v dětství, kdy jsem toto město mnohokrát navštívil. Patnáct let rodiče vždycky v srpnu naložili auto na dovolenou u moře a pokaždé jsme přespali v někdejším vlámském hlavním městě. Každoroční návštěvy se řídily příjemným zaběhaným rytmem. Procházeli jsme se kolem kanálů starého města a zastavovali se v cukrárnách a u výrobců krajek. V těch prvních jsem se nezřízeně cpal sladkostmi, zatímco rodiče debatovali, zda je lepší belgická nebo švýcarská čokoláda, u těch druhých matka pozorovala krajkářky za pracovními stolky, jejichž ruce s dřevěnými cívkami a jehlicemi se míhaly jako blesk. Každý srpen zde koupila dečku, kterou po návratu domů schovala do šuplíku a nikdy ji nepoužila.

Protože mám Bruggy tak rád, od založení naší firmy jsem pozorně sledoval všechna výběrová řízení vyhlášená městem nebo firmami v jeho okolí. Štěstí se na mě usmálo v roce 1977, když odbor veřejných prací vypsal výběrové řízení na inženýrskou konzultační firmu, která by převzala dozor nad probíhající údržbou kamenných stěn městských kanálů. Neustále se z nich drolila malta a v již tak napjatém rozpočtu našla radnice peníze pouze na konzultanty, nové stálé zaměstnance si nemohla dovolit. Vypravil jsem se tedy z Paříže do Brugg, předložil a obhájil naši nabídku a za odměnu získal skromný kontrakt. Až v září skončí potápěčské práce u Lutine, chtěl jsem se

přestěhovat do Brugg a osobně dohlížet na tři party zedníků. Měl jsem oprávnění zesílit stěny kanálů i mosty nad nimi ocelí, pokud ovšem budou moderní opravy zamaskovány kamenem a budou nadále vypadat staře. Alec zatím odcestuje do Hongkongu a bude dohlížet na projekt pro stuttgartského klienta.

Při návratu z Terschellingu do Mnichova jsme v Kolíně odbočili na západ na Bruggy. Na okraji starého městského centra jsem našel hotel s parkovištěm a ruku v ruce s Liesel jsem zamířil k naší první zastávce, Dumont Chocolatier na břehu kanálu u chrámu Svaté Anny. Cukrárna s hnědobíle pruhovanou markýzou nad vchodem vypadala úplně stejně jako před dvaceti lety. Když jsme vešli a já ucítil vůni kakaa a másla, čas pro mě přestal existovat. Tiskl jsem nos ke stejným proskleným truhlíkům, prohlížel si vystavené čokolády a přemýšlel, o které poprosit za odměnu, že jsem vydržel

dlouhou cestu autem. Obchod byl jen o málo větší než úzká, jasně osvětlená chodba, jejíž zadní dveře se otevíraly do rozměrnější pracovní kuchyně, odkud se linula sytá a bohatá vůně čokoládových směsí.

Anton Dumont, představitel čtvrté generace výrobců čokolády, Liesel okouzlil a mě překvapil, když prohlásil: „Já vás znám.“ Toto přátelské a absurdní uvítání si vyhradil pro zákazníky, kteří nebydleli přímo ve městě. Potom však dodal: „Všichni Francouzi se sem vždycky nahrnou v srpnu. Jeden rok jste chodil o berlích, je to tak? To víte, mám dobrou paměť. A vy si na mě možná taky vzpomenete.“ Poklepal si na klenuté břicho zakryté zástěrkou se stopami dnešních pochoutek. Opravdu si mě pamatoval. S berlemi jsem chodil to léto, kdy mě pokousal rotvajler.

Koupili jsme si nepřiměřeně nadměrnou zásobu čokolády a já zavedl Liesel do kavárny, kde jsme s rodiči vzájemně ochutnávali dobroty, které jsme si vybrali. Staré Bruggy, rovné jako placka, se svými kostely a kanály a budovami z drolících se cihel byly nadčasové. Hráč na zvonkohru seděl u ovládacích prvků v kabince pod věží na náměstí Markt a cinkal na zvonečky, nejdřív stupnice a pak spustil Ódu na radost. Stolek, u něhož jsme seděli, se na dlažbě viklal a já jsem složil papírovou krabičku od sirek a podložil jednu nohu, jak to dělával můj táta. Obsluha nákladního člunu zamávala na výrobce čokolády, který stál ve dveřích svého krámku a pozoroval scénu, jež se v posledních staletích moc nezměnila. Lidé žijí v Bruggách jako mezi jevištními kulisami. Já jsem přijížděl a odjížděl a vracel se a iluze byla kompletní: zestárl jsem, město však ne. Můj život se pomalu odvíjel z cívky, jejíž velikost určil Bůh nebo osud, a já si uvědomil, že už ho nechci žít sám.

Liesel dopila kávu a já se bránil vyslovit, co mi leželo na srdci. Na taková slova bylo příliš brzo, a tak jsem mlčel, přestože naše návštěva čokoládovny vymezovala svého druhu výročí. Znali jsme se měsíc. Dokázal jsem si představit roky, ale nic jsem neřekl.

„Víš určitě, že se s ní chceš setkat?“ zeptal jsem se „Mohl bych se na Ottu vyptat místo tebe, kromě otázek na jejího manžela a místopřísežné prohlášení. Mělo by to trvat asi hodinu a zbytek dne potom strávíme ve městě.“

„To bude dobré,“ odpověděla. „Chci se s ní setkat.“

„Liesel,“ pečlivě jsem volil slova, „mluvil jsem o válce s mnoha lidmi. Roky jsem se snažil vyplnit bílá místa v životech Izáka a Fredy. A skoro vždycky vyplulo zpod těch kamenů, které jsem převrátil, něco ohavného. Jen málokdy to bylo příjemné nebo povznášející. Dej si ještě jedno espresso a počkej tu na mě.“

„Přestaň mě strašit. Jdu s tebou.“

Freda mě upozornila, že Toša Zeligmanová je nervózní a bojácná žena. „Když jsem od ní odjížděla, byla úplně sesypaná. Možná není na návštěvu ta nejvhodnější doba. Nesouvisle blábolila o Jacobovi, jako kdyby ještě žil.“

„Mluvily jste o starých časech?“

Slyšel jsem, jak Freda v kuchyni umývá nádobí.

„Ne, kdepak, to by nezvládla. Izák umíral celý rok. Bylo to smutné, trpěl, ale já jsem se mohla alespoň připravit na jeho smrt. Jacob odešel v jednom okamžiku. Toša šla nakoupit, a když se vrátila, byl mrtvý. Nikdy nebyla úplně vyrovnaná, Henri, ale tohle? Kdo se s něčím takovým dokáže vypořádat?“

Paní Zeligmanové jsem už volal z Terschellingu. Liesel se tam procházela po pláži ve slamáku s širokou střechou, vítr jí zvedal sukni i halenku, nohy jí omýval příboj. Já jsem stál u zábradlí na balkoně jejího apartmánu a ona se otočila ke mně a zamávala.

„Co vlastně chceš, Henri? Co čekáš, že ti Toša řekne?“

„To, co věděl Jacob.“

„Chlapče, kdybys tu byl se mnou v kuchyni, pleskla bych tě po té tvé pěkné hlavičce. Ten příběh je u každého, kdo přežil, stejný. Trpěli jsme, žili jsme. Co přesně potřebuješ?“

Neměl jsem jinou odpověď než ten medailon.

„Izák chtěl, abych se to dozvěděl,“ opáčil jsem.

A ona: „Nech to být. Kdyby chtěl, aby ses něco dozvěděl, řekl by ti to.“

„Nemůžu to nechat být, Fredo. Je mi líto.“

„V tom případě buď opatrný. A nemyslím teď na tebe. Tošu zlomí i maličkost.“

Zeligmanova vdova nechala byt odemčený a na dveře připíchla vzkaz, že mám zazvonit a vejít. Našli jsme ji sedět u okna, na místě, kde Jacob zemřel. Věnoval jsem jí krabici čokolády, Liesel kytici a čekali jsme, až Toša začne mluvit.

„Tady si čítával,“ řekla konečně, zahoupala se a utřela si oči. „Tady, na tomto místě, v tomto křesle. Nechala jsem ho tu sedět a číst noviny jako vždycky… V pondělí a ve čtvrtek chodím na trh. Mám starý nákupní vozík, musím se o něj při chůzi opírat, protože mi už neslouží nohy… Zamávali jsme si. Stála jsem tamhle,“ ukázala na dvorek, „a on tady u okna. A když jsem se vrátila, na dvorku jsem potkala policajty a další se vykláněl nahoře z našeho okna. Odnesli ho na nosítkách a naložili do sanitky.“

Držel jsem ji za ruku, Liesel stála vedle mě.

Od Fredy jsem věděl, že Zeligmanovi vedli třicet let obchod s textilním a galanterním zbožím na stejné ulici, kde bydleli. Před necelým rokem ho prodali mladé rodině a odešli na zasloužený odpočinek. „Je věčně uplakaná a pořád si s něčím dělá starosti,“ varovala mě Freda. „Mám strach, že se brzo zblázní.“

Zdálo se mi, že vdova už urazila pěkný kus předpovězené cesty.

Zeligmanovi pocházeli z Polska, ale protože několik desetiletí žili v Belgii, mluvili slušně německy a francouzsky. Vzkaz na dveřích bytu byl napsán ve francouzštině, proto jsme touto řečí i hovořili.

Vzpomněla si, že jsem jí minulý týden telefonoval. Tehdy slíbila, že na uvítanou upeče buchtu jako za starých časů.

Když jsem se teď na ni díval, nevypadala, že by mohla něco péct a vůbec cokoliv dělat. Hleděla na dvůr, kde na dláždění ještě zůstaly stopy krve jejího manžela. „Vej iz mir,“ zasténala. Běda mi.

Pak nečekaně vstala a trvala na tom, že nám naservíruje čaj. Potýkala se s našimi šálky, roztomile malými, ozdobenými vlámskými krajinkami. Uměl jsem si představit, jak se Jacob s manželkou dohaduje ohledně velikosti hrnků na čaj a jak ve vzteku rozbíjí miniaturní šáleček o zeď. Toša si nasypala do čaje cukr, přidala mléko a znovu cukr. Pak nápoj ochutnala, zašklebila se a vylila obsah šálku do květináče.

Po půlhodině jejího neustálého lomení rukama jsem nasměroval konverzaci k válce. Při telefonátu jsem se jí výslovně zeptal, jestli je ochotna o té době mluvit. Souhlasila, takže jsem nepovažoval za nezdvořilé položit otázku.

„Kde byl Jacob vězněn?“

Utřela si oči kapesníkem. „V lágrech na východě. Jaakov byl v Osvětimi a v Janowské, kde pracoval s kovem. Odtamtud ho poslali do Drütte v Německu. Patřil k těm několika málo Židům, které Němci využívali podle toho, co uměli. Moc nás takových nebylo. Většinou nás nutili kopat zákopy, dokud jsme nezemřeli. S Izákem se setkal v Drütte. Kdo je ta žena?“

„Přítelkyně,“ odpověděl jsem. „Dobrá přítelkyně. Už jsem vám ji představil.“ Cítil jsem, jak mi Liesel stiskla rameno, když se vdova zmínila o Drütte.

„Dopadl přímo tam,“ ukázala na dvůr. „Vidíte ty kameny?“

„Vidím, Tošo. Co vám policie řekla? Co se stalo?“

„Všichni říkali nehoda, hrozná nehoda pro starce. Policista mi řekl, že ztratil rovnováhu a vypadl z okna, když vstával a chtěl někomu otevřít dveře. Kdosi prý přijel a doručil balíček. Znali jste mého Jaakova?“ Znovu si utřela oči. „Dobrý člověk. Každý to říkal.“ Měla na sobě černé šaty s krátkými rukávy. Na levém předloktí jsem viděl vytetované písmeno A a za ním pětimístné číslo.

Liesel na tetování neustále hleděla.

Pamatoval jsem si Zeligmana z Izákova pohřbu, byl to starý, ale pořád silný chlap. Izák hodně sešel a ke konci života už mu Freda musela pomáhat při koupání a podpírat ho při chůzi, ale Jacob před pouhými několika týdny pil vodku jako kozácký ataman, a když odcházel, kráčel rovně jako po lajně. Byl bych se tehdy vsadil, že má před sebou hezkých pár let. Poklepal jsem vdově na ruku. „I vzrostlé duby padají, Tošo.“

„Freda o vás říká, že jste hodný chlapec. Jak se jí daří?“

„Je osamělá. Smutná,“ odpověděl jsem po pravdě.

„Jaakov říkal, že Izák před válkou pracoval na farmě a také uměl pracovat s kovem, proto ho poslali do ocelárny. Oba přišli do Drütte z jiných táborů na východě. Seznámili jsme se v pětačtyřicátém v Bergen-Belsenu. Jaakov měl tyfus, ale já jsem se nakazila už v Osvětimi, takže jsem to od něj nemohla chytit. Musela jsem ho ošetřovat.“

Znovu jsem ucítil na rameni stisk Lieseliny ruky. Pokud se Zeligman a Izák setkali v Drütte, pak jsem ani v nejmenším nepochyboval, že to byl právě tento Jacob Zeligman, kdo podepsal místopřísežné prohlášení. Liesel dostala – dostávala –, pro co sem přišla. Setkala se se ženou, která se provdala za jednoho z deseti svědků, kteří vypovídali ve prospěch jejího otce.

„Mluvil někdy o životě v táboře?“

„Esesáci s nimi zacházeli jako se zvířaty, víc nevím. Podívejte, v těch letech lidé nežili ani neumírali normálně jako jindy. Chápete? Jaakov přežil. Seznámili jsme se a nechtěli nic jiného než žít a zemřít jako normální lidé. Byl by si s vámi promluvil, kvůli Izákovi. Ale už to neudělá.“

Pohupovala se v křesle dopředu dozadu.

„Tošo,“ zeptala se Liesel, „mluvil váš manžel někdy o muži, který se jmenoval Otto Kraus?“ Vdova se na ni podívala. „Kdo to je?“

„Přítelkyně, Tošo. Představil jsem vám ji.“

Liesel se mi později svěřila, že tu otázku položila dokonale spisovnou němčinou, aby se ujistila, že jí Toša bude rozumět.

„Deutsch?“ vyhrkla vdova.

„Ano, Tošo.“

„Je to německá Deutsch. Ten přízvuk poznám.“

„Ano,“ odpověděla Liesel. „Jsem Němka.“

„Ach! Nacista! Vrah!“

Vdova se usedavě rozplakala. Snažil jsem se ji uklidnit. „Narodila se až po válce, Tošo. Ničeho se nedopustila.“

„A její otec? Její strýcové? Co dělali oni? Upalovali děti?“

„Můj otec děti neupaloval!“

„Ale znal muže, kteří to dělali. Zabránil jim v tom? Ne, protože kdyby to zkusil, zabili by ho. Takže neudělal nic a žil si klidně dál. A proto žijete i vy. Jen proto, že on žil a dovolil zabíjení dětí.“ Vdova lapala po dechu.

Liesel potlačila slzy a naléhala: „Když byl váš manžel v Drütte, znal ředitele ocelárny? Jmenoval se Otto Kraus. Mluvil o něm někdy?“

Díval jsem se, jak vdova v duchu někam odchází, do jakéhosi zvláštního pekla, které náš živočišný druh tisíce let zdokonaloval. Nemohl ji tam následovat nikdo, kdo nepřežil tábory. Její obličej postupně vyzařoval hrůzu, žal a nakonec prázdnou nicotu. Udělal jsem chybu, že jsem ji navštívil.

„Tošo, děkuji vám za čas, který jste nám věnovala.“

Popadla mě za loket. „Policie. Policie a sousedé říkali, že než spadl, zvolal Boża miłość. Třikrát. Ptali se, co to znamená. Plakala jsem, když jsem jim to říkala, a pláču i teď, když to říkám vám. Protože Jaakov se dovolával boží lásky, když padal. Nebyl nábožensky založený, ale volal k Bohu, a já jsem při tom pomyšlení šťastná. L’amour de Dieu. Boží láska. Boża miłość.“

Ve své bolesti se usmála. „Určitě viděl nebe, když padal.“ Ukázala kostnatým prstem na Liesel. „Kdo to je?“

Liesel se nepohnula.

„Přítelkyně, Tošo. Mluvil váš manžel o nějakém dokumentu, který po válce podepsal? Aby někomu pomohl – jednomu Němci.“

„Ach! Kdo by chtěl pomáhat Němci?“

„Lidé, kterým předtím pomohl ten Němec,“ řekla Liesel. „Váš manžel podepsal místopřísežné prohlášení, aby pomohl mému otci. Jmenoval se Otto Kraus. Patřil k Němcům, kteří zachraňovali Židy, patřil ke spravedlivým. Zachránil jich, kolik jen mohl. Mluvil o něm váš manžel někdy?“

„Zachránil nás?“ Vdova se roztřásla. „Předtím, než vojáci vyvraždili jeho rodinu, nebo až potom?“ Otřela si ruce o opěrky křesla. „Moc pláču. Nemohla jsem mu pomoct. Šla jsem na trh.“

Podívala se na Liesel. „Deutsch?“

Liesel přikývla a vdova ji popadla za předloktí a zaryla jí nehty do kůže. „Zabili mou dceru. Mého bratra umlátili k smrti na nádraží, když se zastavil, aby pomohl dítěti. Od toho dne pláču. Kdo pláče pro tebe, Deutsch? Kdo pláče pro vraha? Ven! Jak sis mohl dovolit přivést tu špinavou ženskou do domu smutku? Ven, Deutsch. Vypadni!“

25

„Nemůžu dýchat,“ zasípala. „Musíme odtud okamžitě odjet.“

Stáli jsme na nádvoří. Nad námi seděla u okna Toša Zeligmanová a houpala se dopředu dozadu. Kdybych se vrátil třeba za měsíc, pokud by žila tak dlouho, pořád by se houpala. Obloukem klenutého průjezdu jsme viděli věže kostela Matky Boží.

„Byli tu nacisté,“ řekla Liesel.

„Říkala jsi, že jsi Bruggy nikdy nenavštívila.“

„Myslíš, že neznám německou historii? Já nacisty cítím. Dobyli město, shromáždili Židy a pak zašli do támhletoho kostela obdivovat Madonu s dítětem. Jak může člověk něco takového vůbec dělat?

Dopoledne zabíjet a odpoledne obdivovat sochu?“

Držela mě za zdravou ruku a odváděla mě z nádvoří. „Chápeš? Byli tady. Tady.“ Dupla podpatkem do dlažby. „Někdy kvůli tomu nemůžu dýchat. Miluju svou zemi, ale jak se mohlo něco takového stát?

Všichni jsme přece nebyli bestie! Ale já si nemůžu pomoct. Chodím ulicemi Mnichova nebo Berlína a spatřím bělovlasého muže a napadne mě, kolik lidí asi za války zabil. Proč s tím musím pořád bojovat? Můj otec byl dobrý člověk. Na mě byl moc hodný. Kdybys ho znal, věděl bys, že k nim nikdy patřit nechtěl. Nikdy nebyl jeden z nich. V srdci určitě ne.“

Zabořila tvář do dlaní.

„Musím odsud vypadnout. Potřebuju vzduch.“

Vyřítili jsme se z města. Liesel řídila prudce. S kvílejícími pneumatikami najela na městský okruh a sešlápla plyn k podlaze. Po tvářích jí stékaly slzy. Zamířila na sever a po půlhodině odbočila na pobřežní silnici.

„Kam jedeme?“

„Někam mimo tento podělaný kontinent. Zpátky na Terschelling.“ Znovu se rozvzlykala, tentokrát tak intenzivně, až jsem se bál, že neovládne automobil. Svištěli jsme nížinatou zemědělskou krajinou mezi pšeničnými a žitnými poli. Prudce zabrzdila a odbočila na polní cestu.

„Pozor!“ vykřikl jsem.

Pod autem zadunělo dvojí žuchnutí. Liesel smykem zastavila a vystoupili jsme.

Za námi na cestě ležel malý psík, kříženec teriéra. Pneumatiky mu rozdrtily břicho a páteř. Zvíře umíralo, neschopné pohnout zadníma nohama. Když viděla, co způsobila, padla na kolena a naříkala:

„Ach, bože můj! Bože! Bože! Pro smilování boží! Liebe Gottes.“ Dotkla se zvířete. Hladila ho po čumáku, když zavřelo oči. V prachu cesty se rozlévala kaluž krve.

Pes měl kolem krku místo obojku uvázaný šátek. To znamená, že někomu patřil, někdo ho miloval. Teď z něj rychle vyprchával život. Liesel něco tiše zamumlala a pak zašeptala: „Zabila jsem ho.“ Podívala se na mě. „Zabila jsem ho. Ještě nikdy jsem žádného živého tvora nezabila, Henri.“ Klekl

jsem si vedle ní. „Ach, Henri, já toho chudáka pejska zabila.“

„Neviděla jsi ho, Liesel. Nemohla jsi zastavit. Byla to nešťastná náhoda.“

Za námi se ozval rachot, a když jsem se otočil, z kabiny traktoru vystupoval farmář. „Co se stalo?“ Zašel jsem za ním, abych mu to vysvětlil, a farmář se přišel podívat.

„Nechtěla jsem ho přejet. Liebe Gottes.“ Znovu propukla v usedavý pláč.

Farmář se beze slova obrátil k traktoru a vrátil se s lopatou. Opět bez jediného slůvka na ni nabral mrtvé zvíře a hodil je do příkopu. „Jenom pes,“ ušklíbl se. „Běhá jich tu plno.“ Nasedl do traktoru, opatrně objel Lieselino BMW a zmizel za zatáčkou.

Přehodil jsem Liesel přes ramena své sako a otevřel jsem zavazadlový prostor auta. Vzal jsem z něj montážní páku, nástroj, který se nejvíc podobal lopatě, a ze svého kufru jsem vytáhl náhradní košili. Pak jsem zvedl psa z příkopu. Liesel se dívala, když jsem ho zabalil do košile a vykopal mělký hrob na okraji pole. Bolela mě ruka, kotník také.

Toho dne jsme na Terschelling nedojeli. Řídil jsem až do Kolína, kde jsme si našli hotel. Liesel v posteli plakala a já jsem ji něžně objímal, dokud se nepřestala třást. Konečně se její dech uklidnil.

Uvažoval jsem, jak jí pomoct. Skvrnu války jsem z její německé duše mohl odstranit asi stejně snadno jako přeplavat oceán. Nedokázal bych jí vymluvit spoluvinu jejího otce – bez ohledu na to, kolik nevinných zachránil. Vnímal jsem, jak usíná, ale pak sebou trhla a podívala se na mě, i ve své bolesti krásná. Pokusila se usmát, ale pak to vzdala.

„Kdybych dnes zemřela,“ řekla tiše, „kdybych zemřela, plakal bys pro mě?“

Byli jsme pryč celý týden. Liesel ráno zavolala do Mnichova, aby si poslechla vzkazy, a zjistila, že se ji Anselm mnohokrát snažil sehnat. „Cože?“ vyhrkla, když se s ním konečně spojila. „Už ne!

Tentokrát pojedeš ty. Vyžehli si to sám!“ Praštila sluchátkem.

„Co se stalo?“

„Náš podnik na likvidaci lodí v Bangladéši. Jeden svářeč upálil autogenem nesprávnou sekci. Z tankeru upadl třítunový kus oceli a rozdrtil několik dělníků. Jedna katastrofa za druhou, Henri. Co se to proboha děje? Musím se vrátit do Mnichova. Sbalíme se a vyrazíme.“

„Já nemůžu,“ řekl jsem. Vytřeštila na mě oči.

Nedokázal jsem to vysvětlit ani sám sobě. „Musím znovu mluvit s Tošou Zeligmanovou. Něco tu nehraje. Jacob byl silný chlap. Ano, byl starý a mohl dostat mrtvici a vypadnout z okna, ale přesto mi tu něco nesedí. Potřebuju den nebo dva.“

Zatvářila se pochybovačně.

„Je to kvůli mně, viď? Už to se mnou nemůžeš déle vydržet. Kvůli mé rodině, kvůli všemu. Můj život je plný sraček.“ Přiložila si ruku k hlavě, jako kdyby chtěla zastavit krvácení, a opřela se o prádelník. Spadl z něj tác a ona ho odkopla přes celý pokoj.

„To není pravda, Liesel.“

„Tak proč nechceš jet se mnou?“

Na to jsem nemohl nic říct, odpověď jsem neznal. „Vrátím se do Mnichova co nejdřív a budu s tebou. Chci s tebou být. Chápeš?“

Potlačila vzlyk. Její bolest nad smrtí těch dělníků byla opravdová. Věděl jsem, že mě potřebuje.

„Můžeš řídit?“ Přikývla.

„Něco…,“ vydechl jsem, „něco mi dej. Fotku. Schovám si ji do náprsní tašky a budu se na ni dívat a myslet na tebe.“

Utřela si nos rukávem a zkusila se zasmát. „Chceš moji fotku?“

„Přesně tak.“

„A přijedeš brzo?“

„Už jsem ti to slíbil. Přijedu.“

Přešla pokoj a otevřela kabelku. „Vyzvedla jsem je u fotografa, než jsme odjeli. Jsou to snímky z Anselmovy narozeninové oslavy v Löwenherzu. Na této fotce jsme my dva, tu si nechám.“ Seděli jsme na okraji postele a Liesel listovala fotografiemi. „Vezmi si tuhle. Doufám, že ti nevadí.“

„Vyloučeno. Leda že bych je odstřihl.“

„To nemůžeš. Jsou to moji strýčkové.“

Fotograf naaranžoval Liesel mezi Hofmanna na jedné straně a Nagela a Schmidta na druhé. Zeptal jsem se, jestli můžu fotku alespoň přeložit, ale ani to mi nedovolila.

„Vypadají jako trollové a ty jako jejich zajatec.“

„Ale aspoň se usmívám, Henri. Buď tuhle, nebo nic. Až se vrátíš do Mnichova, dám ti lepší.“

Vzal jsem tedy fotografii, vložil ji mezi stránky Ocel a služba: Život Otty von Krause a zamával Liesel na rozloučenou. Bolest, kterou jsem cítil, když odbočila na dálnici a zmizela mi z očí, mě nepřekvapila. Vzpomínal jsem na jiná loučení. Rodiče se mezi sebou i se mnou loučili polibkem.

Loučil jsem se s Izákem, když jsem odcházel na univerzitu. Izák se rozloučil s námi všemi navždy. Nech toho, pokáral jsem se, za den, nanejvýš za dva ji zase uvidíš. Chceš jet do Brugg. Ale nemohl jsem si pomoci tehdy a nemůžu ani teď. Od dob dospívání vím, že každé potěšení na tomto světě v

sobě nese zárodky bolesti. Nic netrvá věčně. Liesel odjela a já poznal prázdnotu.

Čekala mě však práce. Pronajal jsem si auto a zamířil zpátky k Bruggám pro něco důležitého, co jsem tam zapomněl, i když jsem si nemohl vzpomenout, co to je. Zjistil jsem to v Ghentu. Zastavil jsem se na oběd – proč spěchat, když nevíme, co nás čeká – a tam jsem prozřel. Díky naprosto nevyzpytatelné náhodě, díky okamžitému rozhodnutí do sebe všechna kolečka najednou krásně zapadla. Když jsem odcházel z kavárničky, kde jsem si pochutnal na obložené bagetě se salátem, zabočil jsem doprava, ne doleva, a za necelou čtvrthodinku jsem se ocitl před kostelem Svatého Mikuláše. Nad hlavním vchodem byl natažený transparent s oznámením „Bůh vás miluje“ ve všech třech oficiálních jazycích Belgického království. Holandsky: God houdt van u. Francouzsky: Dieu vous aime. A německy: Gott liebt Sie.

Jako agnostik hraničící s ateistou jsem se v duchu zasmál a napadlo mě, jestli bych se neměl pro jistotu pokřižovat ve všech třech jazycích. Kráčel jsem dál, ale pak jsem si náhle uvědomil, proč jsem neodjel s Liesel do Mnichova. S Tošou Zeligmanovou jsem mluvil francouzsky, a když popisovala, jak se její manžel při pádu dovolával boží lásky, použila termín z rodné polštiny. Boża miłość. Obrátil jsem se ke kostelu. „Bůh miluje“ se německy řekne Gott liebt. Opakoval jsem ta dvě slova, až splynula v jedno: Gott liebt. Gott liebt. Gottlieb. Když Zeligman umíral, nedovolával se boží lásky. V posledních okamžicích života nevolal Boha v jazyce svého dětství, křičel jméno vraha.

ČÁST III

26

Odcestoval jsem do Argentiny.

Hongkongský podnik začne vynášet až za několik měsíců, teprve až s Alekem zahájíme konzultace s architekty ve Stuttgartu. Radnice v Bruggách si také dá se splátkami načas a rozhodně s nimi počká, až dokončíme práce, jejichž počátek je naplánován na únor. Zato Argentinci slíbili, že zaplatí, jakmile obdrží výkresy a technické specifikace upravené potápěčské plošiny, které jsem již měl hotové. Na finanční rozvahy a peněžní toky dohlížel Alec a on mě také nakonec přemluvil, abych se přes svůj odpor vydal do Jižní Ameriky.

„Podívej se na věc takto,“ naléhal. „Uhradí ti letenku první třídy. Přistaneš, upevníš náš vztah s generály a druhý den odletíš s tučným šekem. Zaplatíme účty a pro jednou zaplatíme i sobě. A ty obětuješ akorát pár dní a trochu spánku.“

Měl samozřejmě pravdu, bez ohledu na mizernou pověst argentinské vlády. Ujistil mě, že naše práce nemá s vojenskou juntou nic společného, týká se výhradně kulturního projektu zaměřeného na přehodnocení jihoamerické koloniální minulosti.

S tím jsem mohl žít.

Vynucené soustředění na transatlantický let mi pomohlo promyslet jiné záležitosti. Zeligman prožil dlouhý život a kdo mohl vědět, kolik nepřátel si během let nadělal? Co když byl opravdu zavražděn? Tato možnost mě pochopitelně poplašila. Nedokázal jsem však vysvětlit sám sobě, proč bych se měl v té věci angažovat, zejména když jeho smrt vyšetřovala belgická policie a nic podezřelého nezjistila.

Detektivové nemohli dávat do souvislosti boží lásku, protože nevěděli o Gottliebovi. Alespoň tolik bych jim po návratu mohl říct, ale co dál? O technice policejního vyšetřování jsem neměl ani ponětí, postrádal jsem znalosti i výcvik. Chyběla mi fakta, mohl jsem se chytat pouze náznaků, navíc hodně slabých. Gottlieb byl fantom, který po válce zmizel. Jeho jméno souviselo s Drütte a Drütte souviselo s Lieseliným otcem. Otevíraly se lákavé možnosti, ale ani jedna mě neposunovala k prvotnímu cíli: dozvědět se něco víc o Izákovi. Ovšem kdyby na mě někdo naléhal, vhodil bych Zeligmana, Izáka, Gottlieba a Ottu von Krause do jednoho hrnce.

Vařil bych hodně divnou polévku.

Inženýrské vzdělání a praxe technika mě naučily rozlišovat mezi primárními a sekundárními problémy. Vyřešte primární, říkali nám profesoři, a ty sekundární se vždycky nějak vyřeší samy. Mým prvořadým úkolem bylo zjistit podrobnosti o Izákovi a jeho životě za války. Všechno ostatní

ponechám osudu, protože tříštěním úsilí mezi dílčí cíle bych riskoval celkové selhání. Za dlouhého letu do Buenos Aires jsem se proto rozhodl vyhledat zbývajících osm svědků a promluvit si s nimi. Jestli zemřeli nebo se rozprchli po světě mimo můj dosah, zrekonstruuju Izákův válečný život jiným způsobem. Věděl jsem, že ho nacisté uvěznili v Drütte. Od toho se odpíchnu.

Pokládejte to třeba za zlozvyk, ale když přicestuju do nějaké nové země, kterou jsem dosud nenavštívil, snažím se vyhýbat tradičním turistickým trasám a vyhledávám místa oblíbená místními obyvateli. Například takový Londýn jsem navštívil šestkrát, ale nikdy jsem se nezašel podívat na Westminsterské opatství nebo na Tower, protože jsem se raději věnoval popíjení piva v okolních hospůdkách nebo prohlídkám starobylých tržnic. Rozumné nebo ne, takto prostě cestuju a troufám si tvrdit, že jsem tento způsob poznávání cizích končin dovedl k umělecké dokonalosti. Hned po příjezdu vyrazím do ulic a procházím se celé hodiny, pozoruju dění kolem sebe, kupuju si jídlo u pouličních stánků a moc toho nenamluvím. A pak teprve – s otázkami, které jsem za celý den nashromáždil – zasednu k jednomu stolu s místními starousedlíky a zanedlouho mám vypracovaný podrobný itinerář míst, která stojí za to vidět. Mým cílem je danou zemi procestovat, ne tančit mezi brožurami, které ji popisují.

Nebylo tedy neobvyklé, když jsem po přistání v Buenos Aires zaměřil svůj radar na ulice. O argentinských problémech jsem samozřejmě věděl, evropský tisk se jim věnoval docela podrobně. Dva roky před mou návštěvou svrhl vojenský puč vládu Isabely Perónové, která podle plukovníků a generálů neměla dost sil k potlačení levicových vzbouřenců. Zemi může zachránit pouze vytrvalá ofenziva proti gerilovým bojovníkům a podvratným živlům, zejména studentům, ze všech pólů politického spektra.

Následovala v podstatě repríza Německa z roku 1933, kdy se dostali k moci gangsteři označovaní za patrioty a podrobili své spoluobčany represivnímu a vražednému režimu. V den, kdy jsem přiletěl – byl to mimochodem čtvrtek – média podrobně referovala o mistrovství světa v kopané, které se v této zemi konalo. Generálové a plukovníci vítali pozornost sdělovacích prostředků, ale neměli nejmenší zájem alespoň částečně zjemnit a zlidštit tvář vojenské junty. Před několika málo dny argentinský velvyslanec v Paříži bezostyšně tvrdil, že francouzští občané – mezi nimi dvě jeptišky – pohřešovaní v Buenos Aires byli teroristé, kteří si svůj osud plně zasloužili. A navzdory přítomnosti zástupců světového tisku v metropoli policie nepřestala s nočními přepady soukromých domů a bytů, kde

„podezřelým“ osobám zahalili hlavu kápí a odvlekli je neznámo kam.

Prošel jsem celnicí a před odbavovací budovou jsem spatřil řidiče limuzíny, který držel cedulku s mým jménem. Vezl mě k mému hotelu a já přešel do své rudimentární, ale postačující španělštiny. Všechno se vyvíjelo dobře, dokud jsem nespatřil hustý zástup lidí pochodujících po Avenida de Mayo. Na konci bulváru jsem viděl spousty policistů a vojenských vozidel a připadlo mi divné, že v policejním státě směřují lidé k nepokojům.

Něco se tam dělo. Otevřel jsem okno a uslyšel jsem ženský hlas provolávající do megafonu, ale slovům jsem nerozuměl.

„Co to je?“ zeptal jsem se.

Odpověď Plaza de Mayo zazněla mrtvým, monotónním hlasem.

Před schůzkou s plukovníkem Batistou, svým hlavním kontaktem v argentinské vládě, jsem měl chvíli času. „Zajedeme tam,“ požádal jsem.

Řidič nezpomalil ani neodbočil, jen se podíval do zpětného zrcátka. „Podle instrukcí vás mám zavézt do hotelu, se?or, a potom pro vás zase přijet a dopravit vás na setkání s generálem Perezem.

Plukovník Batista vás vezme vrtulníkem na prohlídku řeky a potom oba s generálem povečeříte.“ Řekl jsem mu, že se mi ten program líbí, a pak jsem zopakoval svou žádost.

Na příští červené zatáhl ruční brzdu a otočil se ke mně. „Proč zrovna tam? V tuto hodinu je náměstí plné madres. Není to vhodné místo pro turisty. Měl byste jít do hotelu.“

To rozhodlo. „Počkejte, než si vytáhnu z kufru zavazadla. Zajdu na náměstí pěšky a odtamtud si vezmu taxi do hotelu. Anebo pojedu rovnou za plukovníkem Batistou. Adresu mám, takže to nebude problém.“

„Jestli vás nevysadím před hotelem, budu mít obrovské potíže,“ zapřísahal mě řidič. „Jestli tam mermomocí chcete, vezměte si taxík od hotelu. Pro mě to tak bude mnohem lepší.“

Byl přibližně mého věku, na sobě měl čistou a nažehlenou uniformu své profese, bílou košili a jinak všechno černé: oblek, čepici se štítkem, boty i kravatu. Na konci bulváru se schyluje k něčemu nebezpečnému, domyslel jsem si. S francouzským pasem v kapse bych mohl zjistit, o co se jedná, a bez újmy se vrátit do Paříže, kdežto mého argentinského řidiče by mohli pohřbít i v jeho černé uniformě, kdyby mě tam navzdory svým příkazům zavezl. Svůj strach nepředstíral. Nebyl jsem v zemi ani deset minut a už jsem na jazyku cítil hořkou chuť Argentiny.

Jeli jsme do hotelu.

Byla to nádherná a zdobná budova, která se luxusem mohla klidně měřit s hotelem Peninsula v Hongkongu. Svěřil jsem zavazadla nosiči i se svou vizitkou a oznámil mu, že se zaregistruju později. Pak jsem nasedl do prvního taxíku v řadě a udal cíl cesty. Kabina páchla potem. Řidič byl neoholený muž ve zmačkané kostkované košili, a když uslyšel Plaza de Mayo, zareagoval pouze pozdvižením obočí. O patnáct minut později zastavil u obrubníku a ukázal na východ. „Blíž nepojedu. Tři bloky tímto směrem. Nemůžete zabloudit.“

Kráčel jsem k blikajícím světlům, odkud znělo hlasité provolávání. Končil červen, což v Argentině

znamená zimní období, a vzduch byl docela chladný. Jak jsem se blížil k náměstí, dav houstl. Z turistického magazínu, který jsem za letu pročetl, jsem se dozvěděl, že Plaza de Mayo je přirozeným a vhodným centrem protestů všeho druhu, protože se na něm soustřeďují všechny argentinské symboly moci: velká katedrála, státní banka, bezpečnostní sekretariát, městská radnice a prezidentský palác.

Rychlost klesla z kroku na přešlapování, jak se lidé tlačili před kontrolním stanovištěm, které je jako úzké hrdlo trychtýře vpouštělo přes detektor kovů na náměstí. Příslušníci vojenské policie každého fotografovali, což mě zdaleka tak neznervózňovalo jako místní občany, kteří měli všechny důvody k obavám, že vládní úředníci připojí k obličejům jména a založí na ně složku. Přesto se jich tady shromáždily tisíce, aby podpořily madres.

Policie nasadila mohutné síly jak na obvodu náměstí, tak do samotného davu. Co tam asi hledají? lámal jsem si hlavu. Podvratné živly? Netušil jsem, jak takový podvratný živel vypadá. Obklopovaly mě babičky, které držely za ruku školáky, dospívající mládež s knihami, starci vedoucí své bicykly. Generálům a plukovníkům musela připadat podezřelá celá země.

Ploužil jsem se s několika stovkami lidí, až jsem spatřil průvod žen, z nichž mnohé nesly plakáty s podobiznami mladších mužů i žen, který obklopoval Pirámide de Mayo, nejslavnější symbol argentinské nezávislosti, obelisk vztyčený na počest květnové revoluce, která v roce 1810 vysvobodila zemi z područí evropské nadvlády. Protestující ženy si zavázaly hlavy bílými šátky a kráčely za ručně malovaným transparentem, na němž stálo Madres de la Plaza de Mayo.

„Povězte nám, co se stalo našim dětem,“ volala jejich mluvčí do megafonu. „Bez ohledu na to, co provedly, mají právo na řádný soud. Ať stanou před svými žalobci a hájí se. Nechť je jejim matkám dovoleno navštívit je ve vězení.“ Předala megafon další ženě, která byla o třicet let starší a přednesla stejnou prosbu: Povězte nám, co se s nimi stalo. Megafon šel z ruky do ruky, prosby se opakovaly.

Děti prostě mizely. O mnoho let později jsem se dozvěděl, že generálové nařídili únos, mučení a vraždu dvou zakládajících členek hnutí matek, spolu s francouzskou jeptiškou.

Tohle tedy byl můj klient, argentinská vláda.

Matky a babičky shromážděné kolem obelisku začaly zpívat ukolébavku. Nedokázal jsem si představit hrůzu těchto lidí, kteří každý večer usínali plni obav, zda se neprobudí do dusotu vojenských bot na schodišti. Četl jsem v novinách řadu článků o bití, znásilňování a vytrhávání nehtů v nechvalně proslulé vazební věznici, zřízené ve starých vojenských loděnicích. Matky a babičky přesto přicházely.

Chtěl jsem fotografii, jen jednu, abych nikdy nezapomněl. Vytáhl jsem z aktovky minoltu a namířil objektiv na ženu, která byla něčí babičkou, stejně stará jako Freda. Od koutků úst se jí k bradě otevíraly vějíře hlubokých vrásek. Byla tělnatá a kráčela shrbená, podpíraná jinou ženou, asi o polovinu mladší. Obě měly na hlavě bílý šátek. Obešly pomník, který oslavoval zrození samostatného národa. Jakmile cvakla spoušť fotoaparátu, lidé kolem mě zděšeně ustoupili. Domníval jsem se, že se jako cizinec nemám čeho bát, ale v tom okamžiku mě dva muži popadli za lokty a odtáhli mě ke kontrolnímu místu na obvodu bariéry, dodávce s běžícím motorem.

Do té dodávky jsem se nesměl nechat naložit, pokud jsem chtěl, aby mě Liesel nebo moji rodiče ještě někdy viděli. Přiskočili k nám další čtyři policisté. Jeden mi vytrhl fotoaparát a otevřel ho, aby osvítil film, který pak vytáhl z cívky.

„Papíry!“

Předložil jsem cestovní pas.

„Francouz? Co pohledává Francouz na Plaza de Mayo? Jste fotožurnalista? Připravujete další štvavý článek pomlouvající naši vlast? Co tady děláte? Co!“

Sotva jsem stíhal rychlou španělštinu: Vyslýchal mě asi pětatřicetiletý muž s hladce oholeným inteligentním obličejem. Na opasku se mu houpaly všechny nástroje moci: pistole, obušek, pouta, pepřový sprej, náhradní zásobníky. Kůže pendreku se leskla, olověné kulky v nábojnicích ne.

Pohledem jsem se rozloučil s fotoaparátem, který policista strčil do tašky ke zpola dojedené svačině a k magazínu tištěnému na křídovém papíře, otevřenému na stránce s prsatou modelkou.

Do jak závažného průšvihu jsem se dostal? táhlo mi hlavou. Zkusil jsem to zjistit pomocí jiného jazyka než španělštiny.

„Espa?ol!“ vyštěkl na mě policajt.

Vytáhl jsem z aktovky průvodní dopis Ministerstva pro památky, napsaný na dopisním papíře s embosovaným federálním razítkem. Dorazil do Mnichova leteckou poštou den před mým odletem a obsahoval instrukce pro celní a pasové úředníky – španělsky jim přikazoval, aby mi zajistili zdvořilé a rychlé odbavení, protože mé poslání v Argentině je důležité pro stát. Přestože mým styčným důstojníkem byl plukovník Batista, dopis podepsal jeho přímý nadřízený generál Perez.

Policista si dopis přečetl, podíval se na mě a přečetl si ho ještě jednou. Matky zatím začaly zpívat jinou ukolébavku, něco o ročních dobách a o tom, že vědí, kdy přijít, protože pravý Bůh, el Dios, miluje své děti a těm, kdož čekají, přinese v pravý čas sladkou odměnu.

„Máte poslání v Argentině?“ Přikývl jsem.

„A plníte ho tady? Na Plaza de Mayo?“

„Ne, začnu ho plnit až odpoledne. Tady jsem jako turista,“ odpověděl jsem. „V průvodci psali, že kdo chce poznat duši této země, musí navštívit Plaza de Mayo. Má to být nejkrásnější náměstí v Buenos Aires. Bohužel,“ ukázal jsem na osvětlený film, který se válel na dlažbě, „si ho budu muset vyfotografovat znovu. Anebo není dnešek ten správný den pro fotografování? Moje španělština není moc dobrá. A můžete mi říct, co tady ty ženy oslavují?“

Muž pozorně poslouchal a hledal mezery v mé krycí historce. Naposled přejel zrakem po doporučujícím dopise. „Je to naše chyba, se?or. A dnešek skutečně není ten správný den pro fotografování. Na Avenida de Mayo najdete obchod pro turisty. Není to daleko, necelých sto metrů tímto směrem,“ ukázal k bulváru. „Tam mají všechny možné fotografie, můžete si vybrat. A přijměte prosím mou upřímnou omluvu.“

Usmál jsem se nad dobrou zprávou. „Předpokládám, že není nutné zmiňovat se o tomto incidentu generálu Perezovi, nebo snad ano? Dnes s ním totiž večeřím, víte?“

Policista zbledl jako stěna. „Ne, to určitě nutné není. Ale vyřiďte mu prosím ode mě uctivé poručení.“ Sáhl jsem do kapsy saka pro tužku a papír. „S radostí. Povězte mi prosím, jak se jmenujete.“

Rychle si svou žádost rozmyslel a mávl na mě, ať už jdu. „Na to není čas, máme moc práce. Jeden z mých mužů vás doprovodí k tomu obchodu. Příjemný pobyt v Buenos Aires.“

Ukázal jsem na tašku, v níž ležela moje minolta. „Mohli byste mi vrátit…“ Policista ucedil ke svému podřízenému: „Dej mu ten zasraný foťák, Manueli.“

27

„El Preciado… To bude náš nejvelkolepější úspěch, se?or Poincaré! Miliarda ve zlatých a stříbrných mincích, pokud jsou údaje v lodním přepravním listě správné. A socha, zlatá socha Panny Marie v životní velikosti!“

Pokud mě něco překvapilo víc než Perezova kancelář s překrásným štukováním, ozdobnými římsami a perskými koberci, pak to byla skutečnost, že vysoký důstojník nenosil uniformu, nýbrž oblek, přestože ho podřízení, všichni v armádní zeleni, oslovovali pane generále. Ministerstvo pro památky zabíralo horní patra okázalé vládní budovy tři domovní bloky západně od Plaza de Mayo. Podobné stavby jsem viděl v mnoha evropských městech. Ostatně ze samotného Buenos Aires dýchala stejná směsice starosvětské nádhery a moderní funkčnosti jako z této kanceláře. Místní kavárničky a udržované parky se spoustou laviček, zvoucí k posezení a přátelskému rozhovoru, mě doslova uchvátily. Avšak vzpomínka na demonstraci matek mi pokaždé připomněla hořkou pravdu, že každý rozhovor v tomto městě může být nebezpečný.

Ani na okamžik jsem nepochyboval, že podobně jako v nacistickém Německu i tady jsou všechny vrstvy společnosti prolezlé donašeči. Kde se tu člověk mohl cítit v bezpečí? Určitě ne na univerzitě, kde policie naháněla levičáky. Ale co třeba zpovědnice? O mnoho let později jsem četl svědectví duchovních, kteří se omlouvali za to, že církev podporovala špinavou válku proti vlastnímu lidu.

Církevní otcové se sice starali o rodiny zmizelých, ale současně přidělovali kaplany k armádě, aby poskytli útěchu vojákům, na kterých se projevil stres, protože mučili nepřátele státu. Takže zatímco Buenos Aires vyzývalo obyvatelstvo, aby mluvilo o jednom krásném místě za druhým, osobně jsem neslyšel nikoho takto promlouvat.

„Ano,“ odpověděl jsem generálovi, „o vraku El Preciado jsem přečetl prakticky všechno. Vím, že nejste první, kdo po něm bude pátrat, ale jako prvním se vám ho podařilo přesně lokalizovat.

Blahopřeju.“

Generál vyzdobil svou kancelář artefakty z bohaté argentinské historie. V jedné výstavní skříňce jsem viděl rukodělné výrobky a zbraně domorodců, v jiné vzácné knihy z koloniálního období, v rohu přehlídku brnění a pod sklem nejblíž k jeho psacímu stolu se skvěla sbírka mincí vyražených v průběhu staletí v Argentině ze zlata vytěženého v této zemi. Za stolem visel velký portrét prezidenta Videly a pod ním podobizny ostatních generálů, kteří vedli juntu.

Perez se usmál. „Důkazy mluví jasně. Lodní zvon se dvěma dosud čitelnými písmeny a prostorem pro šest dalších. Jsme si téměř jistí, se?or Poincaré, že to je El Preciado, a budeme potřebovat veškeré vaše schopnosti a zkušenosti, abychom ten poklad vyzvedli. Plukovník Batista tvrdí, že potápěčská plošina, kterou jste postavil pro Lutine, dokonale vyhovuje naší aplikaci. Říká, že vy a pan Chin jste pro tuto akci ti praví. Nemám pravdu, plukovníku?“

Plukovník se generálovi uklonil.

Nevěřím, že bych si kdy o někom vytvořil názor tak rychle jako o Alphonsu Batistovi. Stačilo mi potřesení rukou v předpokoji a půl minuty nezávazného rozhovoru, abych ho odhadl jako lasičku s jazykem samý med, která žije jen pro budování vlastní kariéry. Mrazilo mě z něj stejně jako z prezidenta Videla, který na mě hleděl z portrétu jako zestárlý Heinrich Himmler.

„Ano, pane generále, návštěva expedice u holandského pobřeží na mě nesmírně zapůsobila. Tohle jsou muži, které potřebujeme. Odvedli úžasnou práci.“

„Takže to bychom měli,“ pochvaloval si Perez.

„Ale nic není jisté, dokud to místo neuvidím, generále.“

Ve skutečnosti jsem to místo viděl, když náš letoun klesal na přistání. Podrobně jsem pročetl odborné články týkající se působení přílivu a odlivu v ústí řeky. Znal jsem množství vody, kterou Río de La Plata odvádí do moře v různých ročních obdobích, a vypočítal jsem pravděpodobné namáhání, jemuž budou vystaveny kotevní nosníky. Dokonce jsem studoval analýzu geologického profilu říční pánve.

Proto jsem s jistotou věděl, že plošina, kterou jsme s Alekem navrhli a zkonstruovali pro Terschelling, se osvědčí i v Jižní Americe.

Přesto jsem se vytáčel. Tito lidé se mi nezamlouvali. Nelíbilo se mi, co jsem viděl na náměstí. „Každá podobná operace má svá úskalí,“ pokračoval jsem. „Nemůžu stoprocentně zaručit, že se naše plošina osvědčí. Až dorazíme na místo, budeme moudřejší, ale i tak je důležité, abyste byli předem informováni o všech variantách.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Perez. „Budete mě však muset omluvit, dnes s vámi nemohu odcestovat. Nahrnulo se mi povážlivě mnoho úkolů, které nelze odložit. Obávám se, že budu nucen odřeknout i účast na dnešní večeři. Pokud vím, odlétáte již zítra, se?or Poincaré. Jaká škoda! Prosím, abyste poctil svou důvěrou plukovníka Batistu. Můžete s ním mluvit stejně svobodně jako se mnou. Věřím, že společně najdete řešení, které nám umožní zahájit záchranné práce na jaře příštího roku.“

Generál nás doprovodil ke dveřím.

„Je to obrovský poklad,“ loučil jsem se. „Vím, že máte v Buenos Aires řadu vynikajících muzeí. Kde ty umělecké předměty a mince vystavíte? V Río de la Plata se potopila spousta lodí. Pokud ten vrak je skutečně El Preciado, jistě již máte připravené plány, kam nalezené exponáty umístíte.“

Generál si oprášil smítko z rukávu. „Se?or Poincaré, možná víte, že moje vlast nyní prochází obtížným obdobím. Čelíme živelným stávkám, které velmi negativně ovlivňují ekonomické zdraví země, a politická situace… Inu, noviny asi čtete, ne? Podvratné síly ohrožují zákon a pořádek v samotných základech. Pokud je ten vrak opravdu El Preciado, mohu vás ujistit, že argentinská vláda najde pro to zlato a stříbro správné využití. Socha Svaté Panny bude samozřejmě vystavena v muzeu. Pokud se týká toho ostatního, miliarda je obrovské číslo. Tak velký poklad by pomohl stabilizovat národní hospodářství a dal by naší zemi prostředky, které potřebujeme k obnovení veřejného pořádku. Jsem ministr pro památky, ale mé povinnosti dalece přesahují rámec zájmu o minulost.

Všichni musíme pracovat pro stabilitu Argentiny, dnešní i budoucí. Přeji vám dobrý den, se?or.“

Batista přiměl pilota, aby přeletěl nad fotbalovým stadionem. „Podívejte se, střetnutí začíná až večer, ale už teď jsou parkoviště plná a diváci sedí v hledišti. Mám pocit, že Argentina dopadne na tomto mistroství velmi dobře. Jak jistě víte, není obvyklé, aby titul získala hostitelská země, ale já našemu

mužstvu věřím.“

Poslouchal jsem jeho hlas ve sluchátkách. Pilot manévroval s vrtulníkem a za chvíli se pod námi otevřela rozlehlá říční pánev, která sahala od úzkého hrdla na západě k doširoka otevřenému ústí Atlantického oceánu. Zrádné bahnité vody, v nichž se za staletí potopilo neuvěřitelné množství lodí. Vyznat se v nechvalně proslulých štěrkových náplavech, které se neustále přesouvaly, přesahovalo schopnosti i toho nejgeniálnějšího lodivoda. Kromě toho jsou proplouvající plavidla vystavena prudkým poryvům větru od severu a od západu, které spolu s pohyblivými mělčinami vytvářejí ničivou kombinaci. Zkušení lodivodi se drží u vzdálenějšího, uruguayského pobřeží, kde však zase hrozí skaliska vystupující k hladině. La Plata si vysloužila pověst hřbitova lodí.

Generál tvrdil, že objevili lodní zvon, což je svatý grál každé potápěčské expedice hledající konkrétní vrak, protože s určitostí definuje jeho identitu. Zeptal jsem se na to Batisty, abych ho přiměl mluvit, protože jsem potřeboval čas k přemýšlení.

Rozhodnutí, zda argentinské vládě pomoct nebo ne, nebylo technické povahy. Moje dilema představovaly madres, policejní dodávka a neskrývaná hrůza v obličeji řidiče, který mě vezl z letiště. Prostředky získané prodejem vyzvednutého pokladu se použijí pro financování dalších holínek dusajících na schodišti a dalších dodávek, které odvážejí lidi a nikdy je nepřivezou zpět. Helikoptéra se chystala na přistání a já pořád nevěděl, co řeknu. Na půl ucha jsem poslouchal, jak Batista opakoval málo pravděpodobnou historku, podle níž objevil vrak náhodný rybář.

„Tamhle,“ řekl pilotovi a ukázal k oranžovému kruhu na břehu. Spatřil jsem několik betonových domků s plechovou střechou, vodárenskou věž a nedávno zkonstruované ocelové molo, u něhož kotvil motorový člun s lafetou pro těžký kulomet. Na konci mola vlála státní vlajka.

Plukovník ukazoval na místo vzdálené asi sedmdesát metrů od přístaviště. „Těžko se tomu věří, ale El Preciado leží opravdu tak blízko. Když to viděl generál, prohlásil, že voda vypadá jako bahno, ale chutnat bude po zlatě. Vkládáme do potápěčského projektu velké naděje, se?or. Je to vlastně moje duchovní dítě a já si na něm udělám jméno. A všichni máme velkou radost, že právě vy jste naším konzultantem a poradcem.“

Upravil jsem si mikrofon komunikační soupravy. „Vidím tady jeden problém, plukovníku.“ Pilot natočil helikoptéru po větru, aby mu zvířený prach nelítal do očí.

„Problém? Jaký problém?“

„Se člunem, na němž bude plošina vybudována.“

Jediný problém bude sdělit Alekovi, že jsem odmítl lukrativní kontrakt. „Člun, který jsme chtěli použít, je pro tuto aplikaci moc těžký,“ vysvětloval jsem a vymýšlel si jeden falešný detail za druhým.

„Jeho ponor činí sedm metrů. Když jsem studoval průměrnou hloubku, domníval jsem se, že operace bude probíhat dál od břehu. Takhle blízko by se hlavně v létě kýl člunu dostal do přílišné blízkosti vraku, což by pro vaše potápěče znamenalo nepřijatelné ohrožení. Bylo by to pro ně životu nebezpečné.“

Batista pokrčil rameny. „O potápěče se postaráme.“ Žádné překvapení.

„Možná, ale mohlo by dojít k poškození samotného vraku,“ pokračoval jsem. „Mohli bychom jako

základ pro plošinu použít menší člun, ovšem to by znamenalo připravit úplně novou konstrukci s jiným rozmístěním pracovních a pomocných prostor, jeřábů a podobně, a já se obávám, že bychom to časově nezvládli. Omlouvám se, že jsem si to uvědomil teprve teď. Je mi líto, že jsem vás připravil o vzácný čas. Požádejte prosím pilota, ať nás dopraví zpátky.“ A to jsem měl v aktovce připravené kompletní plány, podle nichž se dalo pracovat. Stačil jediný podpis a mohl jsem odejít s šekem na 50 000 argentinských peset.

Batista na mě nevěřícně třeštil oči. „Nechcete si to tu alespoň prohlédnout? Jsme na místě. Se?or, moc vás prosím, vystupte z vrtulníku.“

„Jen proto, abych vám udělal radost,“ odpověděl jsem. „Nerad bych plýtval vaším časem.“ Následoval jsem ho na břeh.

„Ten problém bije do očí,“ poznamenal jsem. „Ale mohu vám navrhnout řešení, které vám ušetří značné prostředky. Ukotvěte vedle vraku věž s kladkou, na břehu vybudujte strojovnu s motorem a mezi nimi natáhněte lanovou dráhu. S její pomocí pak můžete kyvadlově přetahovat menší čluny s potápěči a potřebným vybavením. Tak blízko břehu trvalou plošinu nepotřebujete, jen by vás připravovala o peníze. Nebylo by ode mne čestné, kdybych trval na přijetí naší nabídky, plukovníku.“

„Čestné?“ zeptal se, jako by to slovo nechápal.

„Čestné. Kdybych od vás vyinkasoval honorář, připadal bych si jako zloděj.“

„Viděl jsem vaši plošinu v Holandsku. Pro náš účel mi připadla ideální. Váš partner se?or Chin si to také myslel.“

Samozřejmě, blesklo mi hlavou. „Pan Chin neměl tu výhodu, co já – neviděl to tady. Zakotvená potápěčská plošina potřebuje větší hloubku. Znovu se omlouvám.“

„V tom případě nám navrhnete lanovku a také budovy, které bude nutné na břehu postavit, abychom zvládli zpracovat očekávané množství zlata. Činnosti, které by se vykonávaly na plošině, přeneseme do budov na pevné zemi. Bude to fungovat. Generál se striktně vyjádřil v tom smyslu, že chce, aby zde působil stejný tým, který pracoval pro Lloydovu pojišťovnu. Pochopte prosím, že to nemá nic společného s náklady. Chceme prostě vás.“

Další slova jsem volil velmi opatrně. „Naše firma je momentálně zavalena prací. Tento úkol bychom mohli převzít nejdřív příští rok, což je pro vás vzhledem k předpokládanému časovému rozvrhu prací nepřijatelné. Prosím vás, abyste mě omluvil generálu Perezovi.“

Když jsem sahal pro šekovou knížku, myslel jsem na tu policejní dodávku. „Vynaložili jste nemalé prostředky, abyste mě sem dostali, a chyba byla na naší straně. Mám zde všechny potřebné doklady.“ Z jiné kapsy jsem vylovil účet za letenku. Myslel jsem na madres a na řidiče limuzíny. Od těchto lidí bych nepřijal ani peso. Batista se na mě díval a prudkým gestem přikázal pilotovi, ať vypne motor.

„Pojďte na molo, se?or.“ Mávl na mě, ať ho následuju.

Río de la Plata protéká pobřežní planinou rovnou jako jídelní stůl. V dálce se tyčily věže Buenos

Aires. Byl jsem sám a zranitelný. Nechtěl jsem se příliš přiblížit k vodě, ale Batista na mě zase mávl, ať jdu za ním. Kdybych odmítl, dostal bych se do vážných, možná smrtelných potíží, z nichž by mi žádný doporučující dopis nepomohl.

„Co je?“ volal na mě Batista.

Vkročil jsem na houpající se molo a zastavil se. „Na molech a mostech se necítím moc dobře.“ Násilně jsem se zasmál. „Divné, že? Člověk by si myslel, že když někdo navrhuje a staví potápěčské plošiny, netrpí mořskou nemocí.“

I Batista se donutil ke smíchu. Za ním se táhla široká špinavá řeka. Cokoliv do ní spadne, zmizí na hodně dlouho. „Ano, se?or Poincaré, všichni se musíme potýkat s nějakými obavami.“

Než jsem se k němu připojil na konci mola, byl jsem zalitý potem.

„Já osobně se bojím toho, že budu před generálem Perezem vypadat jako blbec. Toto je můj projekt. Moje povýšení. Co s tím uděláme?“

„Před generálem Perezem budete vypadat jako mimořádně bystrý a inteligentní podřízený.“

„Jak to myslíte?“

Utřel jsem si kapesníkem pot z čela. Na zadní stranu papírové obálky, v níž jsem měl schovanou letenku, jsem načrtl lanovkový systém, který jsem navrhl. Uvedl jsem i průměr tažného lana a rozměry a tvar kotevních nosníků vratné kladky. „Předložte tento nákres generálovi, plukovníku, a vysvětlete mu, proč jste odmítl můj návrh. Překreslete náčrt vlastní rukou a řekněte mu, že vás napadlo jiné řešení a že ušetříte za můj honorář. Tohle vás vyjde na pár tisíc.“ Podal jsem mu výkres.

„Za mé plány byste zaplatili dvacetkrát víc. Jak říkám, vyjdete z toho jako loajální a inteligentní podřízený.“

Batista přemýšlel a já uvažoval, jestli v nejbližší budoucnosti nebudu nucen plavat. Jako všichni muži v uniformě, které jsem ten den viděl, i on nosil v pouzdře na opasku pistoli – a to pracoval jako úředník v kanceláři na Ministerstvu pro památky. Pokus o úsměv jako by ho bolel. Nicméně se usmál a žádný výstřel nepadl. „Chystal jste se vypsat šek,“ konstatoval.

Být tu Alec, prská vzteky jako křeček.

„Ano, pokládám to za férové.“

„V tom případě vypište dva. Jeden ve prospěch argentinské vlády za zbytečně uhrazené letenky. A druhý na stejnou částku pro mě za poskytnuté služby. Buďte tak laskav a zaokrouhlete sumu nahoru na nejbližší tisíce.“ Otočil se, aby obdivoval řeku. „Mé křestní jméno je Alphonse. S němým e na konci.“

28

Nyní jsem si musel hotelový pokoj platit sám, takže jsem zrušil rezervaci v El Presidente a našel si

skromný penzion. Nepřekvapilo by mě, kdyby ten zachmuřený plukovník poslal do Evropy výběrčího vyinkasovat peníze za jeho návštěvu Lutine, ale s tím jsem se teď nehodlal zatěžovat. Mou hlavní starostí bylo vyhnout se až do svého odletu v pátek večer jakémukoliv kontaktu s argentinskou policií. Ráno jsem vyhledal kancelář společnosti Baraniff, vyměnil letenku první třídy za turistickou a nechal si vyplatit cenový rozdíl v hotovosti. Den strávím ohlížením přes rameno a vyhlížením Batisty a jeho bratránků.

Léčba procházkou nezabrala. Už jsem chodil několik hodin a ze všech sil se snažil vypadat jako turista, splynout s davy na frekventovaných místech. Když už jsem na svůj vkus viděl příliš mnoho památníků, na kterých generálové na koních tasili meč za osvobození Argentiny, ocitl jsem se ve čtvrti Belgrano s hořkou chutí na jazyku a velkou touhou opustit ulice. Kouzlo policisty na náměstí a plukovníka Batisty zřejmě zapůsobilo víc, než jsem si byl ochoten přiznat. Byl jsem nešťastný a paranoidní, a tak jsem sáhl do kapsy pro adresu, o níž jsem se domníval, že ji nikdy nepoužiju.

Tu vizitku mi nechal Viktor Schmidt, když v doprovodu svalnatého strážce navštívil mou laboratoř a pěkně mě vynervoval. A to, jak opožděně odvolal psy, mě mátlo a současně děsilo. Ale pokud jsem se tragicky nemýlil, neměl žádný zájem na tom, aby přítel jeho kmotřenky „zmizel“ z ulic jeho adoptivního města. Můj výběr se zúžil na dvě možnosti: zlý a ničemný Schmidt nebo potenciálně vražedná argentinská policie. Přesvědčený, že policii se musím za každou cenu vyhnout, jsem se zadíval na Schmidtovu vizitku a uvědomil si, že jsem mimoděk došel do správného barria.

Cihlová a štukovaná tudorovská budova stála dál od ulice obklopená eukalypty, v mírné argentinské zimě ještě zelenými a vonícími mentolem. Nebýt těch voňavých stromů, které v Německu nerostou, mohl jsem se procházet po mnichovském předměstí a obdivovat vzorně zastřižené trávníky dobře udržované čtvrti. Zazvonil jsem u dveří a otevřela mi služebná v uniformě.

„Mohl bych mluvit s paní Gretou Schmidtovou, por favor?“ Ukázal jsem vizitku manžela paní domu.

Přišla během minuty, na sobě zástěru a na tváři široký úsměv. „Herr Poincaré? Hodně jsem o vás slyšela. Pojďte prosím dál.“ Uvedla mě do dlážděné haly. „Viktor o vás mluví jako o velké hvězdě. Buďte u nás vítán!“

Na rčení, že se partneři po desetiletích společného života podobají jeden druhému, je spousta pravdy. Anebo všichni staří lidé vypadají stejně: se svěšenými lícemi a s ušima a nosy, které kdysi svými proporcemi ladily s obličeji, ale ve stáří vypadají přerostle a jakoby přilepené tmelem. Ovšem přes všechny vrásky a disproporce a vlasy tak řídké, že jimi prosvítala kůže na hlavě, byla Greta Schmidtová elegantní a vyrovnaná žena. Podle obarveného a naondulovaného účesu zřejmě ráno navštívila kadeřnický a kosmetický salon, make-up nanášela lehká a sebevědomá ruka. Byla robustní jako její manžel, spíš požární hydrant než vrba, přesto však šarmantní a s výrazem spíše dobrotivým než přísným. Sevřela mou ruku v dlaních.

„Viktor říkal, že možná přijdete na naše shromáždění, a vida, už jste tady! Mám takovou radost, Henri. Načasoval jste si to dokonale. Právě jsme zasedli k pozdnímu obědu. Připojte se prosím k nám.“

Konečně, vydechl jsem v duchu. I když dům patřil Viktoru Schmidtovi, pocítil jsem úlevu, že jsem se dostal z ulic. Následoval jsem ji do místnosti plné bělovlasých mužů a žen, kde mě Greta představila jako důvěrného přítele Anselma a Liesel Krausových – a také Viktora –, který pobývá služebně mimo Argentinu. „A teď vás seznámím se společností Edelweiss, Henri. Scházíme se každý týden, mluvíme mateřským jazykem a jíme vuřty, které manžel přiváží z Mnichova.“

Kdosi pozvedl korbel: „Na Viktora a vuřty!“

„Přátelé, buďte k hostu zdvořilí,“ nabádala je Greta. „Herr Poincaré mluví německy celkem slušně. Snaží se. A ještě něco. Z důvěryhodných zdrojů se mi doneslo, že se schyluje k jeho manželskému svazku s Viktorovou kmotřenkou Liesel Krausovou.“

Skupinka znatelně ožila.

„Víte něco, co mi zůstalo utajeno?“ zeptal jsem se jí.

„Tady si nemusíte hrát na tajnůstkáře. Krausovu rodinu všichni dobře známe. Tak povídejte, co je nového.“

V rohu místnosti stál Eckehart Nagel, paže založené na prsou. Okamžitě jsem ho poznal, a když mě Greta prováděla kolem, pozdravili jsme se pokývnutím. „Podívejte, Liesel je úžasná,“ vysvětloval jsem. „Neznám nikoho, kdo by se jí vyrovnal krásou nebo inteligencí. Ale známe se jen pár týdnů. Nevím, co vám Viktor namluvil, ale k manželskému svazku, jak říkáte, máme pořádně daleko.“

Greta na mě spiklenecky mrkla. „Nezapomínejte, že moje dcera žije v Mnichově.“ Ano, pomyslel jsem si. Bude za tím Theresa. „Liesel má na vdavky ten správný věk a vy ostatně také, Henri. Theresa i Viktor říkají, že jste do sebe po uši zamilovaní. Víte, žena musí být babičkou, aby o těchto věcech mohla mluvit bez ostychu. Pokud je to slibná partie, pokud existuje vzájemná přitažlivost a… jak to říct… shoda v základních…“

„Hodnotách,“ napověděl jí Nagel.

Vypadal úplně stejně, jako když jsem ho viděl – nebo jsem si to alespoň myslel – na nástupišti ve Vídni, v dokonale padnoucím obleku, na jehož vestě se leskl zlatý řetízek kapesních hodinek. Teď stál přede mnou, štíhlý a vzpřímený s lesklou vyholenou hlavou. „Sdílené hodnoty,“ pokračoval. „Pokud existuje shoda v náhledu na svět a opravdová láska, proč nevstoupit do manželství?“

„Přesně tak, Eckeharte. Vyjádřil jsi to naprosto jasně. Henri?“ položila mi ruku na předloktí. „Díváte se vy a Liesel na svět stejně?“

„Já… Já nevím,“ zakoktal jsem se. „Asi ano.“

Nagel se na mě pátravě zadíval. „Takže se znovu potkáváme, Herr Poincaré. Povězte nám, co je nového.“

Dvakrát jsem na něj volal přes vlakové koleje na vedlejší nástupiště. Kdybych měl nějaké pochybnosti, že to byl doktor Nagel, teď se vypařily. Proč se ke mně nehlásil? Všimli si mě všichni lidé okolo, což dokazovalo, že byl buď hluchý, nebo se mi záměrně vyhnul. Člověka, jehož kůže je tak těsně natažená na lebku, si těžko s někým spletete. Vylíčil jsem mu svůj zážitek a snažil se, aby vyzněl jako žert.

„Před dvěma týdny? To jsem ve Vídni určitě nebyl. Ale kdybych tam byl, šel bych rovnou do hotelu Sacher na porci dortu s espressem. A pozval bych vás, ať jdete se mnou! Možná bychom to někdy měli udělat, setkat se ve Vídni.“

„Předpokládám tedy, že máte identického dvojníka.“

„Herr Poincaré, svět má sotva žaludek na jednoho Nagela,“ zasmál se doktor.

Vyzval ostatní, aby se hostu představili. Gustavo a Anna Brandtovi oznámili, že bydlí nedaleko letiště a že mě tam s radostí odvezou, abych chytil svůj spoj.

Další manželský pár se vyptával na Mnichov. „Už jsme ho strašně dlouho neviděli. Člověku z toho puká srdce, Herr Poincaré. Ale v Buenos Aires jsme našli druhý domov, místo, které nám umožnilo zapomenout na hrůzy války. Všichni to cítíme stejně.“

„Můžete přece Mnichov navštívit,“ poznamenal jsem. „Stačí si koupit letenku.“

„Ach,“ povzdechla si a uhladila záhyb na šatech. „Pořád k tomu nemůžeme najít vhodnou příležitost.“

Členové bratrstva Edelweiss se nemohli chovat přátelštěji a laskavěji. Přesto jsem se cítil stejně jako na Terschellingu, podivný pocit, že stojím v jedné místnosti s Němci určité věkové skupiny a přemýšlím, co asi dělali, viděli a tolerovali před třiceti lety. Byla to nezdvořilá, leč nikoli absurdní myšlenka. Juan Perón udělal z Argentiny útočiště pro nacisty. Včetně Eichmanna. Bezpochyby zde žili mnozí jiní, stejní jako on nebo ještě horší. Přesto jsem si nedokázal myslet nic zlého o té sladké stařence, jíž se stýskalo po původním domově.

Když se ženy uchýlily do jiného pokoje, jeden z mužů zapnul televizi, aby se mohli podívat na přenos z mistrovství světa ve fotbale. „Ach,“ zaúpěl Nagel, „Holanďané, ti zženštilí parchanti. Vypni to, Gregore, než na ten krám něco hodím.“ Otočil se ke mně.

O fotbale něco vím. „Proč zženštilí, doktore Nagele? Holanďané mají dobrý tým.“

Nagel měl nadání změnit vyhraněný názor v přímou urážku. „Já vám řeknu proč. Pohár získá Argentina a holandská fotbalová asociace vznese námitky proti naší politice. Jejich tým o tom bude debatovat, lomit rukama a nakonec hlasovat. Uvidíte, co napíšou jejich noviny! Nejdřív budou sklesle zpytovat svědomí, ale pak se do nás zbaběle obují. Jenomže mně už se dělá zle, když pořád vidím, že se v civilizovaném světě nenajde nikdo, kdo by se postavil a převzal vedení. Pro lomení rukama není v dnešním světě místo. Žijeme v nebezpečných časech. Vždyť je to jenom pitomý fotbal, pro Kristovy rány! Co má fotbal společného s politikou? Souhlasíte, Herr Poincaré? Jaký je váš názor na tyto věci?“

A to jsem si myslel, že sport představuje univerzálně neutrální téma. Odpovědi mě ušetřil muž, který přepnul z fotbalu na kanál, kde zrovna vysílali zprávy.

Nagel znovu vybuchl, tentokrát kvůli reportáži z demonstrace na Plaza de Mayo z předchozího dne.

„Tohle už je na mě moc! Já tu televizi rozmlátím! Vypni to, Gregore. Kdyby to nebyl Viktorův dům, vyhodil bych ten podělaný krám z okna.“

„A taky bys ho zaplatil, ty stará nevydělaná kůže. Nový televizor by se mi hodil. Pojďme se raději projít po ulici, ať vychladneš.“

„Ty mě nechápeš, Gregore.“

„Nudíš pana Poincarého politikou. Přestaň s tím.“

„Ne. Herr Poincaré je v Argentině služebně a měl by vědět, do čeho jde. Poskytněme mu pořádnou dávku informací a názor ať si udělá sám.

„Nech toho, Eckeharte,“ přidal se jiný. „Přímo cítím, jak se tu zvedá teplota.“

„No tak ať je tu horko. Ty uječené babky jsou přesně to, čím je tahle země nemocná. Ano, tak to je.

Vysvětlím vám to,“ popadl mě za rameno. „Jsem lékař a vnímám stát jako lidské tělo. Ono to

skutečně je tělo. A když člověk dostane rakovinu, říznete do jeho těla skalpelem a nádor vyoperujete, abyste pacienta zachránil. Pak mu předepíšete silné léky a ozařování. Prostě a jednoduše tu rakovinu totálně zničíte. Abyste pacienta zachránil, je v podstatě dovoleno vše, akorát ho nesmíte zabít. Když musíte, použijete i extrémní opatření. Když uspějete, pacient přežije. A co platí pro lidské tělo, platí i pro politiku. Argentina je vážně ohrožená, Herr Poincaré. Máme silné vůdce a náš národ je schopen velkých věcí. Jenomže tyto ženské a levicoví agitátoři, kteří ty protesty na náměstí organizují, jsou jako rakovinové nádory, které je nutno nemilosrdně vyříznout.“

„Eckeharte…, ty ženy nosí transparenty, ne pušky a samopaly. Otevři už konečně oči.“

„Ty, Berne, bys je pořád omlouval. Už jsi zapomněl na vlastní minulost? Jestli jsou dost odvážné, aby protestovaly, jestli jim dovolíme, aby si myslely, že mají právo protestovat, pak dříve či později s těmi puškami a samopaly přijdou. Pamatuj si má slova.“

„Madres? Stařenky se samopaly?“

To už byl Nagel v obličeji rudý jako krocan. „No dobře. Kdyby ještě žila moje žena, poslala by mě do kuchyně pro pití a pak by se omluvila za mé chování. Promiňte, Herr Poincaré, mluví ze mě láska k adoptivní vlasti, to ona mě nutí říkat takové věci. Neustoupím ze svého názoru ani o krok, ale změním téma. Na stará kolena jsem změkl.“

Brandt odfoukl pěnu z čerstvě nalitého korbelu. „Měl jste ho slyšet před deseti lety, když ještě sloužil v armádě. Dnes už je z něho neškodný starý pes. Nemám pravdu, Herr General? Tehdy tě lidi museli poslouchat.“

„Sloužil jsem v lékařském sboru, ne v armádě. A ano, poslouchali mě.“

„Ach, jak ty jsi miloval uniformu!“

Nagel potřásl hlavou. „Nevšímejte si těch kreténů. Pokud vím, přijel jste sem za obchodem. S kým jste tady jednal? Třeba by vám někdo z nás mohl pomoct. V Argentině se podniká stejně jako všude jinde. Doporučil vás Viktor, jste tedy jedním z nás. A když jste jedním z nás, můžete plně využívat naše kontakty. A troufám si tvrdit, že naše kontakty jsou vskutku rozsáhlé. Hlavní věc je poznat místo a teprve potom se pustit do obchodování. Nejste tu dlouho, ale určitě jste si již vytvořil na Buenos Aires nějaký názor. Jak na vás město působí?“

Devět členů bratrstva Edelweiss spolu rozmlouvalo, jeden četl noviny, jiný si prohlížel akvárium. Když Nagel tu otázku položil, všichni se zarazili a jako jeden muž se otočili ke mně.

Jejich manželky se uchýlily do vedlejšího pokoje a oni se uvolnili tak, jak jsem je ještě neviděl. Uvědomil jsem si, že jako skupina vypadají povědomě. Ten dojem ve mně vyvolalo jejich poklidné a familiární chování členů uzavřené skupiny stejně jako zřetelná vzpomínka, že jsem je už kdysi viděl. Dokázal jsem si je představit jako kamarády ze školy, kteří sedí s nohama na stole a mastí karty.

Dokázal jsem si je představit, jak zkoušejí kouřit a kradou tátovi ze spížky pálenku, zatímco jeden z nich hlídá u okna. Zestárli sami a zestárli společně, bratrstvo, jehož kořeny sahají daleko v čase i prostoru. Před třiceti lety se expatriovaný Němec v nové vlasti mohl skamarádit s kýmkoliv, domníval jsem se.

Pokud se týká mého dojmu z Buenos Aires, rozhodl jsem se, že se s nimi nepodělím o své úvahy týkající se madres nebo policistů a jejich dodávky. Nezmíním se ani o řidiči limuzíny, který se k smrti vyděsil, když jsem vyjádřil přání, aby mě zavezl na Plaza de Mayo, ani o šarmantním plukovníku Batistovi. Místo toho jsem jim řekl o vraku El Preciado.

„Vaše vláda se chystá vyzvednut loď s pokladem. Mě si najali jako konzultanta.“ Což byla koneckonců pravda.

Představa obrovského pokladu sedmdesát metrů od břehu jejich kalné řeky je nadchla a přivedla k úžasu. Většina se ochotně zapojila do debaty o nárocích a problémech námořních záchranných operací, ovšem Nagel se zahryzl do vyslýchání mé osoby jako klíště, které jsem si přinesl z lesa.

„To je všechno krásné,“ prohlásil stroze, „ale pořád jste mi neřekl, jak na vás Argentina zapůsobila. Nejdůležitější je první dojem, synku. Určitě jste si vytvořil svůj názor.“

Snažil jsem se nelhat. „Buenos Aires je obdivuhodné město.“

„To všichni víme. Co dál? Co tady vidíte?“

„Ambice, doktore Nagele. Vidím… obrovské ambice.“ Díky bohu po mně nechtěl, abych byl konkrétnější.

29

Po návratu do Mnichova jsem se dozvěděl, že byly přijaty čtyři naše nabídky a osm dalších postoupilo do užšího výběru. Výsledky budou oznámeny během měsíce. Můj život se měl změnit v bláznivý kolotoč cestování, konzultací a najímání pracovních sil. To byla ta dobrá zpráva. Ta špatná: ani jeden nový klient nesídlil v Německu, natož v Mnichově.

Liesel se vrátila z Bangladéše o tři dny dříve totálně deprimovaná. „Ještě před mým příletem se vedení podniku dohodlo s vládou na finančním odškodnění pro pozůstalé.“ Onoho léta již podruhé pila whisky na balkoně svého bytu a přemýšlela o tom, jak bezohledně se Krausovy ocelárny chovají k lidem, kteří pro ně pracují. „Rodiny souhlasily, že každý život má cenu, která v přepočtu odpovídá dvěma stům čtyřiačtyřiceti dolarů. To máme dvě stě čtyřicet čtyři krát čtrnáct dělníků. Taková byla čistá ztráta našeho podniku v Čattagrámu. Ředitel nechápal, proč jsem se tam vůbec obtěžovala.“

Zeptal jsem se jí na článek v Timesech, podle kterého tam zemřely i tři děti.

Liesel se na mě nepodívala. „Teenageři lhali o svém věku. Pracovat mohou až od osmnácti, ale nikdo to nekontroluje. Jednomu mrtvému bylo šestnáct, dvěma dalším patnáct. Podle všeho je zaměstnáváme při odstraňování azbestu. Každá loď ho obsahuje asi patnáct tisíc tun a děti ho vytrhávají kladívky se zahnutými hroty a odnášejí holýma rukama na břeh. Odliv ho odnese na moře a tam se potopí. Řezačům, kteří pracují s autogeny, platíme v přepočtu čtyřicet amerických centů na hodinu. Muži, kteří přenášejí ocelové pláty na náklaďáky, dostávají pětadvacet centů. Děti jedenáct. Za tohle umírají?“

Otočila se ke mně, oči kalné a strhané. „Je to náš podnik.“

Dva dny mluvila jen o Čattagrámu. Chtěla, abych jí byl nablízku, ale nic neříkal. Dívala se na mě, jak pracuju ve svém skafandru v laboratoři a pomalu dokončuju výzkum problematiky získávání vzácných kovů ze základních desek osobních počítačů. Třetího dne konečně vyslovila svou verzi tragédie. Je to náš podnik. Toho večera to zopakovala nejmíň desetkrát.

„Už chápu. Tvoje snaha o zachycení zlata a dalších kovů povede k dalšímu Čattagrámu a Ugandě. Anselm možná nepostaví závod na zpracování elektronického odpadu v Bangladéši. Ale někde ho postaví a dělníci tam nebudou nosit ochranné obleky a masky. Nebo snad ano?“

„Je to tvůj bratr,“ namítl jsem. „Na tohle si musíš odpovědět sama.“

Nebylo to nevyhnutelné. Anselm si mohl vybrat mezi zvrhle nemravným ziskem a obrovským ziskem

– podle toho, jestli pořídí svým pracovníkům osobní ochranné pomůcky a bude recyklovat kyseliny použité při procesu, anebo to neudělá.

„Můj gauč,“ ukázala na pohovku. „Podívej se na něj.“ Stáli jsme na balkoně.

„Je to moc pěkný gauč.“

„Ráno tu byla Dora. Díval ses do kuchyně?“ Díval. Zářila čistotou.

Opřela se o zábradlí a upila skotské. V zahradě se procházely dvojice a my se na ně dívali jako každý jiný večer. Tentokrát to však Liesel netěšilo. „Za mé pohodlí, za ten luxus platí Čattagrám a Uganda,“ řekla spíš vrcholkům stromů než mně.

Po chvíli jsem se jí zeptal na toho reportéra z Timesů.

„Stejný parazit, který psal o Ugandě. Jde po nás, Henri. Přijel do Bangladéše dřív než já. Požádal mě o vyjádření a pak mi v hotelu nechal svou vizitku. Na zadní stranu napsal Pro případ, že by se ve vás hnulo svědomí a chtěla jste si promluvit.“ Odešli jsme z balkonu.

„Já už to nevydržím, Henri. Pojď do postele.“

„Liesel…“

„Konec řečí.“ Dopila whisky. „Chci myslet na něco jiného.“ Odložila sklenku a opravila se. „Ne, já nechci vůbec myslet. Zůstaň na noc u mě.“ Zadívala se na obraz od Rothka, který visel nad krbem, pulzující směsice vulkanicky červené a oranžové. Sledoval jsem její pohled přes otevřený prostor jejího bytu, vyplněný světlým dřevem a lesklou ocelí.

Na Mnichov se snášela noc, ovšem nad Krausovými ocelárnami slunce nikdy nezapadalo. I v tuto hodinu někde v Asii, Africe, Jižní Americe nebo východní Evropě riskují muži a chlapci život za žebráckou mzdu, aby si Liesel mohla užívat pohovku čalouněnou bílou kůží a svého Rothka. Věděla to. Věděla, že to vím já. Prohlížela si svůj byt a nic neříkala.

V tu noc to z mé strany nebylo milování, nýbrž akt milosrdenství. Stáhla mě na sebe a položila si mou dlaň na hrdlo. „Stlač,“ vyzvala mě.

Sundal jsem ruku a políbil ji.

„Ne. Škrť mě. Potřebuju to.“

„Psst. To neudělám.“

Nenašla klid a mír, dokud neusnula. I pak muchlala přikrývku a otřásala se. Do té doby jsem netušil, že člověk může plakat ve spánku, ale oné noci Liesel plakala. Ze sna volala rodiče a já jsem nemohl dělat nic jiného než ji objímat.

Viktoru Schmidtovi se konečně splnilo jeho přání navštívit potápěčskou plošinu. Anselm zůstal v Mnichově, aby se vypořádal s dopadem posledního článku na první straně Timesů, jemuž vévodila fotografie šestnáctiletého chlapce, který zahynul v loděnici, umístěná pod palcovým titulkem DALŠÍ ŽNĚ SMRTI V KRAUSOVÝCH OCELÁRNÁCH. Krausův manažer v Čattagrámu zřejmě věděl, že dítě o svém věku lhalo, a zařadil je na noční směnu, aby se vyhnul dotazům vládních inspektorů.

Než jsem se s Liesel a Schmidtem vydal na sever, zašel jsem za Anselmem a odevzdal mu závěrečnou zprávu o získávání kovů z elektronického odpadu. Omluvil se z účasti na víkendovém rodinném

výletu s tím, že musí uhasit pár požárů. „Je to noční můra vztahů s veřejností, Henri. Zajedu tam až na výšlap do mělčin koncem léta. Ten jsem od samého začátku, když byl otec ještě naživu, nevynechal ani jednou. Ať se stane cokoliv, budu tam.“

Potěžkal zprávu a spokojeně přikývl. „Mohu odůvodněně očekávat úspěch při extrakci zlata?“

„Můžeš,“ odvětil jsem. „Ale přečti si kapitolu věnovanou bezpečnosti.“

Prolistoval zprávu a já si zatím znovu přečetl novinový článek. Anselmovi ležely na stole tři výtisky The Times. Reportér se soustředil téměř výhradně na události v Čattagrámu, ale několikrát zmínil i důlní zával v Ugandě a poslední odstavec naznačoval, že se rozbíhá vyšetřování ve všech Krausových podnicích působících v třetím světě. Byla to přehlídka hrůz a pro jednou se zdálo, že události Anselma zaskočily. Nad krbem v kanceláři visel portrét jeho otce, jehož pravá ruka svírala ocelový ingot a levá spočívala na velkém globusu. Pod dohledem těch očí bych nedokázal pracovat.

Anselm vzhlédl od zprávy. „Získávání zlata by mohlo vyústit v nový Čattagrám. Další nehody, další titulky v novinách?“

„Nemusí k tomu nutně dojít, ale pravděpodobnost je vysoká.“

Na chvíli se zamyslel. „Jak víš, neporušuju jediný zákon. Ani v Ugandě, ani v Bangladéši, ani v žádném jiném podniku kdekoliv na světě. Přikázal jsem svým manažerům a právníkům, aby dodržovali všechny místní předpisy týkající se bezpečnosti práce a ochrany životního prostředí. Dodržujeme je. Neporušili jsme ani jeden.“

„Rozumím.“

Přešel k oknu, odkud viděl Friedricha pilotujícího stuku. „Vlády těch zemí mě prosí, abych tam vybudoval nějaký podnik, Henri. Přináším totiž do jejich ekonomiky hotové peníze. Dávám jejich obyvatelům možnost dělat něco jiného než vyškrabávat z hlíny obživu pro svou rodinu. Beze mě by se

museli spokojit s několika řádky neduživé kukuřice a pár litry mléka z vemen vyhublých krav. Já jim pomáhám.“

Chtěl tomu věřit. Otočil se k trávníku pod oknem a pozoroval syna. Přes patio se šoural Franz Hofmann a klepal hůlkou. Spatřil Anselma, zamával mu a zvolal: „Ta kropicí hlavice je opravená. Jako nová!“

Anselm mu poděkoval.

„Staré časy odcházejí, Henri, a já si nemyslím, že je to vždycky dobré. Dnes už se děti neučí na kolenou svého otce.“ Zamával Friedrichovi. „Když jsem byl v jeho věku, chodil jsem s tátou po fabrice. Chlapi smekali čepice a ukláněli se.“

„Proč?“

Prudce se otočil.

„Byly to těžké časy a dělníci zatraceně dobře věděli, že táta pro ně dělá to nejlepší. Byl víc než zaměstnavatel. Byl jejich přirozený vůdce a ochránce. To na mě obrovsky zapůsobilo, ten respekt, který mému otci projevovali. Samozřejmě se báli, ale svou práci milovali. I já jsem to tehdy viděl. Jenomže teď sedím celý život v kanceláři, a když chci zajet do nejbližší ocelárny, musím sednout do auta a strávit několik hodin za volantem. Tehdy jsem mohl otevřít okno a čichat vůni hořícího koksu. Jednoho dne by sis měl zajet do Salzgitteru. Byl to dětský ráj.“

Na jaký svět to vzpomíná? Sotva jsem se dokázal udržet, abych Anselma nepopadl za ramena a nezatřásl s ním, abych ho přiměl vzpomínat na válku očima pravdy. Ottovi opěvovaní dělníci byli otroci. Jeden se jmenoval Izák Kahane. Smekali čapky, protože kdo by to neudělal, dostal by pažbou pušky do žaludku.

Stál jsem v jeho kanceláři a cítil jsem až bolestně Izákovu přítomnost. Počátkem týdne jsem se pokusil kontaktovat zbývající svědky, kteří podepsali místopřísežné prohlášení. Nesehnal jsem ani jednoho. Uplynula příliš dlouhá doba a oni zmizeli. Přesto jsem tu stál s mužem, který v Reichswerke žil a dýchal stejně znečistěný vzduch jako Izák. Anselm muž samozřejmě věděl to, co Anselm dítě vědět nemohl – že ty ubohé duše s vpadlýma očima navlečené v komických pruhovaných mundůrech nemilovaly ani jeho otce, ani žádnou součást systému, který zničil jejich svět.

„Učil jsem se na tátových kolenou,“ řekl.

Já jsem si to nemyslel. Ať byl ten muž na portrétu jakýkoliv, ať zachránil lidské životy nebo ne, jako ředitel ocelárny využívající otrockou práci vězňů musel chodit po svém podniku a dívat se Židům, Slovanům a cikánům do očí, než je spláchl do kanálu. Nacisté to dělali, ale já jsem pochyboval, že by Anselmova duše byla až tak černá.

„Naučíš Friedricha podnikat?“ zeptal jsem se.

Odvrátil se od okna a zamyslel se. „Jak bych to asi dělal? Vodil ho do kanceláře, aby se na mě díval, jak sedím za stolem? Krausovy ocelárny dnes působí všude, jen ne v Mnichově. Tady se už nic neděje.“

„Tak ho vezmi do Čattagrámu,“ navrhl jsem. „Ať vidí, co děláš. Ať se učí na kolenou svého otce.“

Studoval můj výraz. „K čemu ta ironie? Mluv upřímně.“

Nebyla to ironie. Z celého srdce jsem toužil, aby ho tam Anselm vzal. Přál jsem si, ať jeho syn vidí to peklo a zeptá se: „Tati, proč jsou ti lidé v hadrech?“ Chtěl jsem, aby děsivé postavení vlastních dělníků Anselmem otřáslo, aby v něm převládla ta část jeho osobnosti, kterou jsem znal a obdivoval. Věděl jsem však, že Friedricha do Bangladéše ani do jiného svého podniku hned tak nezavede.

Složil noviny, které ležely na stole, a zakryl tvář dítěte, které rozdrtil ocelový plát. „Autorovi toho článku unikla zřejmá skutečnost,“ poznamenal. „Riziková práce je prostě nebezpečná. Lidé občas utrpí úraz. Když nastoupíš do armády a jdeš do války, musíš počítat s oběťmi. Jestli pracuješ v hlubinném dole, musíš počítat se závalem. Podniky na likvidaci železného šrotu jsou svou podstatou nebezpečná zařízení, Henri. Těm lidem přece nikdo nepřiložil k hlavě pistoli. Dobrovolně se rozhodli opustit farmy a rozebírat lodní vraky. Platíme jim za to. Postupujeme přísně podle zákona. Ale i tak někdy dojde k neštěstí.“

„Máš pravdu, nehody se stávají,“ potvrdil jsem.

Předal mi šek za hotovou zprávu a já rychle odešel, smutný nad ztrátou toho člověka. Pořád jsem nemohl uvěřit, že dokáže přijímat smrt jako přirozenou součást podnikání. Promluvil Anselm, pan generální ředitel. Kde je ten muž, který se řítil s motorovým člunem po rozbouřené mořské hladině a smál se jako dítě? Kam se poděl muž, který se svou dcerou tančil na plesovém parketu v Löwenherzu?

Podle výrazu v očích a skleslé nálady jsem poznal, že trpí. Ospravedlňování sebe sama si už mockrát procvičil a přednášel je, jako kdyby přesvědčoval skupinu investorů. Usoudil jsem, že není úplně ztracený. Nemohl být. Co by se jinak mohl Friedrich na tátových kolenou naučit? Že když je práce rozeseta v těch nejzoufalejších koutech širého světa, majitel se už nemusí dívat nikomu do očí, než ho spláchne do kanálu? Anselm tomu nevěřil a jistě nechtěl, aby tomu věřil jeho syn.

30

„Poklad!“ vykřikli. „Loď plná pokladů!“

Výraz v obličeji Friedricha a Magdy, když vyšplhali na potápěčskou plošinu, byl téměř postačujícím důvodem k její stavbě. Co se vyrovná úžasu dítěte? Díky jejich vzrušení jsem vnímal plošinu jinýma očima, stejně jako v případě návštěvy jejich otce před několika týdny.

„Ukažte nám to! Jsou to opravdické kanóny? Můžeme se jich dotknout?“

Lieselina reakce byla stejně podmanivá. Smála se jejich i vlastní radosti, a když si hned po příchodu krátce prohlédla dílny, jeřáb a rýžovací žlab, kterým proudily tuny písku přes síto, obdařila mě uznalým pohledem. Cítil jsem, jak mě láska k ní málem dusí.

Theresa se během plavby na Vysoké peci z Löwenherzu očividně bála a ani po přistání u plošiny neodložila záchrannou vestu. Dokonce trvala na tom, aby si ji ponechaly i děti. Zato na Schmidta, jak se zdálo, plošina zdaleka tak nezapůsobila. Přes nadšení, které dříve projevoval, se teď kupodivu tvářil zachmuřeně.

Alec vyšel z ubytovny posádky s psací deskou v ruce, široký klobouk ho chránil před srpnovým sluncem. Mluvil s Hillary Gospodarekovou, naší restaurátorkou. Zamířil k nám a mně se zdálo, že jsem zahlédl, jak jí familiárně položil ruku na dolní část zad. Podařilo se mi zvládnout vzájemné představování, i když Friedrich a Magda rychle ztráceli trpělivost a chtěli vyšplhat na kanony a potom si prohlédnout poklad.

Gospodareková podala oběma dětem ruku a s Theresou, Liesel a Schmidtem poodešla kousek stranou. Jen co se ocitli mimo doslech, Alec se dožadoval podrobností o mé cestě do Argentiny. Když jsem mu před pár dny volal, abych ho informoval o nových kontraktech, dotazy ohledně Jižní Ameriky jsem zamluvil.

„Jaké je Buenos Aires?“ vyptával se. „Nádherné, nebo úžasné?“ Pověděl jsem mu o madres a o řidiči limuzíny.

„Nech mě hádat, Henri. Vycouval jsi z toho. Kdybychom právě nezískali ty nové kontrakty, shodil bych tě z plošiny do moře.“

Měl by na to právo, ale můj hlas vážil totéž co jeho a chtěl jsem mu to dát na srozuměnou. „Poslyš, Aleku, právě oni kromě jiného nakládají unesené lidi do helikoptéry a shazují je do moře. Ještě živé. A tyto a podobné aktivity budou financovat vyzvednutým zlatem. Nemohl jsem připustit, abychom se na něčem takovém podíleli.“

„Na které planetě ses narodil?“ vyjel na mě. „Generálové své zlato dostanou s naší pomocí nebo bez ní. Pro nás by byla lepší ta první možnost. Jestli tak toužíš jim v tom zabránit, měl jsi vzít jejich peníze a bojovat s nimi jiným způsobem.“

„Se svým soukromým letectvem a námořnictvem?“

„Napiš článek nebo knihu. Křič do roztrhání hlasivek, jestli musíš, ale nejdřív vezmi peníze.“

Ukázal jsem mu Anselmův šek za dokončenou závěrečnou zprávu. „Nakonec se to finančně vyrovnalo,“ argumentoval jsem, i když stoprocentně jistý jsem si nebyl. Nevěděl jsem totiž, z které kapsy Anselm ty peníze vytáhl. Ze zálohy na zisky, jež mu poplynou z podniku na zpracování elektronického odpadu, který povede jako latrínu? Ze současných zisků z Čattagrámu a Ugandy, které už těmi latrínami jsou? To jsem netušil. Pravda, mohl jsem být zásadovější a šek odmítnout, ale tak silné mé zásady nebyly. Přijal jsem Anselmovy peníze, protože jsme je potřebovali. A přijal jsem je také proto, aby si on nebo Liesel nemysleli, že se nad ně povyšuju.

Přesto jsem se vůči nim cítil nadřazeně. Ovšem které přátelství, které manželství může toto vydržet? Alec zíral na šek.

„Tohle ti zaplatil za dva měsíce práce?“

„Plus původní šek. Štědrý, že?“

„Ne, ten chlap je hloupě štědrý. Má to v hlavě v pořádku?“

Z druhé strany plošiny se ozval nadšený jekot, když Gospodareková dovolila dětem vylézt na kanony. Liesel a Theresa jim pomáhaly udržet rovnováhu, kdežto Schmidt pozoroval jeřábníka, který spouštěl

dlouhou rezavou trubku na vršící se hromadu kovu.

„Našli jsme ponorku,“ ukázal Alec na jeřáb. „Ponorku, která se, věř tomu nebo ne, roztrhla zevnitř. Dva výbuchy, jeden vpředu, druhý na zádi. Naši potápěči se vynořili tak vzrušení, že jsem se na to musel sám podívat.“

„Ty?“

„Je tu dost mělko, takže i kdyby se potápěčské vybavení pokazilo, vyplaval bych na hladinu. V tak malé hloubce dekompresní problémy nehrozí.“

„Ale ty se přece vody přímo děsíš.“

„Měl jsem osobního průvodce.“

„Doktorku Gospodarekovou?“ Neodpověděl.

„Cos tam našel?“

„Dovnitř ponorky jsem se nepodíval. Na potápěčského nováčka by to bylo příliš nebezpečné, houpá se tam samý kabel a lano. Od potápěčů však vím, že našli lidské kosti. Hrozné, když si to představíš.“

Alec obvolal pár institucí a zjistil, že Němci za války udržovali v Hamburku, necelý den plavby od Terschellingu, ponorkovou základnu. Ponorky vyplouvaly z tamních kotvišť do Severního moře, aby se zapojily do bitvy o Atlantik s úkolem potápět zásobovací plavidla Spojenců. Mořské trasy severně od Terschellingu se musely ponorkami doslova hemžit.

„Ale nikdo nechápe,“ pokračoval Alec, „jak se mohla ponorka nechat chytit v tak mělké vodě. S Lutine je to jiné, tu zahnala na mělčinu bouře a pro tento typ ztroskotání existuje samostatná kategorie. Ale ponorka sem musela doplout vlastní silou. Ledaže by měla poškozené motory a dostrkal ji sem příliv.

Pracuje na tom Geoffrey, náš Brit. Spojil se s německým námořním úřadem, který archivuje a vede záznamy o ponorkách. Definitivní identifikaci dosud nemáme a naši kluci pořád pátrají – ve svém volném čase, podotýkám. Tým se vynoří od Lutine, ale místo aby odpočíval, vymění kyslíkové láhve a vrací se dolů, akorát že k ponorce. Zatím jsme z Lutine nevylovili nic než knoflíky a nějaký porcelán a jediný, kdo není naštvaný, je Hillary. Byli tu lidi od Lloyda i s filmovým štábem a zase odešli. Jestli do několika týdnů nezačneme vyzvedávat zlato, zavřou nám kohoutky. Ne že bych si kvůli tomu trhal žíly, máme spoustu jiné práce.“

Gospodareková zavedla Liesel, Theresu a děti do restaurátorské dílny. Schmidt zůstal na palubě a díval se, jak naši lidé sundávají smyčku z vylovené rezavé trubky, která nejspíš byla součástí zábradlí. Pak s rukama složenýma za zády přistoupil k hromadě kovu a podrobně si ji prohlížel. K restaurátorské dílně se vydal ve chvíli, kdy se z ní vynořily děti a rozběhly se k němu.

„Opa, drželi jsme zlatý prut!“

Dědeček dovedně sehrál radostné vzrušení, ale když jsme se setkali u ubikace posádky, už se zase tvářil zachmuřeně. „Hledáme na ponorce nějaký předmět, který by nesl identifikační číslo,“

vysvětlovala Gospodareková. „Podmořský člun leží přibližně pětadvacet metrů východně od Lutine. Známe přesné souřadnice a domníváme se, že německé námořnictvo k němu vyšle vlastní potápěče. Doufáme však, že jim poskytneme jednoznačnou identifikaci, aby mohli informovat příbuzné.“

„Kdy budete tu identifikaci mít?“ zajímal se Schmidt.

Pokrčila rameny. „Dnes odpoledne. Anebo nikdy. To nelze říct. Ale jako restaurátorka doufám, že ji dokážeme určit.“

Hromada pokrouceného kovu na Schmidta očividně zapůsobila. Možná vzpomínal na vlastní bolestné zážitky před pětatřiceti lety. Rozhodl jsem se, že se jej raději nebudu ptát, jak prožil válku. Smrt je nutné respektovat jako strašnou absolutní ztrátu na obou stranách konfliktu. On třeba bojoval ve wehrmachtu a můj otec jako partyzán, ale pocity, když drží na klíně hlavu umírajícího kamaráda,

jsou pro všechny vojáky stejné. Krev je krev a záhada, kam se poděje život, když tělo zemře, je mimo dosah našeho chápání bez ohledu na barvu vlajky, do které je rakev zabalena. Usoudil jsem, že sloužil jako voják, a nechal jsem to být.

Friedrich poskakoval radostí, že se dotýkal opravdového zlata. „Pirátský poklad!“ jásal. „Držel jsem pirátský poklad!“

Ve skutečnosti nebylo to zlato ukradeno a nepatřilo pirátům, ale to nemusel vědět. Doktorka Gospodareková se usmívala a nepokusila se mu jeho názor vymlouvat. Měl jsem ji za to rád.

Než jsme odešli, Alec mě odtáhl stranou. „Tahle Liesel Krausová je moc fajn.“

„Copak, píšeš vlastní mizernou poezii?“ Doktorka Gospodareková se smála s dětmi.

„Moc vtipné.“

„Myslel jsem to vážně.“

„Když vážně, tak ano, píšu. Začal jsem včera.“ Pročistil si hrdlo. „Na hořící palubě chlapec stál, chodidla samý puchýř. Ale nemůžu vymyslet konec, protože se jménem Gospodareková se nic nerýmuje. Nenapadá tě něco?“

„Napadá mě, že vám ty dva měsíce strávené na velmi omezeném prostoru docela prospěly.“ Ukázal mi povětrnostní mapu.

„Moře je dnes klidné, Henri, vítr skoro nefouká. Ten klid je až strašidelný. Plošina je nehybná, jako kdyby kotvila na Champs-Élysées. Za tři dny má přijít nadprůměrná bouřka.“ Ukázal na zvlněnou tlakovou níži. „No a příští týden nás čeká tahle hrůza. Západně od ní, nad Grónskem, se pohybuje systém tak velký, že se už do této mapy nevejde. Navíc sleduju tři bouřky, které přechází napříč pevninou. Jestli se kterékoli dva útvary setkají, nařídím evakuaci plošiny.“

„To bys měl.“

„Z hlediska počasí to bylo mizerné léto,“ řekl a popadl mě za ruku. „Ale Lutine jsme nakonec využili docela dobře. Lloydova pojišťovna má nesestříhaný materiál na dokumentární film a několik zlatých

prutů do výstavní skříňky. Hillary může studovat knoflíky a mosazné kování. Já jsem získal Hillary, ty Liesel a potápěči ponorku. Řekl bych, že je nejvyšší čas z té plošiny vypadnout.“

Večer jsme leželi v posteli a Liesel se zvedla na lokti. „Teď teprve vím, proč je můj bratr z tebe tak nadšený.“

„Dělá to moje osobnost. Lidi to říkají pořád.“

„Dělá to tvůj mozek,“ opáčila a dloubla do mě. „Anselmovi a Viktorovi zalichotilo, že jsi ke kotvení použil naši ocel. Říkáš, že plošina na něm stoupá a klesá?“

„Správně, ve všech čtyřech rozích. Je přivázaná řetězy.“

„Takže plošina by mohla z těch kotevních nosníků odplout?“

„V bibli by to snad šlo. Jinak…“

Přehodil jsem přes sebe přikrývku a natáhl se. Od chvíle, kdy jsem dočetl biografii jejího otce, mi něco vrtalo hlavou. „Rozjet ocelárnu muselo stát spoustu peněz,“ začal jsem. „Vím, že Reichswerke přežily válku, ale dva roky byly nečinné. Kde vzal tvůj otec peníze, aby mohl roztopit vysoké pece? Jen koks a ruda musely stát statisíce. Možná víc.“

„Proč tě to tak zajímá?“

Pokrčil jsem rameny. „Jenom mě to cestou sem napadlo.“

„Viktor.“

„Viktor?“

„Táta uměl vyrábět ocel a Viktor měl peníze. Založili firmu s vlastnickými podíly rozdělenými v poměru dvě ku jedné. Otto se vrtal v nových výrobních postupech a získával kontrakty. Viktor řídil provoz a zaměstnance. Pořád je má na starosti. V poslední době se moc neosvědčil, viď? Anselm s ním už o tom několikrát mluvil.“

Políbili jsme se.

„Děti tě zbožňují.“ Položila mi hlavu na hrudník.

Probíral jsem se jejími vlasy. „Byl to hezký den, co říkáš?“

Závan větru zvedl záclony do místnosti. Moře bylo klidné jako sklo.

„Pojď se mnou ráno na mělčiny, Henri. Odliv vrcholí kolem páté. Můžeme se vrátit dřív, než se někdo probudí. Potřebuju tam jít a chci, abys šel se mnou.“

„Potřebuješ?“ podivil jsem se.

„Vysvětlím ti to, až tam budeme.“

A tak jsme vstali před svítáním a vyrazili do terschellingského přístavu. Právě když jsme dorazili k

molu, obloha na východě se projasnila a já jsem viděl, že Waddenzee zmizelo tam, kam se za odlivu stahuje, a zanechalo po sobě totální divočinu syrového blátivého mořského dna.

„Jen krátký výlet tam a zpět,“ slíbila. „Maximálně kilometr jedna cesta.“

Nad svými prvními kroky jsem se znovu mohl jen smát. Nohy se mi potopily do rozbředlé písčiny, bláto mě stahovalo, jako kdybych ho smrtelně urazil.

Liesel naladila vysílačku na frekvenci, kterou monitoruje pobřežní stráž, a navázala spojení. Druhou vysílačkou zavolala strážci majáku.

„Jsi to ty, Ditmare? Tady Liesel. Odcházím z přístavu do bažin, jižně od přístaviště trajektů, kilometr daleko a zase domů. Hodina tam, hodina zpátky. Ohlásíme se každých třicet minut. Přepínám.“

„Užij si ráno,“ ozval se hlas rušený praskáním statické elektřiny. „A vyřiď bráchovi, že mi dluží pivo. Holanďané nakopali Němcům na mistrovství světa zadek. Přepínám a končím.“

Vyrazil jsem za Liesel a měl jsem co dělat, abych s ní udržel krok.

„Táta trval na tom, abychom se s Anselmem naučili obstát v mělčinách samotní. Chodívali jsme na výlety společně, a když táta zemřel, převzal můj výcvik Anselm. Bylo mi třináct, když mě vzal za odlivu do přístavu a řekl mi, ať jdu tak daleko, že už na sebe neuvidíme. Podle instrukcí jsem měla na tom místě zůstat deset minut a pak se vrátit. O rok později jsem už přešla na pevninu sama. Každé léto jsem studovala mapy a skládala průvodcovské zkoušky, i když jsem třeba žádné turisty neprovázela. Slapové toky se totiž mění, víš?“

Upravila si popruhy ruksaku.

Brodili jsme se čtyřicet minut bahnitou verzí Sahary. Ovšem tato poušť se objevuje pouze za odlivu. Nejsou zde žádné stromy, žádná tráva, kolem dokola nic než písčité bláto a obloha a úzká čára na obzoru. Na Waddenzee si připadáte jako v jiném světě, ale o to právě jde – nacházíte se v tomto světě a o to je podivnější.

Liesel se zastavila. „To bude stačit.“

Zarazila průvodcovskou hůl do země, zeširoka rozpřáhla paže a otočila se o tři sta šedesát stupňů.

„Zkus to. Ale jestli nechceš spadnout, nezavírej oči.“ Otočil jsem se kolem dokola.

„A teď mi pověz, co vidíš.“ Neviděl jsem nic a řekl jí to.

„Přesně! Chodím sem, když mám plnou hlavu a praská mi.“

Počítal jsem, co jí leží v mysli: Uganda. Bangladéš. Otto. Viktor a jeho jedovaté pohádky. Třetí říše.

„Úžasné,“ prohodil jsem.

„Je to totiž nic. Někdy potřebuju tolik nicoty, kolik snesu.“ Znovu se otočila kolem své osy. „Dobrá, a

teď mi řekni, kterým směrem by ses vracel. Pevnina je příliš daleko, abychom se k ní dostali, než přijde příliv. Tak kam? A nedívej se na svoje otisky. To by bylo podvádění. V mlze bys je během několika minut ztratil.“

Podíval jsem se na hodinky. Čtvrt na sedm. Pokud jsme se pořád nacházeli na zeměkouli, slunce vychází na východě. Chtěl jsem na sever. Máchl jsem rukou tím směrem.

„To není špatné. Ale pořád bys ostrov minul. Sice jen o dva úhlové stupně, ovšem na utopení by to bohatě stačilo. Kdybys sem někdy šel, nezapomeň si vzít kompas.“ Sáhla do boční kapsy batohu a podala mi svůj rezervní. „Tu máš, pověs si ho kolem krku. Než vyrazíš ze startovního pole – pro nás to dnes bylo přístavní molo –, urči si směr. Zapamatuj si azimut místa, odkud vycházíš, nebo si ho někam poznamenej. To bude směr, který tě přivede domů.“

„Rozumím.“

„To bych ti radila. Jinak bys neunikl přílivu.“

„Těžko sem kdy půjdu sám.“

Pokrčila rameny. „Člověk nikdy neví. A teď to nejlepší.“ Znovu rozpřáhla paže. „Tady můžeš křičet, hulákat, ječet, co hrdlo ráčí, a nikdo si o tobě nebude myslet, že ses zbláznil, protože tě nikdo neuslyší. Chci, aby ses naučil mělčiny milovat, Henri. Nikdy jsem se nikomu nesvěřila, proč sem chodím a co tu dělám. Jsi první. Teď budu ječet a ty mě uslyšíš. Nevadí?“

Zazubil jsem se.

„Jsem plná. Potřebuju křičet, jako kdyby nastal konec světa. Křič se mnou, lásko moje. Křič!“

31

První, co jsem se naučil v předmětu základy statistiky, byl poznatek, že korelace ještě neznamená příčinný vztah. Neexistuje lepší důkaz této poučky než lýtko pokousané od psa, které bolí s blížícím se zhoršením počasí a je s ním tedy v korelaci. Někdy se mi lýtkové svaly stáhnou do tvrdých uzlů celých čtyřiadvacet hodin před bouřkou s krupobitím a já kulhám, dokud nohu nerozcvičím a křeče nepovolí. I když jsem si jako dítě přisuzoval nadlidské schopnosti, i já vím, že svalové křeče nezpůsobují bouřku. Přesto občas s chutí stavím logiku na hlavu a myslím si opak.

Nadále mě znepokojovaly vzpomínky na Eckeharta Nagela. Cesta do Buenos Aires potvrdila, že pokud se mi totálně nerozpadla paměť, viděl jsem ho na vídeňském nádraží, když jsem přijel navštívit Aarona Montefioreho, abych se ho zeptal na místopřísežné prohlášení a na Izáka. Nagel lhal a otázka zněla proč. Ta myšlenka sice protiřečila logice, ale já přesto spojoval jeho přítomnost ve Vídni s Montefioreho smrtí na srdeční infarkt. Nedávalo to smysl a chtěl jsem se mýlit. Abych dokázal, že se opravdu mýlím, vrátil jsem se do Brugg, abych si ověřil neradostnou hypotézu.

Když Liesel a ostatní odjeli do Mnichova, zůstal jsem v Harlingenu pod záminkou, že musím s Alekem prodiskutovat nově uzavřené kontrakty. Byla to jen částečná lež. Alec přijel ranním trajektem do města a nad kávou jsme naplánovali strategický postup náboru techniků a pomocných dělníků. Když

se vrátil na plošinu, pronajal jsem si auto a zamířil na jih.

Se Zeligmanovou vdovou jsem se sešel na dvoře činžovního domu, kde bydlela, blízko místa, kde našel smrt Jacob. Správci se konečně podařilo vyčistit dlažbu, přesto jsme se oba přistihli, že hledíme na kameny, které byly ještě nedávno potřísněné krví. Toša vypadala starší, než jak jsem si ji pamatoval, a to jsem ji viděl před pouhými několika týdny. Bez nákupního vozíku, o který by se opírala, se sotva dobelhala přes dvůr ke schodišti.

Bylo mi jasné, že Toša v tom bytě dlouho nevydrží. Zeptal jsem se, jestli nepotřebuje pomoc při stěhování. Odpověděla, že nemůže opustit manžela. Vyšli jsme po schodech a přikázala mi, ať si sednu, ona zatím připraví čaj.

Zeligmanovo křeslo zůstalo u otevřeného okna. Když žil, kochal se Jacob výhledem přes taškové střechy a kanály na věž zvonice na hlavním náměstí. Manželka natáhla od jedné rozedrané loketní opěrky k druhé černou pásku a její konce přišila. Na sedací polštář umístila jeho fotografii, na níž stojí s čepicí v ruce na chodníku před jejich obchodem s galanterním zbožím. Toša se posadila na dřevěnou židli s nízkým opěradlem, která stála za Jacobovým křeslem.

Pili jsme čaj za horkého dne a moc toho nenamluvili.

Ve vhodnou chvíli jsem jí ukázal snímek z plesového sálu v Löwenherzu, který mi věnovala Liesel. Stála na něm sevřená mezi Hofmannem na jedné straně a Nagelem a Schmidtem na druhé.

„Ne, ty muže jsem nikdy neviděla,“ odpověděla. „Je to ta Deutsch, co tu byla s vámi?“

„Přemýšlejte, Tošo.“

„Jak se má Freda?“

„Pořád stejně. Osamělá.“

„Naliju vám ještě šálek.“

„Prosím,“ svolil jsem. „Zkuste si vzpomenout na den, kdy Jacob zemřel. Neviděla jste tu náhodou některého z těch mužů? Soused tvrdil, že tehdy dopoledne, když jste odešla nakoupit, viděl u domu poslíčka. Nemíjela jste třeba někoho na dvoře?“

Se stejnou otázkou jsem zaklepal na všechny dveře v tomto malém činžáku a odpověděl mi stejný prázdný pohled. Hodiny jsem strávil tím, že jsem obcházel ve stále širších kruzích kolem Zeligmanova bytu, ukazoval fotografii a ptal se cizích lidí, jestli před šesti týdny neviděli někoho, kdo by se podobal plešatému muži, oblečenému v obleku nebo možná v uniformě poslíčka.

Přijel jsem do Brugg, abych prokázal mylnost své teorie, a podařilo se mi to. Eckehart Nagel nebyl Menard Gottlieb. Nevystrčil Zeligmana z okna. A Zeligman opravdu volal Boha, ne na svého vraha, když padal. Dobře pro Jacoba, pomyslel jsem si. Možná nakonec přece jenom spatřil nebesa.

Takže paměť mě přece jenom zklamala a Nagel mluvil pravdu. Muž, kterého jsem viděl na nástupišti na vídeňském nádraží, nebyl doktor Nagel. Upřímně přiznávám, že se mi ulevilo. Mohl jsem své malé vyšetřování ukončit a vrátit se do Mnichova, kde si sbalím věci a nasednu na vlak do Paříže, abych zahájil proces budování P&C Consulting Engineers z firmičky o dvou lidech v koncern s třiceti zaměstnanci.

Dostal jsem hlad a ze sentimentálních důvodů jsem zašel do kavárny, kde jsme s Liesel diskutovali o návštěvě Zeligmanovy vdovy. Nacházela se dva kilometry od bytu, mimo okruh, v němž jsem se vyptával prodavačů a majitelů krámků i hoteliérů a předkládal jim Nagelovu fotografii. Přesto jsem nyní, víceméně instinktivně, snímek vytáhl.

Žena za pultem zavolala do kuchyně pro majitelku, která se na fotku krátce zadívala, protáhla obličej a poznamenala, že Nagel vypadá velmi stroze a přísně. „Ne, ten u nás nikdy nebyl. Na ten ksicht bych hned tak nezapomněla.“

Objednal jsem si a obdivoval jsem kanály a husté vrby a strmé střechy kryté taškami ve tvaru rybích šupin. Za rohem se vynořila žena a kráčela po dlážděném chodníku na absurdně vysokých podpatcích. Na obloze se kupila bouřková mračna a Bruggy, navzdory svému stáří, působily jako trvalé a nadčasové město. Návraty na místa, která se nemění, přinášejí útěchu, iluzi, domnívám se, že život lze resetovat, vymazat chyby. Měl jsem radost, když jsem si uvědomil, že se vracím do práce.

Ovšem nemohl jsem odjet z Brugg, aniž bych navštívil Dumontovu čokoládovnu. Když jsem vešel, stál za pultem samotný břichatý majitel v zástěře s neodmyslitelnými hnědými skvrnami. „Můj mladý přítel, který kdysi dávno chodil o berlích,“ přivítal mě. „Kde máte tu krásnou dámu?“

„Vy si na ni pamatujete?“

„A vy jste si zřejmě nezapamatoval, co jsem vám povídal o své paměti. Jezte více čokolády, synku. Obsahuje tuky, bioflavonidy, které udržují mozek bystrý. Celoživotní pojídání otcových a posléze vlastních výrobků mě požehnalo dvěma dary. Tímhle,“ poklepal si na klenuté břicho, „a tímhle,“ zaťukal si na hlavu. „Zapamatujte si má slova. Jednoho krásného dne chemici zjistí, že tmavá čokoláda – ale musí mít alespoň sedmdesátiprocentní obsah kakaa nebo vyšší – působí regeneračně. Já jím čokoládu každý den a piju červené víno a budu žít do sta let.“

Izák věřil v karamely a koňak. Moc mu sice nepomohly, ale na obojím si pochutnával. Bonbony jsem s ním pojídal na naší lavičce v parku od nepaměti, ale alkohol jsem s ním pil, až když jsem se vrátil domů během prvního ročníku vysoké školy. Vyšel jsem po schodech v domě na rue Jeanne d’Arc a zjistil, že rodiče nejsou doma. Nechal jsem jim vzkaz, odložil zavazadla a sešel o patro níž. Izák a Freda seděli v kuchyni a četli si.

„Pověz mi, velký muži velkého světa,“ oslovil mě, „co ses naučil?“ Oba byli očividně šťastní, že mě vidí. U dveří Freda mé jméno doslova zazpívala. Izák rozpřáhl paže, políbil mě a posadil ke stolu.

„Moment,“ vyhrkl, „tys měl narozeniny, viď? Už je ti devatenáct! Počkej!“ Vytáhl z kredence tři skleničky a láhev Rémy Martin. „Raději se neptám, jestli ve škole piješ, protože to nechci vědět. Ale se mnou okusíš pravý šampaňský koňak.“

Freda se natáhla po láhvi. „Je jedenáct dopoledne!“

„No a co?“ ohradil se Izák. „Kvůli hodinám mám chlapci a sobě upírat první společnou skleničku?“ Nalil a podíval se na mě. „Nikdy nepij přímo z láhve, ledaže by ses ocitl v Rusku uprostřed sněhové bouře.“

Freda se zasmála. „Víš, jednou se to stalo.“

Když se vrátili moji rodiče, Izák vytáhl další dvě sklenky. Všichni čtyři připíjeli na mé zdraví a kolem poledne jsme již byli mírně podroušení. Otec navrhl, abychom zašli do bistra za rohem, a udělali jsme

si krásný den – vůbec první den, jak si vzpomínám, kdy mě rodiče a Kahaneovi vtáhli do svých životů jako něco jiného než dítě. V mé přítomnosti se Izák a Freda drželi za ruce a máma si položila hlavu na tátovo rameno. Hrála hudba. A od té doby mám rád Rémy Martin.

Podíval jsem se na Antona Dumonta a zamyslel se nad tuky v kakau, jimiž se chlubil. „Kolik let má monsieur Dumont starší?“

„Zemřel loni v devětapadesáti, ale měl špatné geny.“

Řekl to jako výzvu a já si místo dohadování koupil krabici balených nugátů, Dumontových proslavených Vzpomínek na Bruggy. Kromě toho jsem si poručil čtyři velké lanýže a zmínil jsem se, že jej budu pravidelně navštěvovat, až se na podzim přestěhuju do města za prací.

Už jsem téměř vyšel ze dveří, když jsem odložil zavazadla a položil již značně ohmatanou fotografii

na pult vedle tácu s pralinkami, které by mi bylo líto nekoupit. „Promiňte, pane Dumonte, mohl byste ještě na chvilku?“

Podíval se na snímek. „Vaše krásná dáma a tři muži vyššího věku. Tohoto jsem už viděl.“ Ukazoval na Nagela.

„Před nějakými pěti šesti týdny. Stěžoval si, že už do Evropy moc nejezdí a že mu čokoláda chybí. Koupil si celou naši kolekci Belgické památky, osmačtyřicet kousků, vynikající směs. A také pytlík lanýžů, jako vy. Mužští zákazníci si je u mě často kupují, víte? Vezmou dárek pro manželku nebo přítelkyni, no ale nemohli by jim ho předat, kdyby chyběly tři nebo čtyři kousky, to dá rozum.“

„Řekl ještě něco jiného? Třeba odkud pochází?“

„Pamatuju si akorát, že nebyl z Evropy. Hele, nejste náhodou od policie?“

„Kdepak, nic takového.“

„Tak proč mi kladete takové otázky? Je vůbec vhodné na ně odpovídat?“

Točila se mi hlava. „Je to vhodné,“ ujistil jsem ho. Na nástěnném kalendáři pověšeném vedle dveří jsem odpočítal běh času nazpět ke dni, kdy zemřel Zeligman. Zafixoval jsem si datum v paměti, sundal kalendář z hřebíčku a předložil ho Dumontovi. „Vím, že máte dobrou paměť,“ lichotil jsem mu. „Otázka však zní jak dobrou. Můžete mi říct, který den navštívil ten muž váš obchod?“

Dumontovo podezření vzrostlo. „Asi bych měl zavolat na policii. Mně se to nelíbí, víte? Co když z toho budu mít nějaké oplétačky? Co když se o tom ten chlápek na fotografii dozví?“

Připomněl jsem mu, že Nagel nežije v Evropě. „Možná by pomohlo,“ zkusil jsem to jinak, „kdybych koupil, řekněme, čtyři nebo pět vašich Belgických památek, co říkáte?“

Zamyslel se. „Tak kolik? Čtyři, nebo pět?“

„Pět.“

„Mám v zásobě sedm kompletů.“

„Budiž, vezmu si jich sedm.“

„Je to naše nejlepší kolekce, krásně namíchaná směs vybraných nugátů, lanýžů, pralinek a naší speciality, hořké čokolády petite maisons s oříšky a bez nich. Experimentoval jsem s vanilkovými lusky z Madagaskaru. Přispívají ke skutečně velmi zajímavé chuti lanýžů. Je to ten zabalený ve zlatém staniolu.“

Odběhl do kuchyně a vrátil se s krabicí účtenek. „Mám vynikající paměť na obličeje, ale s daty je to horší, monsieur. Zaznamenávám si všechny prodeje Belgických památek. Vzpomínky na Bruggy, které jste před chvílí koupil, jsou co do velikosti poloviční. Těch prodám možná třicet za týden, v turistické sezoně. Ale Belgické památky…“ Prolistoval záznamy a vzhlédl ke mně. „Osmého července.“

„Jste si jistý?“

Ukázal mi účtenku. „Toho dne jsme prodali dvě kolekce. Jednu dopoledne, druhou odpoledne. Vždycky se ptám na jméno a adresu, protože jsme zahájili prodej na poštovní objednávky. Je docela výnosný, víte? Odpolední zákazník mi předal kontaktní údaje. Ale tento ne,“ poklepal buřtovitým prstem na Nagelovu tvář.

Strávil jsem v Bruggách bezesnou noc. Potýkal jsem se s nově získanou informací a hned ráno jsem zavolal Sergi Laurentovi. Zvedl sluchátko po druhém zazvonění a já jsem se nepředstavil. „Jak mám vědět, že jste skutečně agent Interpolu?“ položil jsem mu otázku, která mi vrtala hlavou. „Setkali jsme se třikrát a pokaždé jste byl někdo jiný.“

„Monsieur Poincaré?“ Čekal jsem.

„Kde teď jste?“

„Na tom nezáleží.“

„Dobře. Pokud jste ve městě, zajděte na policejní stanici a požádejte o rozhovor s nějakým detektivem. Řekněte mu, že potřebujete mluvit s Interpolem. Může to trvat celý den. Budou chtít vědět proč a budou se vás vyptávat na spoustu věcí, ale nakonec k nám zavolají. Až to udělají, řekněte jim, ať chtějí k telefonu inspektora Serge Laurenta. Sluchátko zvedne moje sekretářka. Hned jí zavolám a nechám u ní tento vzkaz: Inspektor Laurent je na Islandu.“

Zamyslel jsem se. „Přidejte, že loví tuleně.“

„Fajn. A teď, co pro vás mohu udělat? Že byste přece jenom potřeboval přítele?“

„Potřebuju informace.“

„Ty potřebujeme všichni. Toto by mohl být začátek krásného přátelství.“

Laurent mi sdělil, že již shromáždil všechny materiály, které dokazují, že Anselm Kraus využívá otrockou nebo téměř otrockou práci. Potřebuje však zjistit další podrobnosti o počítačích, které viděl v Hongkongu, a o jejich vztahu k nechutnému impériu, jež Kraus vybudoval. „Můžete mi o těch počítačích něco říct?“ zeptal se.

Mohl bych, i když za strašlivou cenu. Mohl jsem zradit Anselma a s ním i Liesel. Ale při rozhodování mezi zradou na straně jedné a možností, že Nagelovi projde vražda, na straně druhé, jsem neměl na vybranou. Nezapomněl jsem na lekce ze statistiky: Nagelova přítomnost ve Vídni a v Bruggách ve dnech, kdy zemřeli dva staří muži, nic nedokazovala. Instinkt mi však napovídal něco jiného a já byl připraven postavit logiku na hlavu.

Souhlasil jsem, že Laurentovi pošlu všechno, co vím o Anselmových plánech na získávání drahých kovů, pokud Laurent najde zbývajících osm svědků. Navíc jsem trval na tom, že je musí varovat, protože existuje možnost, že Nagel odstraňuje všechny, kdo podepsali místopřísežné prohlášení, i když jsem si motivy tohoto vražedného tažení nedokázal představit. A chtěl jsem, aby byli v bezpečí, i z vlastních sobeckých důvodů. Každý z nich, kdo zemřel, posouval Izáka dál z mého dosahu.

Dohodli jsme se.

Zařídil jsem se podle agentovy rady a zašel na policejní stanici v Bruggách. Dozvěděl jsem se, že inspektor Laurent z Interpolu se mi ozve později, protože odjel na Island lovit tuleně. Po návratu do Mnichova jsem se naposled popral s nožem, který jsem vrážel Anselmovi do zad, a pak jsem odfaxoval Laurentovi svou zprávu o extrakci zlata z elektronického odpadu.

Potom jsem zatelefonoval otci.

Vzpomněl jsem si jen na dva nebo tři případy, kdy jsem jej vyrušil v práci, ale vstoupil jsem na nebezpečné území a potřeboval jsem ho.

„Henri? Stalo se něco?“

Jeho hlas zněl poplašeně, můj také, přestože jsem se snažil zachovat klid. „Ne, tati… No, možná.“

V noci se mi zdál sen, že se dívám sám na sebe, jak spím v neznámém bytě v Buenos Aires a budí mě křik a dupot holínek na schodech. Zaslechl jsem hlasitou ránu a dveře bytu se rozletěly. Další křik a do místnosti vběhl plukovník Batista, sklonil se ke mně a smrdutým dechem mi vmetl do tváře: Potřebuju další peníze. Ukradls mi peníze! Chrlil na mě španělsky jako z kulometu. Hodili mi na hlavu kápi a odtáhli mě do věznice, kde mě německy vyslýchali vojáci se svastikou na klopách.

„Tati, vzpomínáš, jak mě v parku pokousal pes, a když jsem se potom uzdravil, dal jsi mi dárek?“ Sáhl jsem do kapsy pro téčko. Zacinkalo o Izákův medailonek.

„Ano, samozřejmě.“

Samotná jeho slova mě povzbudila. Věděl jsem, že jednoho dne ho zavolám a on už neodpoví. Izákova smrt to jen potvrdila. Znovu jsem plnou silou prožíval žal nad jeho odchodem a stejně tak mi bylo líto otce, i když ještě žil. Uvažoval jsem, jestli je to cena za lásku, bolest ze ztráty i v přítomnosti živých.

„Tati, když jsi mně dal to téčko, radil jsi mi, abych se vždycky postavil bestii čelem. Abych nikdy neutíkal. Říkal jsi, že když to bude nevyhnutelné, mám je nechat zakousnout se a potom mířit na oči a na hrdlo. Nemyslel jsi tím jenom psy, že ne?“

Mrtvé ticho.

„Co se stalo, synku?“

„Odpověz mi prosím.“

Věděl jsem, co řekne. Před jeho očima vpadli Němci do města, které miloval. Na vlastní oči viděl přátele umírat v bitvě a bývalé přátele kolaborovat s okupanty, než je zabili partyzáni nebo potrestaly poválečné soudy. Viděl, jak jeho sousedy, kteří se jmenovali Cohen nebo Epstein a

podobně, nahnali okupanti do sběrného a tranzitního tábora v Drancy, než je v dobytčácích poslali do Polska.

„Henri,“ řekl konečně, „bestie na sebe berou nejrůznější podobu. A nejhorší jsou ty, které chodí po dvou.“

32

Bude to náš poslední víkend, než se vrátím do Paříže, a tak jsme se s Liesel rozhodli, že si prohlédneme Mnichov jako turisté. „Žiješ v jednom městě tak dlouho, až zapomeneš, proč ho navštěvují lidé z celého světa. Neviděla jsem ani polovinu nejznámějších místních pamětihodností,“ povzdechla si a ukázala mi Seznam mnichovských top ten vytržený z průvodce.

Ráno jsme si prohlédli zvonkohru na Mariánském náměstí a dívali se, jak jeden mechanický rytíř v téměř životní velikosti sráží z koně druhého. Navštívili jsme Viktualienmarkt a u stánku si koupili vuřt a pšeničné pivo. Procházeli jsme se, drželi se za ruce jako milenci a plánovali její výlety do Paříže a moje sem do Mnichova. Přísahali jsme jeden druhému, že zkrátíme vzdálenosti a budeme se navštěvovat co nejčastěji, pokud možno každý víkend. Ostatně let z jednoho města do druhého trvá necelou hodinu. Ale přes nejlepší záměry jsme oba věděli, jak dopadají vztahy na dálku. Už teď jsme jeden druhému chyběli a drželi se za ruce ještě pevněji, jako kdyby štěstí bylo něco hmatatelného, co lze nasbírat a uschovat na horší časy, jako třeba pšenice. Znovu jsem svatosvatě slíbil, že se koncem léta připojím k rodině na Terschellingu a zúčastním se tradičního výšlapu na mělčiny.

„Chybí jen dva týdny,“ připomněla. „Blíží se září a já se pokaždé divím, kam se podělo léto.“

Uprostřed odpoledne nám už bylo horko. Pobolíval mě kotník pokousaný psy a zmocňovala se mě rozmrzelost. V té chvíli jsme navštívili osm z deseti hlavních atrakcí a těšili jsme se na devátou – Frauenkirche, katedrálu Panny Marie. Chtěli jsme uniknout vedru, odpočinout si v kostelní lavici a pak vystoupit na jižní věž, odkud se otevírá krásný výhled na město, a když to umožní povětrnostní a smogové podmínky i na Alpy.

U vstupu do katedrály seděla na dlažbě žena ve špinavé sukni, vedle ní usoplené děcko v hadrech. Kdykoliv kolem nich přecházel návštěvník, žena postrkovala dcerku, ať žebrá. Maličká se přiblížila k dospělému s nataženou dlaní a zkroušeným, zoufalým výrazem. Byli to cikáni, Romové, lidé bez vlasti, kteří s největší pravděpodobností žili v provizorním táboře u řeky dál od města.

Podobná scéna se opakuje po celé Evropě, opakuje se stokrát denně. Když jsme s Liesel došli k masivním dveřím katedrály, dítě k nám zamířilo a kňučelo jako raněné zvířátko. Liesel neváhala. Sáhla do kapsy a položila do natažené dlaně minci, pak vešla do polostínu chrámové lodi.

Nepřekvapilo mě žebrání, ale to, jak mě popudilo. Jistě, byl jsem podrážděný z vedra a kvůli bolavému kotníku, ale i tak. Pohled na turisty, kteří dávají peníze dítěti vychovávanému k žebrání, ve

mně prostě vyvolal zlobu. Vždyť je to úplně k ničemu, pár mincí život té ženy a jejího dítěte neovlivní ani v nejmenším. A Lieselin už vůbec ne. Necítil jsem k té žebračce žádný soucit. Podle toho, co jsem věděl, nemá toto etnikum nejmenší snahu udělat něco pro zlepšení svého postavení a celý život jen natahuje ruku. Ve svém podráždění jsem chtěl jediné – ať mi obě dají pokoj.

Žena vstala a zablokovala mi vstup do katedrály. Ukázala na krucifix, pak na své dítě a zamumlala.

„Ježíš, Ježíš.“ Děcko jako na povel padlo na kolena v póze prosebníka a zvedlo zrak – ne k Bohu, ale ke mně. Mělo oči jako ty ubohé, zbídačené děti, které se dívají z billboardů a magazínu. Dej, říkají, Dej! Za mnou čekali turisté. Jak může slušný člověk u vchodu do chrámu Páně odmítnout?

Neexistuje, tentokrát ne, rozhodl jsem se pevně. Cikánské žebračce byl dům Páně zcela lhostejný. Vybrala si kostel pro dnešek jako místo svého „podnikání“, podobně jako invalida na vozíku na náměstí před katedrálou. Pro ni to prostě bylo místo, kde mohla snadno přijít k penězům. Její cíl byl jasný: vrazit nůž do mého svědomí a tím do mé peněženky. Vsázela na to, že se ve stínu katedrály neopovážím jí nevyhovět, aby mě pak netížil pocit viny. Stoupal ve mně vztek. Takhle mě zneužívat! Zahnala mě do kouta.

Pak se mě dotkla na paži a já jsem uskočil, jako kdyby byla nakažená leprou.

Liesel nic z toho neviděla. Zavolala na mě, ale já jsem ukázal na šipku k toaletám a zmizel jsem za dveřmi u dvou kójí se splachovacími záchody a jednoho umývadla, kde ostře páchla dezinfekce.

Vztekle jsem se mydlil, abych ze sebe smyl její dotyk, a polohlasem mumlal kletby: Vypadni odtamtud! Ztrať se, drtil jsem mezi zuby. Taková kráva! Podělaná rasa žebravých krav. Zvedl jsem pohled do zrcadla nad umývadlem. Muž, který se na mě díval, brečel.

Podělaná rasa?

Ta dvě slova mě zdrtila.

Vypotácel jsem se z toalety a řekl Liesel, že musím odejít, sám, že se mi náhle udělalo zle. Nechápala, co se stalo, ptala se, jestli potřebuju doktora, a zoufale se starala, zda neřekla nebo neudělala něco, co se mě dotklo. Když si všimla, že mi tečou slzy, přidušeně vykřikla.

„To já,“ vykoktal jsem a prosil ji, ať mě nechá odejít.

Zastavil jsem si taxi a nechal jsem se zavézt do svého bytu, kde jsem se okamžitě pustil do balení laboratoře, abych ji připravil pro Anselmovy stěhováky. Potom jsem v naději, že vysuším bažinu znechucení nad sebou samým, vyrazil do ulic na procházku. Ale nemohl jsem chodit tak dlouho a zajít tak daleko, abych unikl tomu, co jsem v sobě objevil: sémě zla, o kterém jsem dosud předpokládal, že je vyhrazeno Němcům. Jsem liberální poválečný Francouz. Jsem lepší než nacisté a

děti nacistů, jsem povznesen nad rasovou nenávist, z níž se zrodila Třetí říše. S tím nemám vůbec nic společného. A přece: odpor vůči Romům, odpor vůči Židům, černochům, tomuto kmeni, onomu etniku. Pocítil jsem fyzický, žaludek zvedající odpor, když se mě dotkla příslušnice nenáviděné „jiné“ rasy.

Byl krásný letní večer. V kavárničkách seděly zamilované dvojice, na chodníku se honily děti. Dachau je spořádané, udržované předměstí, ničím se neliší od stovek ostatních. Nejprve zmizely děti, rodiče je zavolali do koupelny a spát. Poté odešly objímající se dvojice a zamířily do svých příbytků k vínu a milování. Provoz zřídl a po čase jsem osaměl sám se sebou, s poslední osobou, po jejíž společnosti bych toužil.

Chodil jsem a chodil, ale chladný noční vzduch nikterak nezmírnil horečku, která mnou cloumala. Chodil jsem jako slepý, jako vyjevený. Takto jsem si sám sebe v Německu nepředstavoval, ne v jediné zemi na světě, která mě při každém příjezdu donutila podvědomě se proti ní obrnit a přemýšlet o minulosti. Před čtyřiceti lety bylo tohle místo peklem na zemi – a připustili to tito lidé, jejich rodiče, jejich prarodiče. Můžeš mezi nimi žít, Henri, ale nejsi jedním z nich.

Zřejmě jsem.

Vyčerpaný jsem se vlekl ulicemi a netušil jsem, kam mířím, kam mě něco žene, jenom jsem doufal, že otupím sám sebe. Noc ustoupila mlhavému svítání, ulice ožily lidmi spěchajícími za svým. Provoz zhoustl, zhasly pouliční lampy. Kráčel jsem a kráčel, na mýtinách mi kolem nohou vířila mlha.

Mezerou mezi stromy jsem spatřil řadu světel a vydal se za nimi. Jak jsem se k nim blížil, byl jsem si stále jistější, že v průběhu oné dlouhé noci moje nohy přesně věděly, kam mě vedou.

Nejprve jsem rozeznal strážní věže. Pak plot z ostnatého drátu tak vysoký, že se nedal přelézt. Dráty byly upevněny k betonovým sloupům vsazeným hluboko do země. Počítal jsem baráky. Viděl jsem komín. Obešel jsem plot a našel administrativní budovu se vstupní bránou z masivního železa a s nechvalně proslulým nápisem Arbeit Macht Frei. V mlze, která mě obklopovala, to mohl být sen. Bůh je mi svědkem, že jsem byl natolik unavený, abych snil za bílého dne. Ale toto byla skutečnost.

Udělali to. Tyfus a strašlivý zápach, dobytčáky plné hnijících mrtvol. Plyn. Smrt. Výkaly. Oběšenci. Hladovění. Pece. Krev. Historie je reálná. Nevědomky jsem dorazil k prvnímu nacistickému koncentračnímu táboru Dachau, k prototypu velkého experimentu, vsazenému do příjemného mnichovského předměstí.

Natáhl jsem ruku přes bránu.

„Izáku. Izáku, je mi to tak líto.“ Nenašel jsem ho. Neodpovídal.

„To jsem já, Izáku. To sémě je ve mně. Tolik se bojím.“

Slunce stoupalo po obloze. Za stromy jsem slyšel auta. Za chvíli dorazí návštěvníci a začnou prohlídky tábora. Tlumočníci budou vysvětlovat nacistickou mysl, pohrdání ostatními lidmi.

Nedokázal bych to. Nedokázal bych projít tou branou a podívat se sám sobě do očí. Vrátil jsem se do bytu a do laboratoře posbírat si své věci. Pod otevřeným oknem projížděl nákladní vlak, dlouhá řada dobytčích vagonů, jejichž obsah byl určen pro jídelní stoly. Cítil jsem hnůj a slyšel hluboké bolestné bučení. Někdo zatáhl za páku nebo stiskl knoflík, výhybka se přehodila a vlak zamířil na východ.

Ozvala se píšťalka a budova se pode mnou roztřásla.

33

Liesel mi nechala na záznamníku několik vzkazů. Když se se mnou nemohla spojit, přišla do mého bytu zpola v obavách, že najde mé ostatky na podlaze v kuchyni. Areál patřil Krausům, takže ji vrátný pustil dovnitř. Napsala mi dopis, a když jsem později přišel za ní, abych se omluvil, padla mi do náruče, pak ustoupila a vrazila mi facku. „Obvolávala jsem nemocnice, Henri! Co se stalo?“

Férová otázka.

Mohl jsem jí říct, že už chápu, proč nechce mít děti. Nebo že jsem v sobě objevil něco, co přesvědčilo mě, abych je neměl. Zeptala se mě, jestli jsem v pořádku, a znovu chtěla vědět, zda udělala něco špatně. Odpověděl jsem, že ten útěk byl můj problém, ne její, ale do podrobností jsem nezašel.

Nakonec jsem jí řekl, že jsem spatřil ducha.

„Vyděsil jsi mě,“ opáčila. Vyděsil jsem sám sebe.

V béčkových hororech často vidíte dlouhou, chabě osvětlenou chodbu, na jejímž konci se rýsují dveře, které se nesmějí otevřít. K té chodbě se režisér znovu a znovu vrací. Slyšíme výkřiky a šepot. Pod stropem se houpá holá žárovka. Blížíme se a ustupujeme, až se nakonec – nevyhnutelně – dveře rozletí a na nás se vyřine žal ve všech možných podobách. Myslím, že i lidé v sobě takové dveře skrývají. Já otevřel ty svoje a našel vlastnosti, které utvářely nacisty.

A Liesel chtěla, abych o tom mluvil.

Před odjezdem z Německa jsem si naplánoval poslední zastávku, katedru historie na Univerzitě v Hannoveru. Po přečtení biografie Otty von Krause jsem se chtěl setkat s jejím autorem, A. Bielerem, jehož podpis byl uveden před mým na záznamovém lístku u každé složky, kterou jsem si odnesl z Ludwigsburgu.

Byl jsem ochoten se vsadit, že Nagel je Gottlieb a že přijel do Evropy vykonat něco jako trest. Ovšem logika koncentračních táborů mluvila pro pravý opak, že totiž mučený bude pronásledovat mučitele. Pak zde byl Reinhard Vogt, na popiscích mnohokrát uváděný jako příslušník stráží SS s umrlčí lebkou, muž, kterého proklínal Zeligman. Ty popisky patřily k fotografiím, které zmizely, a já jsem doufal, že by mě Bieler mohl nasměrovat k plodným zdrojům.

Nastal však problém – Herr Bieler jako by se do země propadl, nenašel jsem po něm jedinou stopu. Jako své akademické pracoviště uvedl Univerzitu v Hannoveru, katedru historie. Když jsem tam však zavolal, tajemník mi sdělil, že mezi interními ani externími pracovníky katedry není toto jméno uvedeno, dokonce ani mezi studenty. Mladý muž byl ochoten projít záznamy pět let dozadu. Zavolal jsem tam znovu asi po týdnu a dostal jsem ještě definitivnější odpověď. Nejen na katedře, ale ani na univerzitě žádný A. Bieler nikdy nevyučoval a žádný A. Bieler na ní ani nestudoval, natož aby si zvolil jako hlavní specializaci historii.

Čichal jsem ve vzduchu podvod a rozhodl jsem se vystopovat jeho zdroj. Pokud je podezřelý životopis, pak je falešný i chrám, který Liesel vybudovala na památku svého otce. A jestli Otto nebyl takový hrdina, za jakého jej autor jeho biografie vydával, pak Izákův život v Drütte byl patrně mnohem temnější, než jsem se odvažoval připustit.

Domluvil jsem si schůzku s vedoucí katedry a našel ji v hlavní univerzitní budově, bývalém zámku rodu Welfů, zasazené v herrenhausenských královských zahradách. Techničtí zaměstnanci pilně připravovali kampus na návrat studentů po letních prázdninách. Květinové záhony zářily všemi barvami, trávníky čerstvě zastřižené, všude svítily nové nátěry. Zastavil jsem se u bronzové sochy vzpínajícího se koně a znovu se alespoň v duchu nechal vtáhnout do univerzitního života. Část mého já měla nejraději řešení tajemných problémů v knihovnách a v laboratořích. Ale jiná část, ta niternější, netrpělivě čekala, až se v důsledku mého úsilí změní svět.

Povolání inženýra nabízí kompromis. Mohl bych začít všedním, nebo naopak velkolepým zadáním: provoz na londýnské křižovatce nebo vnější konstrukce sedmdesátipatrového věžáku v Madridu. Nejprve bych problém studoval. A potom bych s použitím základních přírodních zákonů – třeba termodynamiky nebo tahového zatížení – našel více nebo méně elegantní řešení. Řešení by následně realizoval architekt stavbou z kamene, oceli nebo skla a jeden problém by zmizel z tváře země, byl by vyřešen a lidé by se na minutu či dvě přestali hádat. Vešli by do výtvoru, prošli jím nebo ho obešli, zatímco já bych se přesunul k jiné výzvě.

Ale můj svět onoho léta nebyl tak uspořádaný.

„Někdo tu knihu napsat musel,“ ukázala vedoucí katedry na životopis Otty von Krause, „protože tady je. Ale profesor Bieler nemá s naší univerzitou nic společného. Když uvážím skutečnost, že Univerzita v Hannoveru je uvedena jako Bielerovo akademické působiště, jsem nucena konstatovat, že si někdo chtěl vylepšit vědecké renomé. Proto bych žádnému tvrzení prezentovanému na těchto stránkách nepřikládala váhu.“

Opustil jsem její kancelář s přesvědčením, že tu biografii napsal Anselm, případně zaplatil nějakému potulnému vědci, aby vytvořil fikci, a pak na ni přilepil jméno a váženou akademickou instituci.

Podfuk hodný podniku, který profitoval z obchodování s Třetí říší. Korporace jako Siemens, Bayer, Ford a General Motors využívaly za války otrockou práci vězňů a po kapitulaci Německa spěšně umyly fasádu, aby zakryly původ svých zisků. Proč by něco podobného neudělaly i Krausovy ocelárny? Jakmile jsem si položil tuto otázku, podstata a účel Anselmova podvodu byly najednou zřetelně viditelné: jednoznačná snaha o ovlivnění veřejného mínění. On nebo nastrčený spisovatel použili Univerzitu v Hannoveru bezpochyby proto, že byla klenotem Dolního Saska, kde se Otto narodil a Hermann Göring vybudoval své ocelárny. Žádná knihovna nedisponovala podrobnějšími a ucelenějšími informacemi o Reichswerke nebo o von Krausově vzestupu a tyto informace budou nyní

k dispozici i mně. Usadil jsem se ve studovně s třemi sadami knih. Tematicky pojednávaly o obecných dějinách Německa mezi světovými válkami, o dějinách Dolního Saska a o nacistické průmyslové mašinérii.

Ze všeho nejdřív jsem se dozvěděl, že Krausův příběh začal dlouho před rokem 1939, když si ho Göring vybral do čela Reichswerke. O patnáct let dříve narostla inflace v Německu do tak obludných rozměrů, že bochník chleba stál 670 milionů marek. Lidé chodili do obchodů s kufry prakticky bezcenných papírových peněz, aby je vyměnili za nezbytné živobytí. V listopadu 1923, když se země potácela pod jhem neschopnosti politiků, pouličního násilí a drtivých válečných reparací, se v Mnichově pokusil Adolf Hitler spolu s malou armádou nespokojených veteránů – byl mezi nimi i Göring – násilím převzít moc. Říkali si národní socialisté. Puč ztroskotal a Hitler byl odsouzen k pobytu v luxusním vězení, kde sepsal Mein Kampf. Během procesu hájil svou touhu obnovit německou čest a národní hospodářství tak vehementně, že jej jeho výroky, věrně reprodukované německým tiskem, vynesly ke slávě.

O deset let později, již jako německý kancléř, nechal v Dachau postavit první koncentrační tábor. Rok na to spojil funkci kancléře, tedy předsedy vlády, a prezidenta a stal se Führerem, vůdcem. A zakázal veřejný prodej židovských tiskovin. V roce 1936, v reakci na krizi v zemědělství, pověřil svého přítele a důvěrníka Hermanna Göringa úkolem přebudovat Německo a znovu vyzbrojit armádu, aby byla země připravena na válku.

A právě v tomto okamžiku se protnula historie Německa s historií Otty von Krause. Hitlerem inspirovaný a Göringem vedený čtyřletý plán měl zajistit Německu soběstačnost a jednou z Göringových priorit se stala snaha zbavit zemi nebezpečné závislosti na dovozu železných a jiných rud. Cílem bylo umožnit nerušenou a plynulou výrobu německé oceli pro německé tanky, německá

letadla a německé nákladní automobily.

Göring se zaměřil na železem bohatou oblast kolem Salzgitteru. Tady mohl kontrolovat kompletní výrobní proces: těžit rudu, budovat železárny a ocelárny dodávající materiál a stavět továrny, které přetvářely ocel ve zbraně. Zrodily se Reichswerke Hermann Göring. Státním výnosem se původně samostatné vesnice roztroušené po rozlehlých oblastech lesů, polí a luk spojily v město Salzgitter, administrativní jednotku zasvěcenou výrobě oceli pro nacistický válečný stroj.

Göring potřeboval manažery. Vyhledával dostupné talenty a rozhodl, že Otto von Kraus, muž s prokazatelně árijským původem, který vlastnil malou, ale prosperující ocelárnu, bude tím pravým. A jako mávnutím kouzelného proutku vystoupal von Kraus takřka přes noc z bezvýznamnosti k tak vysokému a důležitému postavení, až se dalo tvrdit, že válečné štěstí Třetí říše spočívá na jeho bedrech stejnou měrou jako na bedrech vojáků wehrmachtu. Žádná země totiž nemůže vést válku bez děl a bomb a ty nelze vyrobit bez oceli.

Von Kraus se stal hrdinou. Vlast od něj čekala opravdu hodně a on překračoval kvóty s takovou pravidelností, že jej Göring pozval do Berlína a udělil mu vyznamenání. Tam si von Kraus potřásl rukou s Hitlerem a zjistil, že dokud bude vzkvétat Říše, bude vzkvétat i on. Nic z toho ovšem A. Bieler v jeho biografii neuvedl.

Potřeboval jsem najít někoho, kdo von Krause znal, někoho ze starých časů, ze Salzgitteru. Hannover leží pouhých pětašedesát kilometrů severovýchodně od města. Hodina cesty autem. Zítra navštívím Salzgitter.

„Takže sháníte někoho bělovlasého,“ poznamenal knihovník, s nímž jsem tento problém konzultoval.

„Někoho, kdo se neodstěhoval.“ Vytáhl telefonní seznam a údaje o sčítání lidu. Procházel obecní registry. Kvůli mně strávil čtyřicet minut na telefonu a mluvil s místními obyvateli, kteří ho informovali, že jeden dlouholetý starosta již zemřel, ale jeho bratranec možná ještě žije. Bratranec odkázal knihovníka na svého známého a ten ho nasměroval na místní historickou společnost, jejíž předseda poukázal na jednoho člena, který vyrostl na farmě v osadě Salzgitter-Bad, jedné z původních devětadvaceti vesnic. Knihovník zatelefonoval a mluvil s vnučkou dotyčného muže, která promluvila s dědečkem, a ten souhlasil se zítřejším rozhovorem.

Knihovník vrátil sluchátko do vidlice. „Hotovo,“ oznámil s úsměvem. Ten člověk byl génius, co se týká vyhledávání faktů. Na kus papíru mi napsal adresu. „Deset třicet. Budou vás čekat.“

34

Zaparkoval jsem u stodoly a pomalu kráčel k verandě, kde jsem našel dvě houpací křesla, jedno z nich volné, a na stolku dvě láhve piva. Ulrich Bloch nevzal mou přítomnost na vědomí. Hleděl přes pastviny na salzgitterské kopce bohaté železnou rudou a dějinami a proslulé výrobou oceli, přikryté kobercem sedmikrásek a jílku vytrvalého. Opodál se popásaly jeho krávy se zvonci pod krkem.

„Posaďte se,“ vyzval mě.

Bylo mu osmdesát, možná i víc, šaty oblýskané dlouhým používáním mu byly příliš velké, bílé vlasy jemné jako pavučinky zvedl i ten nejslabší vánek. Bloch se ztrácel před očima, už se pomalu chystal

putovat na hřbitov, který jsem cestou na farmu minul. Nezdálo se, že by se tím znepokojoval.

„Vnučka mi o vás řekla.“

Nemohl znát konkrétní podrobnosti, protože s těmi jsem se knihovníkovi nesvěřil. Byl jsem opatrný. Bloch byl dost starý, aby si na ledacos pamatoval, pokud si zachoval zdravou mysl.

Ochutnal jsem pivo. „Sice je ještě brzo, ale pivo máte dobré, Herr Bloch.“

„Dnes už ho vaří zeťák. Rodinný recept.“

„Narodil jste se tady?“

„V roce osmnáct set devadesát osum, v tomto domě. Chcete vidět postel?“

Naklonil jsem pivo jeho směrem. „Děkuji, to nebude nutné. Nebudu vás zbytečně připravovat o čas. Knihovník mi říkal, že jste před válkou pracoval v dolech. Měl bych pár otázek ohledně té doby a ohledně oceláren. Nevadí vám se mnou o tom mluvit?“

Nepřestával se v křesle kolébat a díval se víc na pastviny než na mě. Pokývl hlavou, alespoň jsem si to myslel, protože zrovna tak to mohl být jen pohyb křesla. Hůl měl opřenou o zeď.

„Mluvit? K čemu jinému jsem ve svém věku dobrý? Zůstal mi jen mozek a tyto krávy. Z těch alespoň bude jednoho dne maso.“ Zatahal se za lalok svěšené kůže pod bradou. „Ze mě už toho moc nezbylo… Co chcete? Na člověka, kterému už zbývá tak málo času, nemusíte plýtvat zdvořilostmi.

Proč jste přišel?“

„Otto von Kraus. Co o něm víte?“

„Kdo jste to říkal?“

„Otto von…“

„Von? Co má znamenat to von?“

„No přece… Je to součást jména.“

„To mě podržte. Narodil se jako Otto Kraus, farmář, stejně jako všichni ostatní. To von si musel připsat až po válce. Namyšlený pitomec. Bismarck byl von. Hindenburg byl von. Kraus byl kus místního hovna, který se chtěl vyšplhat nahoru. Co by asi Britové udělali s chlapem, který by sám sebe povýšil na lorda? Sežrali by ho zaživa. Tady je to každému tak nějak jedno. Proč se na něho ptáte?“

Bloch byl pěkně nabroušený. A myslelo mu to. Mé pátrání by u něj mohlo skončit a neměl jsem v úmyslu si na nic hrát. Má odpověď mě samotného překvapila. „Ptám se na něho, protože miluju jeho dceru.“

„On měl dceru?“

„A syna.“

„O synovi vím. Anselm, jako děcko zatracený spratek.“

„Opa, je čas vzít si léky.“ Na verandu vyšla mladá žena a nechala za sebou přibouchnout síťované dveře. „Tady máš vodu. Doktor říkal, že nemáš zapíjet prášky pivem.“ Vyměnil láhev za skleničku a pod nosem brblal kletby.

„Anselm,“ připomněl jsem mu. „Před válkou mu bylo…“

„Vím přesně, jak byl starý. Ottův syn a můj nejmladší se narodili ve stejný rok. Můj zemřel, když jsem bojoval proti Rusům. Ten jeho ne. Tohle vím. V září by mu bylo třiačtyřicet.“

„Je mi to…“

„Neříkejte, že je vám to líto, když neznáte mě a neznal jste mého syna! Neříkejte to. Co ode mě potřebujete?“

„Opa, doktor říkal, že se nemáš rozčilovat,“ zavolala vnučka z domu. „Škodí to tvým nervům. Nekřič, prosím tě.“

Bloch prudce postavil sklenici na stůl, popadl mou láhev piva, vypil polovinu obsahu a odříhl si. „Z jakéhosi důvodu mě chce udržet naživu. Dobrá, povím vám, co o něm vím. Za prvé, Otto Kraus byl zatracený hajzl. V té době jsme takoví byli svým způsobem všichni. Deset let jsme žrali tuřín a v pětatřicátém už jenom trávu, a to se na nás muselo usmát štěstí. Ale Otto a jeho bratranec a strýc se cpali masem.“

„Jak je to možné, Herr Bloch? Byli bohatí?“

„Ne, byli krutí. Jeho otec zemřel a kluk žil jen s matkou a jejím bratrem.“ Starý pán odpoutal pohled od lučin a pomalu po mně přejel očima, jako kdyby si prohlížel své krávy. Měl šedý zákal a na spánku mu tepala naběhlá modrá žíla. „Umíte držet zobák?“ zeptal se. „Umíte poslouchat a neskákat do

řeči? Protože já budu mluvit, jenom když budete poslouchat. Jinak můžete odejít.“

„Budu poslouchat.“

„Výborně,“ opáčil. „Krause jsem neměl nikdy rád. Ani když jsme byli kluci. Byl to lenoch a zasraný hajzl, který na vás čekal, až půjdete do lesa na maliny, a když jste se vracel, zmlátil by vás, kdybyste mu nedal celý košík. Jeho bratranec Nils byl mladší než on, ale ještě horší. Už tehdy jsem Krause neměl rád a i teď, když na něho pomyslím, se mi dělá zle. Kolik mi zbývá? Rok, možná jen pár měsíců. A vy po mně chcete, abych mluvil o něm?“

Čekal jsem.

„Tak jo, poslouchejte. A zavřete sakra oči a budeme dělat, že vyprávím pohádku před spaním. Probudíte se jekem. Ha!“ Znovu se ke mně otočil. „Fakt dokážete poslouchat a mlčet?“

Přikývl jsem.

„No dobře.“ Obrátil se k pastvinám.

Opravdu jsem zavřel oči a starcova slova se mi v hlavě promítala jako film.

„V těch letech jsme všichni pracovali v dolech,“ začal. „Farmařili jsme, ale půda tu není moc dobrá. Většinou jsme chovali ovce a prasata a pěstovali trochu obilí a trávu na krmení. Holky z velkých rodin zůstávaly doma na statku. A my kluci, jen co jsme dosáhli dvanácti třinácti roků, nastoupili jsme do dolů. Místní železná ruda je nekvalitní sračka. Ale v okolí bylo několik vysokých pecí. Jedna patřila chlápkovi jménem Frick. Rodiče mu zemřeli mladí a on byl jediné dítě. Jako Kraus.

Hospodářství nezvládal, a tak farmu prodal a koupil malou slévárnu a nám platil za rudu. Dobrej chlap to byl, tenhle Frick. Dříč. Měl manželku. V podstatě začínali od nuly. To bylo v roce, počkejte, jo, devatenáct set dvacet osum. Jemu bylo kolem pětadvaceti. Mladší než já. Dřel jako tažný kůň a docela se mu dařilo. Vyráběl krátké traverzy.

Otto, já a ostatní… No byli jsme hloupější, a tak jsme pracovali v dolech. Ale Ottův strýc byl starosta Gross Mahneru a jednoho dne po směně zašel Otto za Frickem a řekl mu, že ocelářství má budoucnost a prý ať se stanou partnery. Ale Frick ho poslal do háje. Vím to, protože mi to sám řekl. Otto se pokusil podruhé a tentokrát si přivedl svého bratrance Nilse. Vyhrožovali mu a Frick se naštval. Nils měl pověst mladého rváče, který vás dokázal do krve zmlátit jen za to, že jste se na něho křivě podíval. Skončil v Hitlerově námořnictvu jako kapitán nebo tak něco a zahynul na moři. Díky bohu.

Frickova žena Kerstin byla věrná a milující manželka. Moc hezká. Nějak se jí podařilo ty dva ukecat a Otto s Nilsem odešli, aniž tekla krev. Ale Otto si postěžoval strýčkovi, starostovi, že Frick odmítl, a starosta poslal do slévárny policajta. V okolních vesnicích znal každý každého. Kruci, vždyť ten kluk, co ho tam poslal, chodil se mnou a s Ottou do školy. Jeho jméno vám neprozradím, protože jenom plnil rozkazy. Na tom nevidím nic špatného, i když vlastně dělal špatné věci. No nic, takže policajt přijde za Frickem a říká mu, že se musí dostavit k výslechu. Kerstin, která mi to později popsala, na něho vyjela a chtěla znát důvod. Policajt odpověděl, že jim přišlo hlášení, že někdo v okrese porušil pracovní předpisy, a zeptal se Fricka, jestli si nezranil ruku. Frick zvedl obě ruce a řekl, že je má akorát trochu potlučené, protože se v práci každý den někde škrábne nebo uhodí, a chtěl vědět, co to má znamenat.

Policajt trval na tom, že musí jít s ním, že se s tím nedá nic dělat. Frick uklidnil ženu, že nic zlého neudělal a že bude všechno v pořádku a že se určitě vrátí k večeři. Jenomže se k večeři nevrátil, ani ten den, ani později. Starosta, a to vím stoprocentně, byl národní socialista. Bojoval v první válce. Byl to zatracený fanatik a nesnášel, jak to nazýval, urážku německé hrdosti. Vyčetl Frickovi, že se při práci zranil a že to neohlásil, jak vyžaduje zákon. Že se provinil proti předpisům na ochranu zdraví a co prý udělal se zakrvácenými obvazy. Frick se hájil, že žádné obvazy nepotřeboval a že vůbec neví,

o čem ten chlap mluví. Starosta na něho začal řvát, že pohrdá předpisy o ochraně veřejného zdraví, že svým přístupem napomáhá šíření nakažlivých chorob.

Frick nevěřil svým uším. ,Co to má znamenat?‘ ptá se. ,Zbláznil jste se? Běžte raději chytat kriminálníky!‘ V té chvíli starosta vybuchne vztekem. ,Neopovažujte se znevažovat mou autoritu!‘ ječí na něho. ,Dopustil jste se závažného přestupku! Tohle už není otázka ohrožení veřejného zdraví, Herr Frick. Vy nerespektujete vládu zákona. Jste nebezpečný. Musím konat svou povinnost!‘

Starosta strčil Fricka na noc za mříže a obvinil ho z ohrožení veřejného zdraví. Když ho Kerstin přišla navštívit, řekl jí, že je to nějaké obludné nedorozumění, ale že musí zůstat několik dní ve vězení. Z několika dní byl měsíc, Frick chytil zápal plic a zemřel. Zemřel! Kerstin byla zničená žalem. Neměla děti a nezůstalo jí vůbec nic. Statek už Frick prodal a slévárnu sama řídit neuměla. O měsíc později, kdy byla zdrcená zoufalstvím ze ztráty manžela a úplně bez peněz, kdo nezaklepe na její dveře? Otto Kraus s nabídkou, že koupí slévárnu za osminu její ceny.“

„Kraus to na Fricka narafičil? Přiměl starostu, svého strýce, aby…“

„Sklapněte! Nedohodli jsme se, že budete držet zobák?“ Zmlkl jsem.

Houpali jsme se v křeslech do cinkotu kravských zvonců. Dole na silnici zvedal jakýsi náklaďák oblaka prachu. Svíral jsem loketní opěrky, jako kdyby se při tom děsivém vyprávění mohlo křeslo vznést z verandy. Nic z toho, ani slovo, se v barvotiskovém životopise Otty Krause nenacházelo, s výjimkou zakoupení malé ocelárny v Salzgitteru v roce 1928.

„Kerstin se z toho zbláznila,“ pokračoval Bloch. „Prostě zešílela. Jeden den nad sebou viděla krásně modrou oblohu a druhý den úplně černou. Do jakého pekla to spadla? Katastrofa, která přišla bez nejmenšího varování! Ale začalo to s ní jít z kopce, až když prodala slévárnu. Jednou ve městě potkala Frickova bratrance, který měl na ruce obvaz. Zeptala se, co se mu stalo, on jí řekl, že měl před několika měsíci nehodu, že si tu ruku málem uřízl, ale doktoři mu ji zachránili a teď už je to lepší.

Tehdy si Kerstin uvědomila, že se starosta doslechl o bratranci, ne o jejím manželovi, ale chtěl Fricka natrvalo odstranit z cesty. Vymyslel si úraz i falešné obvinění, jenom aby jeho synovec Otto získal vysokou pec.

Musím ale přiznat, že si Otto vedl s tou slévárnou opravdu moc chytře. Pohrál si s tavicím procesem a nakonec dokázal z té posrané místní rudy vyrábět použitelnou ocel. No a potom, o nějakých deset dvanáct let později přijel do Salzgitteru Hermann Göring, osobně, aby tu postavil ocelárny pro Říši, a za svého muže číslo jedna si vybral Ottu Krause. Svěřil mu řízení celého podniku. Jen tak.“

Bloch se pokusil lusknout kostnatými prsty, ale neozval se žádný zvuk.

„Nejhorší na tom bylo, že se Frickova Kerstin, krásná a slušná žena, zbláznila. Bylo to starostovo město, starostovy zákony, starostova spravedlnost. Není divu, že se z Krause stal tak dobrý nacista.“

Když jsem otevřel oči, louka byla stejně žírná a voňavá, jako když jsem přijel. Čekal jsem a čekal, ale pak už jsem to nevydržel. „Herr Bloch?“

„Skončil jsem. Zatraceně, neměl jsem na ty věci vzpomínat. Pokaždé se rozčílím. Otto Kraus i jeho strýc a bratranec Nils byli rození nacisté. Byli nacisté ještě dřív, než vznikla nacistická strana. Byli to bandité, zločinci, kteří hledali klub, do kterého by mohli vstoupit. Ve wehrmachtu jsme bojovali ve válce a byli jsme aspoň vojáci. Postavili jsme se v boji proti jiným vojákům. Zabíjeli jsme, jak už

vojáci zabíjejí. Nejsem na to hrdý, ale taky se za to nestydím. Ale od jednoho dávám ruce pryč. Když jsme pronikali na sever a na východ, do Polska a do Ruska, táhly za námi jednotky SS, aby stabilizovaly dobytá území. Stabilizovat! Nahnali ženy, děti a starce k okraji vykopané jámy a skosili je kulometem. Za tohle jsem nebojoval.“

Rozkašlal se a vyplivl hlen do kusu hadry.

„Ta manželka, co se s ní stalo?“ zeptal jsem se.

„Kerstin. Nastěhovala se k tomu bratranci. Začaly se jí třást ruce a přestaly, jenom když spala. Ale uměla jich dobře využít. Dal jste jí uřvané děcko s horečkou, s kolikou, s čímkoliv do náruče a ona ho tím třasem rychle uspala. Někteří lidé říkali, že je to dar od Boha.“

Podíval se na mě.

„Skončil jsem. Vypadněte odsud.“

35

Stál jsem před rozlehlou ocelárnou, kterou Otto Kraus vzkřísil v roce 1947, když nečinné pece dávno vychladly. O třicet let později vjížděly do chřtánu obludy železniční vagony s horami rudy a vyjížděly z ní plošinové vozy naložené vysoce kvalitními ocelovými nosníky. Pece znovu hučely, tentokrát však nepodporovaly válečnou mašinerii, nýbrž moderní ekonomiku. Lidé v Salzgitteru platili daně a velebili Ottu Krause a jeho syna jako průmyslníky, kteří do jejich kraje přinesli prosperitu.

A uvnitř ocelárny zatím pokojně spočívaly dávno zapomenuté pozůstatky temné minulosti, koncentrační tábor Drütte. SS vybudovaly Drütte přímo v areálu ocelárny, aby vězňové neztráceli čas a vzácné síly pochodem na pracoviště a zase zpátky, zejména v zimě.

Izák to přežil.

V té době platili manažeři továren a podniků kritických pro válečné úsilí organizaci SS za právo používat ve výrobě vězně koncentračních táborů. Otroky využíval Wernher von Braun, raketový vědec, jehož střely V-2 terorizovaly Londýn a který pomohl Spojeným státům dosáhnout Měsíce. Stejně tak je využíval Alfred Krupp, který pro Hitlera vyráběl děla a bomby. Využíval je producent oděvů Hugo Boss, jenž pro Říši navrhoval a vyráběl elegantní a slušivé uniformy. Kraus se od nich nijak nelišil. Vydával německé marky a dostával otroky krmené suchým chlebem a řídkou vodnatou polévkou. Když vězňové po předpokládaných čtyřech či pěti měsících zemřeli, nahradil je nikdy nekončící proud omámených a podvyživených ubožáků. Z toho plyne, že nedaleko místa, kde jsem nyní stál, Lieselin otec před čtyřiceti lety vyjednal s úředníky SS dohodu, která donutila Izáka a ostatní pracovat při stravě, která nemohla uživit ani psa.

Přesto se v báchorce psalo, že Kraus životy zachraňoval. Bylo by to možné? Že by tu dvojí hru hrál tak přesvědčivě – mladistvý ničema, který za války spatřil světlo a stal se z něj lidumil? Potvrdilo to deset svědků. Potvrdil to spojenecký soud, který ho zbavil obvinění, zatímco vedoucí manažery jiných podniků posílal do vězení.

Kvůli Liesel jsem tomu chtěl věřit.

Stál jsem vedle silnice nedaleko ocelárny a vzpomínal, jak na Izákově pohřbu někteří truchlící pokládali na náhrobek kamínky. Tento zvyk jsem tehdy neznal, a tak jsem se zeptal rabína, laskavého hubeného muže s řídkým vousem a motýlkem pod krkem, na jeho význam.

„Ty kamínky slouží spíš nám než zesnulým,“ vysvětlil mi rabín. „Jsou to takové značky. V dávných dobách pochovávali rolníci své příbuzné na polích a nad místem jejich posledního odpočinku navršili kamennou mohylu, aby ji oráči s pluhem objeli. Kdo by chtěl pěstovat své plodiny, osévat obilí či sázet ovocné stromy na místech, kde leží někdo pohřbený?“

Třeba Otto Kraus.

Na tomto místě samozřejmě žádný památník nestál. Proto jsem navršil miniaturní mohylu, tři kameny opřené špičkami o sebe a čtvrtý položený nahoře přes ně. Poklekl jsem vedle ní a vzpomínal

na Izáka, který mi kdysi na lavičce v parku daroval kamínek.

Teď ti, Henri, povím, co udělat s kamínkem. Můžeš použít jakýkoliv. Vezmeš ho do ruky a na chvíli se nad ním zamyslíš. Můžeš mu věnovat myšlenku na někoho, koho miluješ, nebo třeba na někoho, koho jsi dosud nepotkal, ale jednoho dne bys ho mohl milovat. Můžeš myslet na místo, které bys rád navštívil, nebo na místo, kde jsi už byl. Já myslívám na farmu svých rodičů a na to, jak jsem si před šábesovou večeří vyhrabával špínu zpod nehtů. A po umytí myslívám na to, jak otec u stolu požehnal mé sestře, bratrům a mně. Myslívám na to, jak jsem sedával u pece, kde matka pekla chleba, a díval se, jak taje máslo. Někdy bych dal bůhvíco za krajíček jejího šábesového chleba! Musíš dát kamínku kousek sebe samého, malý, ale od srdce, a potom jej hodit co nejdál a vědět, že ho nikdy nenajdeš, i kdybys hledal sebeusilovněji. To je důležité. Jestli jsi byl upřímný, kamínek ti zmizí z dohledu a bude se kutálet pořád dál a dál, dokud se nezastaví a nezapustí kořeny.

Strejdo, jak se může kamínek pořád kutálet? A jak víš, že se nekutálí, když ho nevidíš?

Ale kamínky přece nezapouštějí kořeny a nerostou. To je směšné! Víš to určitě?

Nikdy jsem žádný kamínek růst neviděl. Ale viděl, Henri.

Nikdy. Co z nich vyroste?

Pohladil mě po tváři. Chlapče můj, a jak myslíš, že vznikly Alpy?

„Napsal jste dobrou zprávu,“ řekl Laurent.

V devět večer jsem se cestou do Ludwigsburgu zastavil u čerpací stanice na dálnici A2 a zavolal Laurentovi, abych zjistil, co je nového. „Koho by napadlo, že se z vyřazených počítačů dá vytěžit zlato? Kraus je chytrý chlap.“

„Tohle jste chtěl?“ zeptal jsem se.

Stál jsem u nekrytého telefonního automatu před budovou a kolem mě hučela auta. Za dálnicí se zvedal les, jeho kopule byla temná a tichá.

„Ta informace každopádně doplňuje jeho profil. Ověřil jsem si jeho pracovní postupy v osmi podnicích, které vlastní v zemích třetího světa. Řekl bych, že ho mám. Jeho ocelárny v Evropě jsou ukázkou nejmodernějších technologických postupů, snem každého inspektora bezpečnosti práce. V zámoří to jsou kýbly sraček. Tam hraje podle zatraceně odlišných pravidel.“

„Ale podnik na zpracování počítačů nepostavil. Ještě ne.“

„Vy toho parchanta hájíte? Až se rozhodne tu fabriku na extrakci vzácných kovů z elektronického odpadu postavit – a to taky udělá, jestli se na tom dají vydělat peníze –, najde si pro to nějaké zoufale chudé místo jako Dillí, nějaký druhý Čattagrám. Myslíte, že postaví podnik tak, aby lidem, kteří budou míchat kyselinu solnou a dusičnou, nehrozilo žádné nebezpečí? Myslíte si, že koupí svým

dělníkům plynové masky a ochranné brýle, po kterých jste ve své zprávě volal?“ Oba jsme věděli svoje.

„Ráno předám výsledky vyšetřování žalobci v Haagu. Jsem si celkem jistý, že bratr vaší dívky využívá práci otroků na dluh, a tím porušuje mezinárodní právo. Jestli mi věnujete pár minut, můžu vám odrecitovat příslušné paragrafy.“

„Nenamáhejte se,“ odpověděl jsem.

Na vzdáleném konci parkoviště jsem si všiml muže, který seděl za volantem nejnovějšího modelu Mercedesu. Za ním se na sedadle spolujezdce tyčil vyšší muž, rovněž v obleku. Zaparkovali mimo dosah ostrého světla lamp a já jsem nerozeznal jejich obličeje. Po parkovišti chodili lidé a jezdila auta.

„Fér je fér,“ prohlásil Laurent. „Poslal jste mi svou zprávu a já mám pro vás novinky. Sedm ze zbývajících osmi lidí na vašem seznamu je mrtvých. Dva zemřeli v šedesátých letech na rakovinu, ale ostatních pět zemřelo na infarkt během posledních dvou měsíců. To znamená posledních osmi týdnů, jestli mi rozumíte. Ve všech případech byla příčinou smrti komorová arytmie. Přidejte těch pět k dvojici, kterou jste ze seznamu vyškrtl za poslední měsíc, k Zeligmanovi a Montefioremu – u něj šlo také o infarkt, ověřil jsem si to – a máme sedm mužů, kteří zemřeli letos v létě. Náhle. Co se tu sakra děje?“

Opřel jsem se o sloup telefonního automatu a hleděl do lesa.

„A co ten desátý svědek?“ zeptal jsem se sám sebe nahlas.

„Jaký svědek?“

„Ale nic, zapomeňte na to. Našel jste toho posledního ze seznamu?“

„Davida Grossmana? Ne. Jako by se vypařil. Pětadvacet let žil v Innsbrucku a letos v červnu, tedy v době, kdy začali umírat ti ostatní, prodal dům a odstěhoval se, aniž uvedl doručovací adresu. Prošel jsem daňová přiznání, telefonní záznamy i úmrtní oznámení. Zkontroloval jsem údaje z hraničních přechodů všech členských zemí Interpolu. S největší pravděpodobností si změnil jméno. Máte mou plnou pozornost,“ řekl Laurent. „Co má tohle všechno znamenat?“

Kolem projel vysokou rychlostí nákladní automobil a mě zaštípal v očích zvířený prach, ale přesto jsem si všiml, že oba muži vystoupili z mercedesu a míří ke mně.

„Eckehart Nagel. Co říkají jeho cestovní záznamy?“ chtěl jsem vědět.

„Představují svým způsobem drahokam. Těch pět mužů, jejichž srdce se rozhodlo, že přestane tlouct, bydlelo v Lisabonu, New Yorku, Los Angeles, Chicagu a Londýně. Nagel přistál na JFK dva dny před smrtí první oběti ve Spojených státech a odletěl z mezinárodního letiště v Los Angeles večer v den, kdy zemřela třetí. Jeho návštěvy Anglie a Portugalska se časově kryjí s infarktem v Londýně a Lisabonu. Ověřil jsem si to. Je kardiolog.“

„Jak jste sehnal informace o jeho cestách?“

„Od policie v Buenos Aires. Požádali ho, aby se zastavil na stanici s cestovním pasem. Možná jste už

slyšel, že když vás v Argentině policie o něco požádá…“

Jeden z dvojice, která se ke mně blížila, byl Schmidtův průvodce z laboratoře.

„Pas ofotili a kopie mi poslali faxem. Kdo je Nagel? Proč mi to neřeknete, Henri? Jaký měl vztah k těm mrtvým mužům?“

To jsem nevěděl.

Už jsem Anselma a Liesel zradil jednou, když jsem předal závěrečnou zprávu Laurentovi. Nezradím je podruhé tím, že poskvrním jméno Kraus vyšetřováním vraždy, dokud nezjistím, kam to šetření směřuje. Alespoň tolik jsem Liesel dlužil. Na druhé straně jsem byl vyděšený a chtěl jsem se někomu svěřit.

„Ale stejně to nic nedokazuje,“ namítl jsem do sluchátka pokud možno nezaujatě. „V těch městech a zemích se každý den pohybují stovky obchodníků a podnikatelů z celého světa, akorát se o nich neví a nikdo se o ně nezajímá. Nagelovy cesty nemusí nic znamenat.“

Laurent počkal dost dlouho, aby mi došlo, jakou hloupost jsem právě vyslovil. „Požádal jste mě, ať to vyšetřím,“ připomněl mi. „Bez vašeho seznamu by si úmrtí těch staříků nikdo nespojil. Máte tady hrstku šedesáti a sedmdesátiletých mužů, kteří umírají dnes a denně ve všech koutech zeměkoule. Co je na tom? Já nevím. Ale vám se nějak podařilo je spojit a mně se otevírá několik možností.“

Schmidtův člověk a jeho partner se zastavili osm kroků ode mě a čekali.

„Tu první, že jde o pouhou shodu okolností, můžeme vyškrtnout,“ pokračoval Laurent. „Nebudeme urážet svou inteligenci. Druhá možnost: zapadl jste až po uši co něčeho, čemu nerozumíte a co nemáte šanci zvládnout.“

Menší z dvojice si zapálil cigaretu a zamával. Proč je Schmidt za mnou poslal? Viděl jsem ho před necelými dvěma dny na Terschellingu a na potápěčské plošině. Tvářil se sice neobvykle vážně, nezdálo se však, že by se na mě nějak moc zlobil nebo mě z něčeho podezříval. Prostě byl jiný než jindy.

Ale teď stáli přede mnou jeho svalovci a mně se náhle sevřel žaludek, když mi došlo, že mě Schmidt celou dobu, už od své návštěvy laboratoře, nechal sledovat. Nejdřív neobratně, zřejmě jako záměrné varování, a potom už profesionálně, nenápadně. Jeho muži mě stopovali do Brugg i Salzgitteru.

Dozvěděli se, že jsem mluvil s Ulrichem Blochem. Ohlásili to a teď jsou tady.

„Třetí možnost,“ počítal Laurent. „Mohl je zabít Grossman, muž, který se vypařil a teď je na útěku. Čtvrtá: zabil je Nagel a Grossman prchá, aby si zachránil holý život. Pátá: zorganizoval jste to vy a využíváte mě, abyste dostal do pasti Nagela a Grossmana. Nevypadáte jako člověk, který by si obstaral nájemného vraha, ale už jsem zažil podivnější věci. Kde jste teď?“

Schmidtovi muži ke mně vykročili. Mluvil jsem tedy tak, aby mě slyšeli.

„Na benzince u dálnice A2, nedaleko sjezdu na Dortmund. Jedu na západ ve žlutém fiatu, který jsem si pronajal včera v půjčovně GSX v Harlingenu. Přede mnou stojí dva mohutní chlapi v oblecích a nevypadají moc přívětivě. Ocenil bych, kdybyste jim řekl, kdo jste a kde pracujete.“

Hlas se mi třásl, když jsem podal sluchátko tomu z laboratoře. „Interpol. Pro vás.“

Na čerpací stanici panoval přes pokročilou hodinu čilý ruch, neustále přijížděly a odjížděly nákladní automobily i rodiny cestující na dovolenou. Čekal jsem u stolu v restauraci a asi za minutu se ke mně připojili Schmidtovi muži. Obklopovali nás řidiči kamionů, kteří se tu zastavili na kávu, a děti, které se krmily hamburgery a zmrzlinou.

„Chce s vámi mluvit Viktor.“

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem. „Hned ráno mu zavolám.“

„Ještě v noci.“

Ani v nejmenším jsem nepochyboval, že nebýt Laurenta, dopravili by mě k němu i násilím. „Chce mluvit o něčem konkrétním?“

„Zavolejte mu.“

Odešli a já je následoval o deset minut později. Na parkovišti jsem jejich mercedes neviděl a odjížděl jsem s iluzí, že jsem se jich zbavil. Nevšiml jsem si ale modrého saabu, který mě sledoval celou cestu do Ludwigsburgu.

36

Gustav Plannik skutečně vypadal, že se zrovna vrátil z dovolené. Byl opálený a tmavé kruhy pod očima se vytratily. Zřejmě i pár kilo shodil, a pokud se mi to nezdálo, vetřel si do vlasů trochu černého krému na boty. Zkrátka a dobře ideální den na to, abych se bez ohlášení objevil u ředitele archivu.

Vzhledem k tomu, co jsem se od Laurenta dozvěděl, jsem neměl na vybranou. Jestli ho Nagel najde dřív než já, Grossman poputuje do hrobu za ostatními svědky. Pokud se mi podaří vraha předběhnout, má poslední svědek šanci přežít a já se – možná – dozvím něco o Izákovi.

Nikdo mi nemusel připomínat, že Schmidt má v Zentrale Stelle svého člověka, který pro něj pracuje a donáší mu informace. Nehodlal jsem se však zdržet tak dlouho, abych poskytl informátorovi dost času na telefonát do Mnichova a Schmidtovi na to, aby mohl účinně zareagovat. Zastavil jsem se ve Stuttgartu a vyzvedl materiály z depozitní schránky, pak jsem zamířil do archivu. Největší riziko představovala možnost, že Schmidtovým donašečem je Plannik, ale já jsem o tom pochyboval. Jestli se mýlím, tím hůř pro mě. Nemohl jsem jinak než mu všechno vypovědět.

Po krátkém vyjednávání u hlavního vjezdu zazněl bzučák a ostraha mě vpustila do objektu. Ředitel mi vyšel na půl cesty naproti. Do jeho kroku se vrátila svižnost a zdálo se, že má z mé návštěvy

upřímnou radost.

V kanceláři odsunul stranou fotografii dvou vojáků pózujících u hromady lidských těl. Jeden měl ruku položenou na rameni svého soudruha, který se opíral holínkou o zadek mrtvoly, jako kdyby to byl lev ulovený při safari.

Na světlých stěnách, které nás obklopovaly, stále visela organizační schémata SS a gestapa. Třicet let po uzavření pekla se Plannik rozhodl usedat do něj každé ráno v devět hodin. Když jsem uvážil fotografie a očitá svědectví, s nimiž byl denně konfrontován, připadala mi Austrálie jako ideální destinace pro dovolenou.

Plannik založil paže na prsou. „Tak co, pořád pátráte?“ Řekl jsem, že ano a že pro něj něco mám.

Za oknem hučel provoz na Schorndorfer Strasse. Parta dělníků rozbíjela sbíječkami část vozovky a pronikavé basové dunění rozbíjeného betonu doléhající do kanceláře hrozilo, že nám způsobí otřes mozku.

Ředitel se naklonil nad stůl. „Jak vám mohu pomoci? Potřebujete další čas v archivu?“ Sáhl jsem do aktovky pro seznam svědků a Plannik si nasadil brýle.

„Dobře, ten seznam si pamatuju od vaší poslední návštěvy, když jsem schvaloval dokumenty, které jste si nechával okopírovat. Jsou to svědkové v Krausově záležitosti. Jedno jméno je zakroužkované. Grossman. Ostatní jste přeškrtl…“

„Můžu zavřít dveře?“

O pět minut později již sdílel mé podezření a já jsem skončil jedinými možnými slovy: „Nevím, proč ti lidé umírají, Herr Plannik, ale oni umírají. Domnívám se, že to má něco společného s tímto místem.“

„Má to něco společného s Drütte?“

Potvrdil jsem jeho domněnku. Položil jsem na stůl složku s kopiemi dokumentů o koncentračním táboře a nalistoval v ní fotografii skupinky strážných v uniformě SS. Od návratu z Buenos Aires ve mně hlodalo podezření, že jsem ty muže z bratrstva Edelweiss již kdysi viděl. Měl jsem však pořád co dělat a ta myšlenka kamsi zapadla a vynořila se až dnes časně ráno před mým odjezdem do archivu. Stejně jsem nemohl spát. Lekal mě každý zvuk v hotelové chodbě a představoval jsem si, že za nimi stojí Schmidtovi muži, kteří mě přišli zlikvidovat. Napadlo mě, jestli bych neměl zavolat Laurentovi a požádat o policejní ochranu, ale hned jsem tu myšlenku zavrhl. Už podruhé během posledních dvanácti hodin jsem usoudil, že jakýkoliv rozhovor s úřady by vrhl podezření na Anselma a já ještě nebyl připraven znovu jej zradit.

Nagel se zapletl do vražd, ale teorie, že se na nich nějak podílel i Anselm, byla čirý a ničím nepodložený dohad. Neměl jsem důvod kontaktovat Laurenta, nenapadala mě žádná hypotéza, proč by měli svědkové podepsaní na místopřísežném prohlášení umírat.

Po většinu noci jsem procházel své poznámky a ofocené materiály a pak jsem odjel za Plannikem. S lupou v ruce jsem vůbec poprvé úzkostlivě zkoumal fotografie, které se z archivu neztratily. A tehdy jsem v materiálech z Drütte poznal osm hladce oholených obličejů mužů zahleděných do dálky a oblečených v nažehlených uniformách nechvalně proslulých jednotek SS-Totenkopfverbände s umrlčí lebkou ve znaku. Bratrstvo Edelweiss se vskutku těšilo dlouhé historii, nebyla to skupinka

německých vystěhovalců, kteří se po válce náhodou sešli v Buenos Aires. Sloužili společně jako hlídači a mučitelé vězňů-otroků v koncernu Reichswerke Hermann Göring.

Tohle všechno jsem řediteli vysvětlil a položil jsem před něj fotografie.

„Na tři z nich jste založili spis pro podezření ze spáchání válečných zločinů,“ konstatoval jsem, „ale žalobci je nedokázali najít a vyšetřování se vytratilo do ztracena. Žijí v Buenos Aires. Můžu vám uvést jejich totožnosti. Vím, kde se scházejí.“

Plannik vzal lupu a já jsem mu předložil další snímek – Liesel se svými strýčky, mezi nimi Eckehart Nagel. Připadalo mi špatné, přímo příšerné, že stojí vedle takového člověka. Když mi tu fotografii dávala, slíbil jsem jí, že z ní ty muže neodstřihnu. A tak se z ní stala součást důkazu, který jsem předložil úředníkovi, jehož úkolem byla příprava podkladů proti nacistickým válečným zločincům. Zentrale Stelle rozhodně není místem, kde by se Liesel měla ocitnout nebo kam bych ji chtěl přivést.

Nagelova holá, zubící se lebka byla sama o sobě dost nechutná, ale zahořklý mrzák Franz Hofmann a povznesený Viktor Schmidt, to už bylo moc.

„Jsem přesvědčen, že tento muž je Menard Gottlieb, který už byl stíhaný pro válečné zločiny.“ Vytáhl jsem složku s Gottliebovými materiály. „Všimněte si, že tu není žádná fotografie, i když tu kdysi nějaká být musela, protože zde vidíte popisek na jinak prázdné stránce a stopy po lepidle. Buď se ztratila, nebo ji někdo ukradl. Fotka, kterou jsem vám právě ukázal, je dva měsíce stará. Gottlieb dnes pracuje jako lékař v Buenos Aires.“

Vytáhl jsem poslední složku, nejobjemnější, s materiály Reinharda Vogta. Plannik si posunul brýle na čelo. „Vidím, že jste se činil.“

Nechtěl jsem, alespoň ne takto. Nemohl jsem mu vysvětlit ten propletenec faktů a domněnek, který mě podruhé přivedl do jeho archivu. Největší radost by mi udělalo, kdybych ho už nikdy neviděl.

„Reinhard Vogt velel strážím v Drütte,“ pokračoval jsem. „Vaše vlastní vyšetřování prokázalo, že patřil k nejhorším z nejhorších. Jsem si téměř jistý, že dnes dělí svůj čas mezi Mnichov a Buenos Aires. Můžu vám sdělit jeho nové jméno a adresy v obou městech.“

Dlouho a tvrdě jsem přemýšlel, zda Plannikovi prozradit Lieselina strýce a Friedrichova dědečka. Byl jsem si až příliš dobře vědom, jak závažná to jsou obvinění. A kdyby se ukázalo, že jsem se mýlil, tu skvrnu bych ze sebe už nikdy nesmyl.

Shromáždil jsem však přesvědčivé indicie. Společnost Edelweiss se scházela v jeho domě. Členem bratrstva nebyl nikdo, kdo nesloužil jako dozorce v Drütte. Z archivu se ztratily pouze fotografie Gottlieba a Vogta a zřejmě je odstranila tatáž mocná ruka s politickými konexemi. Gottliebovou totožností jsem si byl jistý. Nikdo nemohl popřít skutečnost, že se Viktor Schmidt s těmito lidmi důvěrně zná a že je Krausovým partnerem. Původně se jmenoval Reinhard Vogt. Stoprocentně.

Plannik si protřel oči.

„Kdo je ta žena?“ zeptal se. „Už jsem ji viděl, ale nedokážu ji zařadit.“

Řekl jsem mu to. „Je filantropka. Možná jste se setkali na nějaké dobročinné akci.“

„Anebo jsem ji viděl v nějakém magazínu. Je skutečně krásná.“

Odsunul se od stolu a pohodlně se opřel. „Nemám důvod o tomhle všem pochybovat,“ zahrnul rozmáchlým gestem materiály na stole. „Ale rád bych vás ušetřil trablů a zklamání. Argentina s námi nemá uzavřenou extradiční dohodu a naše žádosti o vydání zločinců k trestnímu stíhání zásadně

ignoruje. Naši žalobci již vzdali snahu dostat k soudu nacisty, kteří uprchli do Argentiny. Mnohé země se v osmačtyřicátém dívaly stranou, když v řadách nacistů hledaly schopné talenty. Američané získali své raketové vědce. Argentinci se spokojili s menšími rybami, které disponovaly znalostmi potřebnými k modernizaci jejich hospodářství. Všechno je zdokumentováno, kanál, který vedl od Červeného kříže a Vatikánu přímo do prezidentského paláce Juana Peróna. Vystavil tisíce cestovních dokladů Němcům s nejistou minulostí. A jeho dnešní nástupci, představitelé vojenské junty, se jich ani nedotknou.“

„Gottlieb a Vogt cestují,“ namítl jsem. „Můžete je zatknout mimo Argentinu.“

„To by mohlo být zajímavé,“ připustil Plannik. „Víte, mě to hrozně trápí.“

„Co?“

„Co? Trápí mě, že do Jižní Ameriky uteklo skoro deset tisíc nacistů, polovina z nich do Argentiny, a my na ně nemůžeme. V poválečné Evropě panoval neuvěřitelný chaos, kontinentem bloudily miliony uprchlíků. Lidé neměli nic. Nic k jídlu, nic na sebe, žádné papíry. Představte si, že vám v noci vybombardovali vesnici. Budete hledat osobní doklady, když se kolem vás řítí stěny vašeho domku? Lidé prostě utekli. V samotných koncentračních táborech osvobodili Spojenci desítky tisíc vězňů.

Kam měli jít? Ti lidé neměli vůbec nic a mezinárodní výbor Červeného kříže pro ně stavěl uprchlické tábory a vydával jim náhradní doklady.

Netvrdím, že Červený kříž neudělal kus poctivé práce. Pomohl mnoha, mnoha skutečně potřebným. Ale důkazy, na základě kterých prověřovali totožnost, byly k smíchu. Stačilo přijít do tranzitního tábora se třemi kamarády, kteří se za vás zaručili. Vymyslel jste si jméno, vaši přátelé potvrdili, že jste to vy, a dostal jste papír se svým novým jménem a oficiálním razítkem Červeného kříže. Tak unikl třeba Franz Stangl, velitel Treblinky. A v některých případech Červený kříž věděl, že vydává doklady nacistům. Ten systém byl prostě katastrofální.

A katolická církev tomu zdatně napomáhala. Komunisty nenáviděla silněji než nacisty a rovněž chtěla posílit své farnosti v Jižní Americe o příliv bílých Evropanů, a tak vydávala cestovní doklady. Už zmiňovaný Stangl uvedl jako své trvalé bydliště biskupské sídlo v Římě. Tohle nebyl pouhý kanál, byla to dálnice, která vedla z Třetí říše přes Řím nebo Červený kříž do Argentiny. Takže mě nepřekvapuje, že jste v Buenos Aires narazil na kádr esesáckých dozorců z Drütte. Nejsem překvapený a nemůžu na ně.“

Nyní už vypadal jako člověk, který se vrátil z bufetu se zkaženým jídlem, ale ví, že lepší už dnes nesežene.

„Tihle dva,“ poklepal na snímek, „Gottlieb a Vogt. Jsou informace, které jste o nich získal, neprůstřelné?“

„Potřebuju vaši pomoc, Herr Plannik. Neberte to prosím zle, ale…“

„Aha, tady začíná vyjednávání.“ Styděl jsem se.

„Existuje něco jako důvěra, mladý muži. Už jste o ní slyšel?“

Jestli je Plannik Schmidtův člověk, jsem mrtvý muž. Pokud není, pořád můžu zemřít, ale šance, že

uvidím vyrůstat vlastní děti, se zlepší. „Ano, doneslo se ke mně, že na světě žijí lidé, kteří si vzájemně důvěřují.“

„Proč ti muži umírají, Herr Poincaré?“

„To nevím.“

„Obraťte se na policii,“ navrhl a vrátil mi spisy. „Tento úřad se zabývá minulými, nikoliv současnými zločiny.“

Jestli to mělo být odmítnutí, neměl jsem tu co pohledávat. Grossman zemře a já už se o Izákově minulosti nic nedozvím. Ale Plannik nezamířil ke dveřím, aby mě vyprovodil. Místo toho sáhl pro fotografii, kterou prve odsunul.

„Ten snímek byl pořízen v Babim Jaru,“ začal. „V září devatenáct set čtyřicet jedna pronikly zvláštní skupiny SS, které postupovaly za oddíly wehrmachtu, do Kyjeva a během dvou dnů povraždily třicet tisíc Židů, většinou dětí, žen a starců. Esesáci donutili oběti, aby se svlékly, a pak je kulometnou palbou srazili do rokle. Mrtvé a zraněné zaházeli kamením a hlínou. Později u stejné rokle zabíjeli komunisty a cikány. Celkem sto tisíc lidí. Podívejte se na ty dva, jak se usmívají do objektivu. Našli jsme je, jak víte. A nejhorší je, že mají úplně čisté svědomí. Přiznávají, že zabíjeli, ale jedním dechem dodávají, že to bylo za války. Nějak se jim podařilo vtělit vraždění do přirozeného chodu svých životů. Prostě se to stalo tehdy. V čem je problém?“

Odložil snímek. „Tak to dopadá s dovolenou. Ještě nejsem v práci ani tři celé dny, ale už vězím po krk v bahně. Uvedu vám pár čísel, která mě pronásledují i ve snu. Znám je zpaměti. Mezi květnem pětačtyřicátého roku a dneškem zahájila Spolková republika Německo vyšetřování osmdesáti pěti tisíc osmi set dvou osob podezřelých z nacistických zločinů. V devadesáti procentech případů

nevedlo k ničemu. Téměř osmdesát tisíc případů muselo být odloženo. Podezřelé nebylo možno najít, jiní již byli za válečné zločiny souzeni hned po válce vojenským soudem, který je osvobodil, anebo utekli do arabských zemí či do Jižní Ameriky. Víme, že desetitisíce z nich jsou vinní, ale prostě na ně nemůžeme. Jen dvanáct, dvanáct obviněných z pětaosmdesáti tisíc bylo odsouzeno k smrti. To je samo o sobě do nebe volající zločin.“

Čísla visela nějakou dobu v místnosti, než se rozplynula, a Plannik se mi chvíli nedokázal podívat do očí. Dívat se na něj bylo jako pozorovat zrychlený záznam rozkladu těla od života přes nafouklou mrtvolu po odpadávání masa od kostí. Jeho rozzářená nálada, když mě vítal, odešla kamsi do temnoty a já si uvědomil, že v nacistickém archivu čeká na muže se svědomím, jako byl Plannik, pouze žal. Je smutný, když předá nacistického válečného zločince spravedlnosti, a znovu je smutný, když se mu to nepodaří. Jak může člověk chodit každé ráno do takové práce?

A běda nám ostatním, kdyby to nedělal!

„Pomůžu vám, bude-li to v mých silách,“ slíbil a vstal od stolu. „Rozrušil jste mě, což je v místě jako tohle ten správný stav mysli. Proč si myslíte, že bych Davida Grossmana mohl najít zrovna já, když si nepřeje, aby ho někdo našel?“

„Já nevím,“ přiznal jsem. „Nikdo jiný mě nenapadá.“

„Uvědomujete si, že v tomto archivu uchováváme miliony dokumentů? A všechno, co tu máme, se týká minulosti. Jestli si změnil jméno teprve nedávno, co nám naše záznamy pomohou? A vy navíc nezastupujete žádnou spolkovou, státní, dokonce ani místní policejní autoritu. Pohybuju se po velmi

tenkém ledě.“

Sáhl jsem pro pero. „Grossmanovo nové jméno a adresu se vám zřejmě zjistit nepodaří, to chápu. Napíšu vám teď současné totožnosti Gottlieba a Vogta. Přál bych si, abyste se postaral, že budou obžalováni. Počkejte, až Gottlieb opustí Jižní Ameriku, a zatkněte ho. Vogta můžete sbalit hned. Zdržuje se v Mnichově. Máte dost materiálů, které postačí k jejich obvinění. Prosím udělejte to.“

„Nějakou dobu to potrvá,“ upozornil mě. „Musíme postupovat striktně podle litery zákona.“

Podíval jsem se na něj. „Podle stejného zákona, který vás donutil nechat tisíce nacistických zločinců na svobodě?“

Pokrčil rameny. „Kdybychom nacisty prostě sehnali dohromady a pověsili, nebyli bychom o nic lepší než oni. I když někdy…“ Otevřel zásuvku psacího stolu a podal mi vizitku. „Zavolejte mi za týden na mou přímou linku. A tohle tu nechte,“ ukázal na složky. „Myslím, že není dobrý nápad, abyste je nosil u sebe. Jestli budu moci, pomůžu vám. Jestli ne, nebude to kvůli tomu, že bych se nesnažil.“

37

Odešel jsem z Zentrale Stelle, a když jsem se ohlédl, pocítil jsem úlevu, že jsem se ocitl na druhé straně těch tlustých vězeňských zdí. Strážný mi otevřel bzučákem železnou bránu, ale po dvaceti krocích jsem litoval, že ji nemůžu přelézt zpátky. Spatřil jsem totiž Schmidtovy muže, kteří se ke mně rychle přibližovali, jeden pěšky a druhý v autě. Viděli mě vycházet z jediného místa na zeměkouli, kam mi Schmidt zakázal vstoupit. Parkoval jsem o celý domovní blok dál. Ohlédl jsem se přes

rameno a přidal do kroku.

Muž, který mě pronásledoval po svých, promluvil do vysílačky a pak mávl na společníka v autě. Schmidt už pravděpodobně věděl, kde jsem byl, a já se neodvažoval ani pomyslet na to, co by se mi mohlo stát, kdyby mě chytili. Zvažoval jsem, že přeběhnu rušnou ulici plnou aut směrem k partě dělníků, která opravovala Schorndorfer Strasse. Kdybych to sehrál chytře, mohl bych se k nim přiblížit, předstírat silnou bolest v hrudníku nebo podvrtnutý kotník a poprosit je, aby mi zavolali sanitku. Anebo bych mohl doběhnout až k nim a požádat je, ať zavolají rovnou na policii.

Místo toho jsem zpanikařil.

Rozběhl jsem se po chodníku ke svému automobilu, což se ukázalo jako mimořádně hloupý tah. Muž v mercedesu projel kolem mě, a zatímco jsem ho sledoval pohledem a zvažoval, že bych mohl přece jenom uniknout, kdybych přeběhl ulici a zamířil do hustě zarostlého parku, otevřely se levé přední dveře modrého saabu. Narazil jsem do nich a skácel se na chodník. Kdosi mě vtáhl na zadní sedadlo a já jsem ztratil vědomí.

Probral jsem se s kápí na hlavě.

Po hodinové jízdě mě dva muži vytáhli z auta a odvedli do budovy, kde mi přivázali kotníky, stehna, pas, zápěstí, paže a hrudník k dřevěné židli s vysokým opěradlem. První, co jsem spatřil, když mně sundali kápi, byla moje prázdná aktovka pohozená na stole, veškerý její obsah – mapy, klíče, peněženka – vysypaný. Ale nebyl tam jediný kompromitující důkaz z Zentrale Stelle, nic o Drütte, nic

o Vogtovi nebo Gottliebovi, nic o Krausovi. V posledním okamžiku si Plannik ponechal tyto materiály u sebe, vedený nějakou předtuchou, která mi s největší pravděpodobností zachránila život.

Byla to velká místnost, další skladiště. Seděl jsem osamoceně, do obličeje mi svítil silný reflektor a dvě lampy ozařovaly pojízdný stolek, na kterém jsem viděl seřazené chirurgické nástroje a svorky, ale kromě nich také sadu pilek a kleští s různými tvary čelistí. O vozík se opírala srolovaná plastová plachta. Mimo okruh přímého světla zde panovalo šero, zavřená okna byla zakryta silnými závěsy. Usoudil jsem, že se nacházím v Krausově skladišti poblíž svého někdejšího bytu a laboratoře.

Čekal jsem dobře půl hodiny. Kožené popruhy, jimiž jsem byl spoután, se mi zařezávaly do těla.

Pak jsem uslyšel kroky. V doprovodu tří mužů, z nichž dva jsem znal, protože jsem před nimi prchal, a třetí byl nejspíš řidič saabu, vešel Viktor Schmidt v košili s krátkým rukávem, přes kterou si přehodil koženou zástěru. Upravil si kravatu, uvázanou na pevný uzel, a ukázal na mou aktovku.

„My dva jsme o archivu uzavřeli nějakou dohodu,“ řekl mi bez pozdravu. „Žádal jsem, abyste tam už nechodil. Domníval jsem se, že jste rozuměl, ale vy jste tam přesto byl. A teď jste tady. Myslíte si, že jsem vám věřil, že jsem vás po tom prvním pokusu přestal sledovat? Napoprvé vás sledovali tak nápadně, že by si toho musel všimnout i naprostý idiot. Vy jste zřejmě zvláštní druh idiota.“

Zástěra vypadala hodně opotřebovaná a byla posetá spáleninami a hnědými skvrnami.

„Můžu vám vysvětlit, v čem je problém, Henri?“

Snažil jsem se něco říct, ale při nárazu do dveří saabu jsem si pohmoždil krk a dolní čelist mě neposlouchala. Měl jsem oteklý krk a necítil jsem jazyk a levou tvář. Věděl jsem, že krvácím, protože jsem v ústech cítil měďnatou pachuť krve.

„Můj přítel v Buenos Aires, se kterým jste se setkal v mém domě a který vás uvítal ve svém městě, říká, že si ho pozvali na policejní stanici, a to na základě požadavku Interpolu. Pro úspěšného muže, navíc pro lékaře, je ponižující, když ho vyslýchají a kontrolují mu cestovní pas. Co o tom víte?“

Vydal jsem zvuk, který měl znamenat nic.

„Nejste zdaleka tak chytrý, jak si myslíte,“ povzdechl si Schmidt. „Vyptával jste se ho na návštěvu Vídně. Jediný důvod, proč jste ještě naživu, je ten, že vás moje kmotřenka náhodou miluje. Nebýt toho…“ Naklonil se ke mně tak blízko, že jsem rozeznal místa, kde se ráno špatně oholil. „Nebýt Liesel, už byste byl mrtvý. Jel jste na Ulrichovu farmu a mluvil jste s tím starcem. Sháněl jste informace o Ottovi Krausovi, co? Předtím jste navštívil knihovnu v Hannoveru, kde jste, pokud vím, studoval prameny o válce a o Reichswerke. Jeden z mých mužů seděl ve studovně kousek od vás a poznamenal si názvy knih, které jste si vypůjčil. Byl jste v Bruggách a mluvil s jednou starou

ženskou, a to poté, co jste mně a Liesel lhal o svých záměrech. Nevypadá to pro vás dobře, Henri. Co jste dělal v Bruggách?“

Jestli Schmidt věděl, co Nagel provádí, pak musel také vědět, že manžel Toši Zeligmanové podepsal místopřísežné prohlášení. Hrál si se mnou, pokoušel se zjistit, co všechno vím, a jedenkrát ve svém životě jsem byl rád, že jsem zraněný. Toho dne mě totiž zachránil pohmožděný krk, kvůli kterému jsem nemohl mluvit, ne Schmidtova sentimentální starost o Lieselino štěstí. Kdybych totiž mohl mluvit, byl by ze mě vyždímal úplné přiznání pouhou hrozbou, že použije jeden z těch chirurgických nástrojů připravených na stolku.

Těkal jsem očima mezi lesklými čepelemi a Schmidtovým buldočím obličejem, vydával hrdelní zvuky a poplašeně jsem mrkal. Připadal mi spíš vyčerpaný než vzteklý, jako kdybych byl jeho syn, který sešel na špatnou cestu. Kožené popruhy mně přiškrcovaly cévy a nepropouštěly krev do nohou a paží. Celým tělem mi pulzovala bolest. Ale měl jsem zprávy z vnějšího světa. Schmidt řekl, že mě Liesel miluje. Myšlenka na ni držela naději při životě.

Vyprázdnili mi kapsy a Schmidt si prohlédl otcovo téčko. „Hezký kousek řemeslné práce,“ ocenil. Izákův medailonek podržel pod světlem a mnou zacloumal vztek, že se ho dotýká. „Staré logo Reichswerke. Divné, že ho máte u sebe zrovna vy.“

Zachrčel jsem.

„Jste hloupý, mimořádně hloupý. Proč jste se nespokojil s tím, že jste potkal Liesel? Mohl jste ji milovat, oženit se s ní, pak zbohatnout a užívat si života. Místo toho teď musím řešit dilema.“ Zvedl ze stolku jakýsi nástroj, svorku nebo obrácenou svorku, netušil jsem, jak se nazývá, ale když se ke mně přiblížil, srdce se mi rozbušilo strachem. „Nemůžete to samozřejmě vědět, ale před válkou jsem studoval medicínu a chtěl jsem se stát očním lékařem. Ale pak zasáhla historie. Inu, takové věci se stávají.“

Pokynul svým společníkům. Jeden mě chytil zezadu za obličej a přitlačil mi hlavu k dřevěnému opěradlu. Od brady až k patám mnou projela pronikavá bolest. Kdosi jiný mi přetáhl přes čelo kožený opasek a zatáhl, takže jsem nemohl pohnout hlavou. Schmidt se ke mně naklonil. „Zdravý rozum

říká, že nelze provádět chirurgický zákrok na pacientovi, který se vzpouzí a nespolupracuje. Vezměte například oči. Víčka musí zůstat otevřená, ale každý člověk je instinktivně přivře, jakmile ucítí v oku cizí předmět nebo vycítí hrozbu. Cítíte se ohrožený, Henri?“

Zíral jsem na něj, když mi povolil močový svěrač. Spatřil rozlévající se loužičku a rozesmál se. „Takže jsem získal vaši pozornost. Vynikající.“

Bez dalšího slova se nade mnou sklonil a zručnými pohyby mi obrátil obě víčka, takže jsem musel hledět před sebe a nemohl jsem doufat, že se mi podaří zavřít oči. Chtěl jsem zaječet, ale mé hrdlo vydalo jen zmrzačený zvuk.

„Zatím nemáte důvod se vzrušovat. Uklidněte se.“

Vyštěkl příkaz na pomocníka, který přispěchal s pojízdnými nosítky. Ležel na nich muž s ústy přelepenými izolační páskou. Stejně jako já byl znehybněný koženými popruhy, podpěru pod hlavou měl zvednutou a tělo položené na plastové plachtě. Pod nosítky bylo zavěšeno vědro, do nějž ústil trychtýřovitý svod. Muž byl při vědomí, oči mu vylézaly z důlků. Byl nahý. Jak dýchal, břicho a hrudník se mu trhavě zvedaly a klesaly. Do místnosti jej doprovodil zápach moče a alkoholu. Byl hubený jako lunt, zřejmě podvyživený. Mohl jsem mu spočítat žebra.

„Tohoto hlodavce jsem našel v kanále,“ vysvětloval Schmidt. „Je to spíš zvíře než lidská bytost, podčlověk, chcete-li. Parazit, který všechno zkonzumuje a nic nevyprodukuje, kromě výměšků. Proč vůbec trpíme existenci takové havěti? Člověk musí být silný, aby udělal to, co já. Takto vracím společnosti svůj dluh.“

Muž vydával zvuky, které mu odumřely v hrdle. Byl ztracený a věděl to. I já jsem se snažil vykřiknout, ale z mých úst nevyšel ani hlásek. Jsem tady, nezemřeš sám, chtěl jsem mu říct. Víc jsem mu dát nemohl.

Schmidt si s plesknutím natáhl chirurgické rukavice.

„Komu bude chybět hlodavec odchycený z ulice? Ostatním v jeho smečce? Jsou příliš opilí a lakotní, aby si toho všimli nebo jim to vadilo. Policii? Nemyslím. Oddechnou si, že mají o jednoho opilce méně a nemusí se s ním trmácet do centra. Chci, abyste pozorně poslouchal a díval se, Henri. To, co udělám tomuto poločlověku, udělám i vám, pokud se někdy dozvím, že se snažíte zničit tuto rodinu nebo tuto firmu. Už žádné návštěvy Zentrale Stelle. Už žádné návštěvy Blocha a dalších lidí ze starých časů. Už žádné vyšetřování mých přátel v Buenos Aires. Už žádné telefonáty mezi vámi a Interpolem. Sledujte a napněte uši. Visí nad vámi velký a velmi ostrý meč. A Bůh je mi svědkem, ten meč se zhoupne – vždycky jeden řez –, jestli mě zase zklamete nebo řeknete jediné slovo o tom, co teď uvidíte.“

Obešel mou židli a zkontroloval kožené popruhy. „V sázce je osud rodiny,“ dodal. „Můžete být její součástí nebo nemusíte, mně je to jedno. A teď se dívej a poslouchej, ty sráči.“

Moje nejranější vzpomínky na plavání se datují od předškolního věku, kdy jsem se ráchal v silně chlorované vodě brouzdaliště u veřejného bazénu. Přestože naše rodina pravidelně trávila dovolenou u moře, mnoho let jsem byl tak bázlivý, že jsem se nedostal dál než k poskakování ve vodě, která mi dosahovala nanejvýš do půli lýtek. Otec mě občas vzal do příboje a já se vrtěl v bezpečí jeho náruče – moje mokrá kůže klouzala po jeho – a hlasitě křičel, když se se mnou vrhal do vln.

Pak na mě konečně přišla řada. Bylo mi deset a oba rodiče plavali vedle mě za vlnolamy k otevřenému moři. Já jsem se přidržoval plovoucího prkna a kopal jsem nohama.

„Teď!“ zvolali na mě a já se pustil prkna.

A pak přišla krása plavání, opravdového plavání, poprvé v oceánu. Zabíral jsem nohama, máchal rukama a rozstřikoval vodu. Ležel jsem na zádech a pozoroval mořské ptáky a oblaka a pode mnou se zvedala živoucí hora. Byl jsem sirka, lístek unášený na širé moře, které bylo nevyzpytatelné, ale díky přítomnosti rodičů i shovívavé a ohleduplné.

Během hodiny mě Viktor Schmidt ponořil do jiného moře. Mučil zajatce a pak ho ošetřoval, udržoval ho při životě, co nejdéle to šlo, pomocí svorek, kauterizačních pomůcek, a dokonce intravenózních infuzí. Pevně přivázaný k židli jsem celou svou bytostí vnímal přítomnost něčeho stejně skutečného a obrovského jako oceán mého dětství.

Pevně jsem věřil, že Gustav Plannik dříve či později Viktora Schmidta obžaluje. Už méně jsem si byl jistý, že budu mít dost trpělivosti čekat měsíce, ale spíš roky, než ho soud shledá vinným. A vůbec jsem nevěřil, že by se mi podařilo přesvědčit policii, že právě spáchal brutální vraždu. Schmidt se nemýlil, jeho oběť byl zcela bezvýznamný člověk, nula, ztracená existence, jehož možná postrádali jeho kamarádi opilci, ale rozhodně nechyběl někomu bohatému či vlivnému, kdo by požadoval vyšetřování. Cestou do skladiště a z něj jsem měl hlavu zakrytou kápí. Netušil jsem, kde by měla policie pátrat po případných stopách, které – snad – na místě zločinu zůstaly. A bez konkrétního důkazu bych na Krausovu rodinu hodil bombu jen proto, aby se Schmidt snadno obhájil a Liesel s Anselmem se zděsili – čeho, uvažoval jsem, mého nedostatku loajality?

Co přesně o tom člověku vlastně vědí?

„Kola spravedlnosti se otáčejí pomalu,“ řekl mi Plannik. Moudřejší věkem jistě pochopil, že mladí lidé nevynikají trpělivostí. Schmidt mě rozzuřil, doháněl mě k šílenství. Samotná jeho existence mě urážela. Když jsem ve dvě ráno ležel mezi zmačkanými papírovými kelímky od kávy a spadanými

listy, pohozený ve špinavém koutě parkoviště u nemocnice v Ludwigsburgu, přísahal jsem sám sobě, že se postarám, aby zemřel.

A přesto…

Začal jsem pátrat v Izákově minulosti, aniž bych tušil, jaké mravní zkaženosti musel čelit. Ano, četl jsem o válce, viděl jsem filmy a fotografie. Jako školák jsem poslušně plakal ve chvílích, kdy se to ode mě očekávalo. Ale přiznávám se k tupému nepochopení a duševní malátnosti, když jsem sepisoval povinné eseje na téma zlo. Vážně jsem pokyvoval hlavou – jako všichni ostatní – a říkal: Nesmíme nikdy zapomenout! Pak zazvonil osvobozující zvonek a my vyběhli na školní dvůr zahrát si fotbal.

Mou třídou se teď stala laboratoř Viktora Schmidta. Nikdy nepoznám a ani bych nechtěl poznat nelidské hrůzy, které Izák a Freda snášeli. Nezná je nikdo, kdo nepřežil koncentrační tábory. Ale poučil jsem se. Konečně jsem zjistil, co jeden člověk dokáže způsobit druhému. Poprvé v životě jsem se třásl.

Všechno se pro mě změnilo.

ČÁST IV

38

Ze všech měst na širém světě právě Innsbruck.

Někde mezi miliony dokumentů v Zentrale Stelle Plannik vyhrabal kus papíru, ke kterému by se Interpol se všemi svými zdroji nikdy nedostal.

Příběh, který mi Plannik vyprávěl, se vzpíral uvěření. Počátkem dubna 1945, když se Spojenci chystali obsadit Salzgitter, esesáci koncentrační tábor Drütte evakuovali. Na každý z osmdesáti nekrytých plošinových vagonů nahnali šedesát a více vězňů a vypravili je do Bergen-Belsenu. Vlak se zastavil v Celle, městě s 65 000 obyvateli severně od Hannoveru, kde se připojil k dalším vězeňským transportům. Na vedlejší koleji stál vlak, do něhož se nakládalo palivo a munice.

Spojenci již před měsícem bombardovali Celle i místní železniční depo. 8. dubna, v neděli, zaútočili znovu. Náletu se zúčastnilo 132 amerických bombardérů B-26. Způsobené škody byly obrovské.

Muniční vlak explodoval a následný požár doslova pohltil transport vězňů. Stovky lidí uhořely zaživa. Ti, kdo přežili tepelnou a tlakovou vlnu, seskakovali z vagonů do krupobití kulek ze zbraní německých vojáků. Všichni v Celle věděli, že Britové město co nevidět obsadí. Přesto vojáci stříleli. Mnoha vězňům se podařilo utéct do blízkého lesa.

A tam je dva dny honila a štvala četa místních policistů, hasičů, vojáků, horlivých občanů a volených úředníků. Později vejde tento masakr ve známost jako Hasenjagd, čili hon na zajíce, v Celle.

Uvědomělí občané, mezi nimi i čtrnáctiletí příslušníci Hitlerjugend, stříleli vězně, jakmile je zahlédli,

ať už běželi přes pole, skrývali se v křoví nebo se krčili ve sklepech vybombardovaných domů. „Bylo to jako lov králíků,“ vyjádřil se jeden z účastníků.

V noci a na druhý den zahynulo více než tisíc mužů a žen. Ale Grossman ne, ani žádný z mužů, kteří později podepsali místopřísežné prohlášení ve prospěch Otty von Krause, ani Izák Kahane. Ti přežili nejen koncentrační tábor Drütte, ale i masakr u Celle. Není divu, že Izák nemohl najít slova pro dítě, s nímž sedával na lavičce v příjemném parku. Muži se svastikami mu zabili první manželku a děti.

Jiní muži se svastikami ho bili a nutili jej hladovět a vyrábět ocel pro Hitlera. A ještě jiní, oblečení v civilu a odhodlaní učinit poslední velké gesto pro vlast, ho štvali jako lovnou zvěř.

Britové Celle osvobodili o tři dny později.

„Najít Grossmana bylo snazší, než jsem si myslel,“ řekl Plannik, když jsem mu zavolal na soukromé číslo. „Často kopírujeme jména z jednoho spisu do hlavního indexu, abychom dokázali propojit lidi a události z různých případů. Když jsme získali Krausovo místopřísežné prohlášení, zařadili jsme do indexu všech deset svědků včetně Davida Grossmana. Před dvěma lety jsme se dozvěděli o sérii dlouho zapomenutých dopisů a zahájili jsme vyšetřování magistrátních úředníků v Celle, kteří organizovali hon na zajíce. Hledali jsme v indexu osoby, které byly vězněny v lágrech v oblasti Salzgitteru, samozřejmě včetně Drütte, a přežili nálet i štvanici. Naši žalobci oslovili všech deset svědků. Dva zemřeli v šedesátých letech a z osmi zbývajících byl pouze Grossman ochoten svědčit u soudu.

Proces začal vloni a do letošního června nebyl Grossman pozván, aby vypovídal. Tyto věci obvykle trvají dlouho, ale pokud vím, přelíčení má být uzavřeno příští měsíc. V červnu se Grossman spojil s žalobcem a udal mu novou adresu. Zřejmě opouštěl dosavadní domov ve spěchu, ale chtěl být k zastižení, až ho bude u soudu potřeba. Prohlásil, že chce „pomoct pohřbít toho parchanta“.

Plannik mi dal adresu.

„Stříleli lidi, kteří běželi přes pole?“

Neviděl jsem mu do obličeje, ale hlas měl ztěžklý hořkostí. „Herr Poincaré, mohl bych vám odříkat detaily stovek masakrů, o kterých jste nikdy neslyšel. Pokud při nacistických zvěrstvech zemřelo jen tisíc lidí, nedostane se to ani do zpráv, protože ve srovnání s Babim Jarem nebo tábory to byla, v uvozovkách, maličkost. Někteří obyvatelé města naopak vězně ukrývali a dali jim najíst, jak jste možná doufal. Ale většina ne. Takže ano, stříleli po lidech, kteří běželi přes pole.

Možná vám ta nová adresa pomůže. Gnadenwald je vesnice rozložená na malé náhorní plošině nad Innsbruckem. Jestli se s Grossmanem setkáte, připomeňte mu, že ho potřebujeme u soudu. Žádá si to minulost. Povězte mu, že musí zůstat naživu nejen kvůli sobě, ale i kvůli nám.“

39

„Byla to loď duchů, Henri. Ponorku jsme identifikovali jako U-1158 a všechny informace jsme odeslali do archivu ponorkového loďstva v Cuxhavenu. Naši potápěči vylovili tácy s vyraženou nacistickou orlicí a svastikou, nádobí a lékárničky. Je tam spousta lidských kostí. A také schematický plán plavidla vyrytý do kovové desky, na základě kterého jsme loď identifikovali. Cuxhaven sem pošle

vlastního potápěče a nějaké papíry, než plošinu odtáhneme zpět do Rotterdamu. Počítám, že přivezou i rozpis služeb. Myslím, že tuto operaci můžeme uzavřít se ctí.

Naši chlapci chtějí uspořádat tryznu za mrtvé námořníky. Byli to Němci,“ řekl Alec, „ale i já po dvou měsících práce tady na plošině dokážu soucítit s každým, kdo si vydělává na živobytí na moři.“

Odtáhl jsem závěs na okně hotelového pokoje a vyhlédl jsem na ulici, zda tam nezahlédnu Schmidtovy zabijáky. Taky že ano. Jeden se opíral o auto a kouřil. Už si nemuseli hrát na schovávanou. Ale dřív nebo později Schmidt sledování vzdá a já získám volnost pohybu. Zatím však

ne. S Grossmanovou adresou v ruce jsem potřeboval opustit hotel brzy a pokud možno bez nežádoucí společnosti.

„Potápěčská sezona skončila,“ pokračoval Chin. „Lloydův projekt také. Víme, že sedíme nad Lutine, ale já prostě v tom vraku nemůžu žádné zlato najít, ani kdybych se rozkrájel. Buď jsme ho prostě minuli, čemuž nevěřím, anebo ho někdo vybral před námi.“

Vrátil jsem závěs do původní polohy.

„Pojišťovnu to zase tolik nestálo a nález zlata byl od samého počátku sázka do loterie,“ poznamenal Alec. „Mají pár lesklých zlatých prutů, které můžou vystavit, a dokumentární film se právě stříhá. Považují to za vítězství. Největší radost mají z toho, že nepojistili tu ponorku.“

„Kdy?“ zeptal jsem se. „Kdy odjíždíš?“

„Blíží se mizerné počasí a tomu se chtějí všichni vyhnout. Brzo.“ Dal mi týden, možná deset dní, abych se přijel podívat.

Doktor z pohotovosti mě propustil s dobrou radou, abych při běhu nevrážel do otevřených dveří automobilů. Slíbil jsem, že si na ně budu dávat pozor, a on mi napsal recept. Vysvětlil mi, že jsem utrpěl otřes mozku a že budu pár dní grogy, i když nebudu brát kodein na zmírnění bolesti v naražených žebrech a pohmožděné čelisti. Byl jsem samá modřina a točila se mi hlava. Z jasného světla mě bolely oči, které vyschly, protože jsem tak dlouho nemohl mrkat. První dva dny jsem prospal a celý týden se mi v pokoji vršily krabice z fastfoodu. Na dveřích permanentně visela cedulka Nerušit.

Když jsem se jakž takž zmátořil, bojoval jsem s touhou zavolat Liesel. Vyptávala by se mě na zdraví, které bylo otřesené, a na hlas, který se mi pomalu vracel. Prosťáček Alec se spokojil s výmluvou na silnou rýmu, ovšem Liesel by vycítila mé rozechvění a dožadovala by se vysvětlení. Časem vyjdou všechna fakta najevo, ale zatím jsem na to nebyl připraven.

Předpokládal jsem, že všechny informace, které od Plannika získám, si najdou cestu k Schmidtovi buď prostřednictvím jeho donašeče v Zentrale Stelle, nebo z jiných špionážních zdrojů, které střeží blaho a bezpečí Krausova impéria. Bylo docela dobře možné, že on nebo Nagel strážili vězeňský transport v Celle. V tom případě by určitě sledoval soudní proces s magistrátními úředníky a věděl by, že v září má Grossman vystoupit jako svědek. Kdo by se staral, kam Grossman zmizel, když měl svědčit v hannoverské soudní síni?

Jedinou mou výhodu představoval čas. Pořád jsem měl Nagelovy kontaktní informace v Buenos Aires. Pod falešným jménem jsem zavolal na jeho telefonní konzultační službu a bylo mi řečeno, abych to zkusil později, protože pan doktor se teď věnuje pacientům. Takže z této strany mi prozatím žádné

nebezpečí nehrozilo. Potřeboval jsem pouze uniknout Schmidtovým sledovačům, podruhé a naposled. Kdyby mě chytili, zaujal bych místo toho nešťastníka na pojízdných nosítkách ve skladišti. Já se však nehodlal nechat chytit.

Zavolal jsem Sergi Laurentovi.

40

V místě, kde se údolí šplhá od Innu do hor, se silnice zužuje a vzdálenost mezi farmami prodlužuje. Pastviny byly stejně zelené jako na Terschellingu. Krávy odpočívaly pod klenutou, ničím nerušenou modří oblohy. Zastavil jsem a nechal projet traktor. Farmáři začínali sklízet a vzduch voněl čerstvě pokosenou trávou. Dvacet minut po odjezdu z Innsbrucku jsem dojel do Gnadenwaldu, shluku několika izolovaných domků zasazených mezi pole, nad nimiž se zvedala kostelní věž. Svahy pokrývaly lesy a nad nimi se bělala žula. Tady začínaly Alpy.

Měl jsem v plánu ubytovat se v místním hotelu a odtamtud vyrazit na obhlídku kolem Grossmanova nového domova. Starý pán netuší, kdo jsem, a když mě uvidí, bude mě pokládat za dalšího turistu, který si s ruksakem na zádech a holí v ruce užívá čistého horského vzduchu. Prošel jsem kolem jeho domku dvakrát. Jednou cestou na kopec, odkud jsem si mohl krásně prohlédnout vesnici z ptačí perspektivy, podruhé cestou zpátky o hodinu později. Druhého dne za úsvitu jsem čekal v autě, až Grossman vyjde z domu. Domníval jsem se, že se bude cítit méně ohrožený, když se poprvé setkáme na veřejně přístupném místě. Půjdu za ním, počkám na vhodný okamžik a představím se.

Vstal jsem tedy brzo a během čekání jsem si v hlavě přehrával drama uplynulých čtyřiadvaceti hodin. Kdyby tolik nezáleželo na výsledku, považoval bych svůj únik z Ludwigsburgu za komický. Po rozhovoru s Laurentem jsem v hotelu počkal na neoznačený policejní automobil, který mě vyzvedne. Odhlásil jsem se z hotelu a nastoupil do auta i se zavazadly. Když řidič, detektiv v civilu, vyjel, pověsila se za nás tři vozidla. Jedno stálo naproti hotelu, druhé vyjelo z uličky, kde hlídalo zadní východ, a třetí se připojilo o kus dál.

Schmidtovi lidé pochopitelně nevěděli, že dvacet minut před plánovanou eskortou vyslala policie na místo jiný nenápadný vůz. Jeho posádce tři sledovací automobily samozřejmě neunikly a vysílačkou informovala čtyři hlídkové vozy. Ty s blikajícími majáčky zaujaly pozice a uniformovaní policisté zastavili Schmidtovy sledovače kvůli běžné silniční kontrole. Moje eskorta se vrátila k hotelu a vysadila mě u mého auta. Zmizel jsem z města dříve, než někdo ve spojení se Schmidtem mohl uhodnout mé úmysly.

„Ten hladký únik vás bude něco stát,“ varoval Laurent. Počítal jsem s tím. A také jsem se o něm něco důležitého dozvěděl, když bez jakéhokoliv vysvětlení svolil, že mi pomůže. Když volal na ludwigsburgskou policii a žádal o pomoc, zdůvodnil požadavek ochranou informátora Interpolu.

„Předpokládám tedy, že mě budete informovat,“ řekl do telefonu. „Udělejte, co je potřeba, a pak se mi ozvěte.“

Vzhledem ke zločinům, které Viktor Schmidt spáchal, to pro mě nepředstavovalo ani ten nejmenší problém. Během několika týdnů vysypu Laurentovi všechno, co vím. Nyní jsem však potřeboval najít desátého svědka. Laurent na mě netlačil a já jsem mu za to byl vděčný.

Grossman vyšel z domu krátce po sedmé. Parkoval jsem o několik desítek metrů dál, mimo silnici a schovaný za stromy, a sledoval jsem ho na parkoviště před kostelem, kolem kterého jsem cestou do Gnadenwaldu projel. Díval jsem se, jak sestupuje po kamenných schodech a mizí v suterénní místnosti. Přijeli i další lidé a udělali totéž. Vnitřek kostela zůstával ponořený do tmy, nezaregistroval jsem v něm žádný pohyb. Počkal jsem deset minut po příjezdu posledního automobilu, sevřel jsem téčko, které mi věnoval otec, a zamířil jsem ke schodišti.

Vchod byl cítit jílovitou hlínou a hnilobou. Světlo nad hlavou nefungovalo, věkovité železné zábradlí prorezavělo, vylomilo se a teď leželo na schodech. Pootevřenými dveřmi ke mně doléhaly zpěvavé hlasy.

Muži stáli zády ke mně a kolem krku měli přehozené talisy, židovské modlitební šály. Když jsem vešel, všichni se otočili a vzhlédli od knížek, aniž přerušili rytmus řeči. Jejich pohybující se rty promlouvaly jazykem, kvůli kterému by je na tomto místě před pouhými několika desetiletími okamžitě zastřelili. Pokývli na pozdrav. Jeden muž si ukázal na temeno a pak na košík u dveří. Nasadil jsem si čepičku a stál jsem, když stáli oni, sedal si, když se oni posadili. Prozpěvovali a mumlali dalších třicet minut, pak pobožnost skončila. Prošlo kolem mě devět mužů a každý mi popřál dobrý den. Zůstal jen Grossman.

Otočil se a řekl: „Jste ten, koho poslali, aby mě zabil?“

41

Požádal mě, abych vyprázdnil kapsy a dokázal tak, že mu nechci ublížit. Prohlédl si téčko a položil ho stranou. Medailon podržel pod mdlým světlem, které by na čtení rozhodně nestačilo, a pak s ním odešel k dlouhá léta nemytému oknu, hermeticky uzavřenému usazeným prachem a špínou. Přejel konečky prstů po rytině v kovu a obracel medailon v rukou.

Přesto vyrytý obrazec nerozeznal. Z rohů okenního výklenku visely pavučiny. Níže na zdi se prohýbala dřevěná police pod plechovkami s barvou a Grossman si na ni stoupl, aby se dostal blíž ke sklu. Plivl si na prsty, natáhl ruku, vyčistil v usazené špíně kolečko a dovnitř proniklo několik slunečních paprsků. Chvíli mu to trvalo, ale když poznal, co drží v ruce, obličejem se mu rozlila minulost jako inkoust z převrženého kalamáře.

„Kde jste to vzal?“

Byl vysoký jako já, o třicet let starší a velmi hubený, jako by se jeho tělo ani třicet let po osvobození z koncentračního tábora nenaučilo strávit pořádné jídlo. Roky mu v tváři vyhloubily hluboké kaňony.

„Kde jste to vzal?“

„Dal mi to můj strýc. Izák Kahane.“ Grossman klesl na lavici.

„Znal jste ho?“

Vzhlédl. „Izák žije?“ Smutně jsem se usmál.

Zapomněl jsem, jak domláceně a vyděšeně musím vypadat s obličejem plným modřin a zastřeným hlasem. Grossman měl všechny důvody k obavám.

„Izák přišel o celou rodinu. Nemohl být váš strýc.“

Všechno jsem mu vysvětlil. Vyprávěl jsem mu o lavičce v parku, o dárcích a o medailonku, který mi položil do dlaně bez jediného slova. Jako voda se ze mě řinuly vzpomínky a každá další dokládala mou lásku k Izákovi a smutek nad jeho odchodem a nad hrůzami, které musel prožít.

Skončil jsem a Grossman na mě dlouho hleděl. „Může to potvrzovat vaše slova, mladý muži, ale také nemusí. Co po válce? Žil Izák jako normální člověk? Zemřel přirozenou smrtí?“ Sledoval jsem jeho pohled na stěny suterénní místnosti a na drolící se maltu. Po podlaze přeběhla myš. Shora k nám dolehly kroky, do chrámu Páně asi přišel kněz nebo kostelník.

„V táborech,“ rozmluvil se, „nebylo normální vůbec nic, ani život, ani smrt. Mlátili nás, když jsme neplnili příkazy, mlátili nás, když jsme je plnili. Nedávali nám najíst. Když jsme neumírali hladem, kosily nás nemoci. Když jsme nezemřeli na nemoc, nakonec nás zastřelili. Chci vědět jen tolik, zda měl Izák dost co jíst a zda si pro něj někdy v noci přišla policie. Měl po válce nějaký život?“

Nedokázal jsem promluvit.

„A co jeho smrt? Přibude po vymezeném roce na jeho náhrobku kamínek?“

V čele místnosti stála schránka, která obsahovala svitek zabalený v tmavě rudém sametu. Před odchodem přiložil každý muž prsty ke rtům a dotkl se krytu. Grossman nyní mluvil k té schránce a hlas mu změkl. „Izák patřil v Drütte k nejstarším a já k nejmladším. Je zázrak, že jsme oba přežili. Já jsem ztratil rodiče, on ženu a děti. Našli jsme jeden druhého a přimkli se k sobě.“

„Povězte mi o něm.“

„Tady ne,“ odvětil. „Po ranní modlitbě chodívám na procházku.“

Pocházel z východu, z malého městečka v Maďarsku, které bylo za války totálně zničeno a dnes už ho na mapě nenajdete. V Osvětimi přežil prvotní selekci, protože zalhal o svém věku. Rok vyráběl roznětky pro Kruppovu muniční továrnu umístěnou v areálu tábora. Pak byl přeložen k Sonderkommandu, „pohřební jednotce“, která měla na starosti likvidaci mrtvol. V té chvíli jsme kráčeli bok po boku v lese pod klenbou korun buků a dubů.

„Mým úkolem bylo získávání zlata ze zubů. Stráže vyčerpaly plyn ze sprchové komory a my jsme naložili mrtvé na káru a odvezli je do krematoria a k pohřebním jamám. Ale předtím jsme ještě dělali jednu zastávku. Jeden dozorce mi ukázal, jak na to. Jak naříznout tvář od koutku úst k uchu. Když se potom otevřela ústa, čelist zůstala viset a k výplním pak byl snadný přístup. Dokázal bych vám vytáhnout všechno zlato z úst během devadesáti vteřin. Musí se to udělat, než nastane posmrtná ztuhlost.“

Zastavil jsem se.

„Co je? Chtěl jste, abych vám o tom vyprávěl.“

„Chtěl jsem, abyste mi vyprávěl o Izákovi.“

„Myslíte si, že pro něj to bylo hezčí? Nikdo z nás neznal žádné podrobnosti ze života jiných vězňů. Přesto se naše zážitky vzájemně neliší, jsou víceméně stejné. Jiní možná netrhali zlato z mrtvých úst. Ale všechno tam bylo nechutné a nikdo si nepřál nic jiného než přežít. Viděl jsem hochy, kteří opustili své otce, protože byli moc pomalí. Bratři opouštěli bratry.“

Přiblížili se k nám dva turisté. „Grüss Gott!“ zavolali na nás a zamávali. Grossman jim pozdrav oplatil. Ze stínu stezky jsme vyhlédli na čerstvě pokosenou louku. Za ní se vinula říčka a vedle ní silnice, za níž pokračovala louka až k lesu, který stoupal k horám.

„Mladý muži, já obecně nesnáším lidi, kteří se vyptávají, jaké to bylo v táborech. Nestojím o to, aby někdo používal mé utrpení, když si potřebuje poplakat.“

Mluvil o mně?

„Ztratil jsem snad rodinu jen proto, aby nějaký holobrádek, který studuje holocaust na univerzitě, mohl sepisovat vážná pojednání o zlu? Zlo nic neznamená. Zlo je něčí bota ve vašich zubech, něčí nůž u vašeho oka – jen tak, pro tu srandu. Přežil jsem varšavské ghetto. Viděl jsem, jak vojáci vyhnali

mou osmiletou sestru ze sklepa. Byla vyděšená a marně kolem sebe hledala laskavou tvář. Spatřila vojáka a s pláčem se k němu rozběhla. Volala o pomoc. A ten chlap jí opravdu pomohl. Vrazil jí bajonet do krku a zvedl ji do vzduchu. Díval jsem se na to z domu přes ulici, kde jsem se ukrýval. Nemohl jsem vydat jediný zvuk. Nemohl jsem ji zachránit.

Už dávno jsem o tom přestal mluvit. Netrpěl jsem proto, aby se studenti mohli opíjet při četbě Mein Kampfu a vykřikovat, jak je ten svět hnusný.“ Poklepal mi na předloktí. „Ale pro vás a kvůli Izákovi udělám výjimku.“

Asi hodinu vyprávěl nevyslovitelné, pak se odmlčel a zeptal se, jestli má pokračovat, jestli to ještě snesu. Chtěl jsem slyšet všechno.

Potom se příběh přiblížil ke konci.

„Jednoho dne přišli Britové a řekli: ,Jste svobodní.‘ Očekávali, že sami přijdeme na to, jak po tom všem žít v normálním světě. Jako kdyby nás pořád neobklopoval ostnatý drát a hnijící mrtvoly.

Povězte mi, mladý muži, co to je, žít normální, obyčejný život po táborech?

Šel jsem ulicí a neměl jsem ponětí, co se odehrává v hlavě jiného člověka. Dívá se na mě a myslí si: Žid? Chce mě zabít? Myslí na mě jako na podřadného tvora, jako na havěť? Ohlásí mě úřadům? V jednu chvíli jsem se už cítil šťastný, hrál jsem si s vnoučaty. Pak jsem přestal kontrolovat, zda jsou zamčené dveře. Stejně by to k ničemu nebylo, protože policie může dveře vyrazit, že? Přijdou uprostřed noci, zabuší a řvou Ven! Všichni ven!“

Zapálil si cigaretu.

„Viděl jsem, jak jste se modlil,“ řekl jsem mu.

„Ano, jako každé ráno.“

„Věříte v Boha?“

„Připadáte mi docela bystrý. Proč by měly moje modlitby naznačovat, že věřím v Boha?“

„Věříte?“

„To je mezi mnou a Bohem.“

Nějakou dobu jsme šli mlčky a pak znovu začal: „Z Osvětimi mě převezli do Buchenwaldu. Odtamtud jsem putoval do Drütte, do oceláren. Dva roky jsme s Izákem házeli koks do vysokých pecí. Když se mi udělalo zle, oháněl se lopatou i za mě, aby si toho dozorci nevšimli. Ti, kteří onemocněli, totiž zmizeli, a tak jsme se s Izákem vzájemně kryli. A byl to Izák, kdo mě zachránil v lesích u Celle a ukrýval nás před lovci. Našel malou mýtinu, kde na nás nahrnul větve a listí. První noc jsme objímali jeden druhého a poslouchali výkřiky umírajících.

Čekali jsme, dokud neutichne střelba. Tři dny. Když všechno ztichlo a nad námi burácela letadla, která neshazovala bomby, vypotáceli jsme se z lesa. Přišli Britové.

Převezli nás do Bergen-Belsenu. Když jste se moc najedl nebo napil, zemřel jste. Takže jsme zprvu srkali polévku po lžičkách, a když jsem chtěl přidat, Izák mě zadržel. V táborech jsem byl divoké zvíře, které udělá cokoliv, aby přežilo. Když jsme se vrátili mezi živé, neopustil jsem ho. Když se nakazil tyfem, kradl jsem Britům čistou vodu. Jeden voják mě přistihl a řekl mi: ,Synku, vezmi si, kolik vody chceš. Už nemusíš krást.‘ Podíval jsem se na něj a nerozuměl jsem mu.

Když se Izák uzdravil, vyprávěl jsem mu nejrůznější příběhy, aby si udržel dobrou náladu. Pravdivé příběhy. Líčil jsem mu, jak Britové přinutili bývalé esesácké dozorce vyhrabat holýma rukama hroby pro mrtvé. Byly tam tisíce mrtvých. Britové donutili Deutsch odnášet hnijící těla k pohřebním jamám na vlastních zádech. Někteří dozorci nesnesli, když se ocitli v postavení vězňů, když se s nimi zacházelo stejně, jak oni zacházeli s námi. To všechno jsem Izákovi vyprávěl, aby měl lepší náladu. A víte, co mi na to řekl?“

Čekal jsem.

„Řekl jediné slovo. Ne.“

„Ne co?“ nechápal jsem

„Nechtěl, abych se stal stejným jako oni. V prvních letech po válce jsme si posílali pohlednice, ale pak jsme přestali. To se stává. Byl bych přijel na jeho pohřeb, kdybych o něm věděl.“

Minuli nás další dva turisté. „Grüss Gott.“ Grossman je také pozdravil.

Vlevo se zvedal příkrý svah, vpravo se táhly pastviny. „Co znamená Grüss Gott?“

Nezvolnil krok. „Volně přeloženo Zdravím Boha v tobě. Je to bavorský a rakouský pozdrav. Na severu by se vám vysmáli, že je zastaralý.“ Usmál se.

„Vraťme se. Mám hlad. Měli bychom se najíst a probrat mou nadcházející vraždu. Víte, pro mě to není nic nového. Ostatní byli hrabiví blázni, kteří si říkali o problémy. Radil jsem jim, ať si

nezahrávají s ohněm.“

„Ostatní?“ zeptal jsem se.

„Tři z těch deseti svědků. Dostali vynikající nápad vydírat Krausovy ocelárny.“ Zastavil jsem se. „Proč by to dělali?“

„Proč vyděrači vydírají? Kvůli penězům.“

„Měli nějaké kompromitující informace?“

Grossman se ke mně otočil. „Mladý muži, ten papír, který jsme podepsali, byl podvod. Zaplatili nám, abychom kvůli Krausovi lhali. Ten parchant ty ocelárny řídil. Mohl sedět nahoře v kanceláři. Ale ne, on chodil po provozech. A mohu vám říct jedno. Byl horší než dozorci.“

42

Toho rána obrátil Grossman můj svět vzhůru nohama. Vycítil mou bolest. „Vy jste to nevěděl?“ Nevěděl jsem to.

„Dnes se ta organizace jmenuje CIA, ale tehdy si říkali OSS, Úřad strategických služeb. Věděli, že přeživší z Drütte dopravili do Bergen-Belsenu. Asi měsíc po osvobození přijeli Američané a hledali vězně, kteří pracovali v Göringových ocelárnách. Našli nás jedenáct a řekli nám, že je celý kontinent v troskách, ale my že bychom mohli získat náskok a nový život začít s dobrými americkými penězi.

Izák byl z nás nejstarší a také jediný, koho napadlo se zeptat, co máme podepsat. Odpověděli:

,Prohlášení, že Otto Kraus zachránil řadu lidí a že byl dobrý člověk.‘ Izák na to nechtěl přistoupit. Žádal nás, prosil nás, ať to místopřísežné prohlášení nepodepisujeme. Přesně věděl, kdo je Kraus a co je zač.

Kraus byl samozřejmě nechvalně proslulý. Na vlastní oči jsem viděl, jak se jeden dělník zhroutil na podlahu u vysoké pece. Kraus nás nechal svolat a donutil nás dívat se, jak dozorci odtáhli toho muže nahoru na lávku, odvlekli ho k násypce, střelili do týla a hodili do pece. ,Toto je německá ocel!‘ řval Kraus. ,Nestrpíme tu žádnou slabost!‘ Musel plnit předepsané dodávky. Řekl nám, že další, kdo se zhroutí, bude rovnou hozen do pece. Bez kulky v týle.“

Krátce se odmlčel. „Za tři tisíce amerických dolarů, hotový poklad, deset z nás podepsalo. Věděli jsme, že podepisujeme nehoráznou lež, ale věděli jsme také, že si za dolary můžeme koupit nový začátek. Zeptal jsem se toho člověka z OSS, k čemu to místopřísežné prohlášení potřebují.

Odpověděl mi: ,Očekáváme, že do půl roku budeme ve válce s Ruskem. Potřebujeme silnou Evropu. Potřebujeme ocel a potřebujeme Ottu Krause.‘“

Poslouchal jsem Grossmana a věděl jsem, že mluví pravdu. Přesně jak říkal Plannik. Američané vyhledávali mezi nacisty vědce, kteří by jim pomohli porazit Sověty. Našli von Brauna a odvezli ho do Huntsville v Alabamě, aby pracoval na operaci Paperclip. Nepochyboval jsem, že chránili Krause. Ale místo aby ho poslali do Států, ponechali ho na místě, aby vyráběl ocel, která znovuvybuduje Evropu,

a zajistili mu spoustu kontraktů.

Vraceli jsme se v Grossmanově autě do hotelu na snídani a bylo jasné, že je se svou rolí v tom podvodu naprosto smířený. „Později jsem se dozvěděl, jak OSS využil papír, který jsme podepsali, ke Krausovu osvobození z vězení. Před norimberskými procesy soudily jednotlivé spojenecké mocnosti válečné zločince v okupačních sektorech Německa, které kontrolovaly. Američané uvěznili Krause za zločiny spáchané v Drütte a byli by ho s největší pravděpodobností oběsili. Ale pak do hry vstoupil OSS s místopřísežným prohlášením, v němž jsme svými podpisy stvrdili, že byl slušný člověk, a Kraus vyvázl bez trestu.“

Zastavili jsme před hotelem Michaelerhof a Grossman pozdravil slečnu v recepci srdečným „Grüss Gott.“ Měla na sobě dirndl, místní kroj, který nosila pro turisty. Udělala pukrle.

„Grüss Gott, Herr Cyngler.“

Podíval jsem se na něj a tázavě zvedl obočí.

Pokrčil rameny. „Martin Cyngler. Nové jméno s novou adresou.“

Uvedla nás do ranní jídelny, proskleného přístěnku s výhledem do zahrady. Řada hostů již obcházela bufetové stoly obložené velkými talíři s nakrájeným uzeným masem, sýrem a salámy a s krajíci německého tmavého žitného chleba.

„Takže Kraus vyvázl bez trestu,“ zopakoval, když jsme se posadili ke stolu. „Vrátil se do své ocelárny a postupně vybudoval impérium. Každý z nás deseti, kteří jsme ho zachránili před katovou oprátkou, dostal tři tisíce dolarů, kdežto on vydělal stovky milionů. Podívejte se,“ natáhl ruku přes talíř. „Co vidíte?“

Díval jsem se.

„Tak povězte.“

„Jak to myslíte? Vidím ruku.“

„Vidíte ty spáleniny? Minulý týden mně doktor vyřezal dva zhoubné nádory kůže. Zestárli jsme, my signatáři, a tři z nás nepřenesli přes srdce, že Kraus díky nám tak pohádkově zbohatl, zatímco my jsme se spokojili s nicotnou částkou. Svolali setkání a chtěli vyjednávat se zástupci koncernu. V té době nás žilo osm. Varoval jsem ostatní, že to není dobrý nápad, že ti lidé jsou krutí a zákeřní. Tři z nás, ti nejvíc zahořklí, trvali na tom, že by nám Krausův koncern měl vyplácet rentu. Nejhorší byl Zeligman. Poslal dopis s požadavky a o měsíc později začalo zabíjení.“

Položil si plátek sýra na krajíc chleba a ukousl sousto.

„Tehdy jste si změnil jméno a odstěhoval se.“

„Kdo by to neudělal? Ale vlastně se mýlím, oni to neudělali. Já musel chránit manželku a rodinu. Jenomže to oni taky, ti blázni. Domnívali se, že veškeré zabíjení skončilo před třiceti roky. Mysleli si snad, že se lidé změnili? Německo prohrálo válku, ale to přece neznamená, že nacisté prostě zmizeli.“

Myslel jsem na bratrstvo Edelweiss v Buenos Aires. Myslel jsem na Schmidta. Díval jsem se na

Grossmana. Uplynulo třicet let a válka pořád doutnala.

„Muž, který vás pronásleduje, se jmenuje Eckehart Nagel,“ řekl jsem Grossmanovi. „Sloužil jako dozorce v Drütte, což ho spojuje s Ottou Krausem a jeho rodinou.“ Otřásl jsem se při pomyšlení, že by Anselm byl schopen vraždy. Zato Schmidt byl určitě s Nagelem v přímém kontaktu.

„Jeho skutečné jméno zní Menard Gottlieb. Žije v Buenos Aires. Je lékař a půjde po vás. Důvodně se domnívám, že se bude vydávat za poslíčka nebo doručovatele. Pokusí se vám aplikovat nějakou drogu, která způsobuje zástavu srdce. Bude to vypadat, jako by vás zabila arytmie.“

„Chytré,“ podotkl Grossman.

„Jak to myslíte?“

„Všichni jsme byli nábožensky založení a Židé praktikující víru se stavějí proti pitvě. Tělo nemá být znesvěceno a musí být rychle pohřbeno. Takže pokud to vypadalo jako infarkt, všichni museli přijmout jako příčinu smrti infarkt. Zřejmě si nastudovali něco o židovských pohřebních praktikách… Říkáte Gottlieb?“

„Jacob Zeligman vykřikl to jméno těsně předtím, než zemřel. Prakticky v okamžiku smrti.“

„Nemáte fotku?“

Zašel jsem do svého pokoje, kde jsem nechal fotografii, kterou mi dala Liesel, vloženou mezi stránky Krausova životopisu. Měl jsem tu knihu spálit. Prohlížel jsem si snímek a položil prst na Lieselin obličej. Narodila se do šílenství a tak dlouho do ní hustili lži, až ve svém otci viděla zářného hrdinu. Někdo jí to bude muset povědět. A Anselm nebo Schmidt to určitě nebudou.

Když jsem fotografii ukázal Grossmanovi, prudce vyskočil od stolu. Židle se za ním zřítila, z rozhoupaného stolu spadly talíře a roztříštily se o podlahu. Vmžiku se seběhl vystrašený personál.

„Vogt! Reinhard Vogt!“ vykřikl Grossman a ukázal na Franze Hofmanna, pak vyběhl z jídelny. Našel jsem ho na zahradě, kde rozrušeně přecházel mezi záhony květin.

„Ten člověk ještě žije?“

Ano, ještě žije. Ale pokud je Vogt Franz Hofmann, v podstatě žijící mrtvola, kterou Krausova rodina opatruje jako domácího maskota, kdo je potom Viktor Schmidt?

„Vogt velel dozorcům SS. Byla to bestie.“

„A tohoto jste znal?“ ukázal jsem na Schmidta. „Viděl jste ho někdy?“

„Ne, nikdy. Ale možná toho třetího. Zdá se mi povědomý.“

Dopustil jsem se těžké chyby, když jsem Schmidta udal Gustavu Plannikovi. Schmidt spáchal jednu vraždu, o níž jsem věděl – v srpnu 1978. Nesloužil však jako dozorce v Drütte, přinejmenším ne jako Reinhard Vogt. Ovšem společně s Krausem založil ocelárnu a o třicet let později pokládal Vogta a Gottlieba za své přátele. Strejda Viktor se obklopil partou vrahů, ale do Plannikovy kompetence nepatřil. Zatím ne.

43

„Možná jsem toho Nagela nebo Gottlieba, či jak mu říkáte, přece jenom viděl. Reichswerke, to byl velký podnik. Pracovaly nás tam tisíce a hlídala nás spousta dozorců. Ale Vogt? Toho znal každý. Povězte mi, kde žije.“

Váhal jsem.

„Mohl bych to z vás vymlátit.“

O tom jsem nepochyboval. „Teď už chodí o holi. Utrpěl mozkovou mrtvici.“

Grossman se zamyslel. „Nesnášel nemohoucnost. Neduživými pohrdal. Řekněte, je aspoň zahořklý?“ Přikývl jsem.

„Výborně. To prozatím postačí.“

Popsal jsem Grossmanovi, jak jsem ho vypátral prostřednictvím Zentrale Stelle. „Teď, když byl zveřejněn časový rozvrh soudního řízení v Hannoveru a všeobecně se ví, že máte vystoupit jako svědek, Nagel si vás také najde. Dosud neví, jak vypadáte. To je vaše výhoda. Ale v den, kdy budete vypovídat proti magistrátním úředníkům v Celle, zajde k soudu, aby vás mohl identifikovat, a potom po vás půjde.“

Grossman zavrtěl hlavou. „Zeligman a ostatní byli hrabiví parchanti. Já musím utíkat z domu a změnit si jméno, protože oni usoudili, že si Kraus může dovolit jim zaplatit. Zeligman tvrdil, že to dělá i pro moje dobro. Teď je mrtvý i se svými kamarády a já je možná budu následovat. Ta válka mě nikdy nepustí ze svých spárů.“

„Bude tam policie a zatkne ho.“ Neměl jsem právo dávat mu takový slib.

„Nesmí se nikdy dozvědět, kde bydlím. To nemůžu připustit. Nesmí mě sledovat domů, k mé rodině.“

„Nepodaří se mu to.“

„Můžete mi to zaručit?“

To jsem samozřejmě nemohl.

„Tak se o tu nestvůru postarám sám. I kdyby ho zatkli a odsoudili, proč by si měl užívat luxusu vězeňské cely s třemi slušnými jídly denně?“

„Existují zákony, Herr Grossman.“ Usmál se. „Žertujete?“

Nežertoval jsem.

„Povím vám něco o zákonech. Když chtěl Hitler zbavit Židy občanských práv, nechal si schválit norimberské zákony. Když chtěl Židy oddělit od ostatní společnosti jako nenáviděnou méněcennou rasu, nechal si schválit zákon o ochraně německé krve a cti. Když přišlo na naši fyzickou likvidaci,

zlegalizoval vraždu. Takže mi tu nemluvte o zákonech. Nagel si nezaslouží teplou postel a jídlo, ani ve vězení ne. Zařídím mu jinou budoucnost. I Vogtovi. V pravý čas.“

„Policie bude po Nagelovi pátrat. Neměl byste se do toho míchat.“ Vysmál se mi. „Řekl bych, že už jsem se zamíchal.“

Na parkoviště vedle zahrady zajel automobil a vystoupila z něj manželská dvojice. Rodiče otevřeli zadní dveře a na asfaltovou plochu vyběhly tři děti. Američané.

„To je krása, mami,“ zvolalo to nejmladší, holčička, a ukazovalo na květiny, které zdobily všechna okna hotelu. Rodinka byla černá. Vypadala jako každá jiná rodina na výletě do hor.

Grossman si povzdechl. „Jak je možné,“ bručel nakvašeně, „že jim dovolují spát ve stejných postelích jako vy nebo já. Tihle schwarzes.“

Mladá recepční v dirndlu vyšla do zahrady jako ztělesnění typické rakouské hospodyňky. „Pane Patricku, paní Patricková, vítejte v Gnadenwaldu. Už na vás čekáme. Grüss Gott.“

44

Kdo je opravdu nevinný?

Žádný předmět na technické vysoké škole mě nemohl připravit na to, s čím jsem se onoho léta setkal. Mučení a smrt, sériové vraždy, hanebný historický podvod, poznání, že katolická církev a Červený kříž pomáhaly nacistům uniknout spravedlnosti. A co bylo ještě horší, dozvěděl jsem se, že Spojené státy, morální maják světa, odměňovaly muže, kteří ke svému prominentnímu postavení vyšplhali po hřbetech otroků. Přesto mi v hlavě nejhlasitěji dunělo Grossmanovo znechucení černošskou rodinou

a můj vlastní odpor k cikánské žebračce a jejímu dítěti.

Odjel jsem z Gnadenwaldu do Harlingenu pohmožděný uvnitř stejně jako zvnějšku. Alec mě přivítal na plošině s nefalšovaným úlekem. „Henri, co se ti k čertu stalo?“ S námahou jsem vylezl po žebříku.

„Měl jsi vidět toho druhého chlapa.“

„Ne, fakt, co se ti stalo?“

Přistoupila k nám Hillary Gospodareková, a když se na mě podívala, zachvěla se.

„Hele, to už by stačilo. Naboural jsem se v autě. Narazil jsem si žebra a bradu. Mám pod každým okem monokl a ve skutečnosti se cítím hůř, než vypadám. Ale jsem tady, takže laskavě přestaňte s tím výslechem třetího stupně. Vždyť já ani nevím, proč jsem za vámi přijel.“

„Mám mu to říct?“ Alec objal Gospodarekovou kolem pasu.

Paluba za nimi zela prázdnotou, rýžovací žlab mlčel. Nikde jsem neviděl jeřábníka, i v potápěčské kajutě vládlo ticho. Pouze z ubytovny posádky se na palubu řinulo světlo a doléhala spousta hluku. Takže večírek na rozloučenou. Alec ukončoval provoz plošiny.

„Budeme se s Hillary brát,“ oznámil hrdě, a než jsem jim mohl pogratulovat, dodal: „Víš, co řeknou moji rodiče? Hlavně že není Číňanka. No ale když mě požádala o ruku, neměl jsem to srdce odmítnout.“

Dloubla jej loktem do žeber.

Dalo se to čekat. Zažertoval jsem, že nucená izolace na plošině ukotvené uprostřed moře udělala z Aleka žádoucnější partii, než jak by působil na suché zemi. „Ještě ho vyzkoušej doma, než mu řekneš ano,“ radil jsem jí vážně. „Tam ho alespoň můžeš porovnat s odpovídajícím vzorkem dospělých mužů.“

Přitiskla se ke snoubenci. „Inu, teď vypadá opravdu moc pěkně. Na rozdíl od projektu Lutine. Skončili jsme, Henri. Zkatalogizovala jsem všechno zajímavé. Tři zlaté pruty, dvě hrsti mincí a spoustu knoflíků a polámaných hliněných dýmek. Ale žádný poklad, který by stál za řeč. Nejvyšší čas se sbalit a odejít.“

Z boudy pro posádku se rozléhaly rozjařené hlasy. Máchl jsem k ní rukou. „Alespoň se s nimi můžu rozloučit a poděkovat jim.“ Plošina se pohupovala na dlouhých táhlých vlnách od severozápadu.

Počasí bylo zatím pěkné, ale před odplutím z Harlingenu jsem se díval na předpověď. Silná bouře u Grónska poškodila dva tankery, a co bylo ještě horší, mohutná tlaková níže nad kontinentem postupovala na sever a meteorologové předvídali, že se oba systémy setkají nad holandským pobřežím.

„Něco bys měl vidět,“ podotkl Alec.

Zamířili jsme k boudě a já konečně cítil, že získávám „námořnické nohy“ – jak se plošina nakláněla, přizpůsoboval jsem krok a vyrovnával výkyvy bez vědomého úsilí. Kdyby počasí vypadalo rozumně, mohl bych se zdržet přes noc.

„Včera sem z ponorkového archivu v Cuxhavenu poslali svého člověka,“ pokračoval Alec. „Prohlédl si ponorku a potvrdil její identifikaci. Přivezl kopii posledního operačního rozkazu z druhého dubna devatenáct set čtyřicet pět. Velitel měl vyplout do severního Atlantiku a narušovat námořní provoz.

Po vystřílení všech torpéd měl narazit do americké dopravní nebo nákladní lodi a potopit ji. Byla to sebevražedná mise, Henri. Německo už v té době válku definitivně prohrálo. Hodně pitomá a zbytečná oběť.“

„Tak co dělali tady? Tak daleko od severního Atlantiku?“

„O to právě jde.“

Vešli jsme do kuchyňky.

„Nikdo netuší, proč se ocitli zrovna v těchto místech. Potápěč z Cuxhavenu souhlasí s našimi hochy. Uvnitř ponorky došlo ke dvěma explozím, na přídi a na zádi. Nepoškodily ji letecké ani námořní prostředky protiponorkové války. Něco se stalo na její palubě. Vykazuje všechny známky zničení vlastní posádkou, ale to nedává smysl, bylo tam totiž takové množství kostí, jako by tam všichni muži zůstali.“

Potápěči, strojníci a další personál plošiny byli přátelská a tvrdě makající parta, která nepohrdla dobrým žertem, jehož častým cílem jsem se stával i já kvůli své mořské nemoci. Teď mě však mlčky sledovali, když jsem se mezi ně posadil ke stolu. Jistě je vylekal můj značně pochroumaný zjev. Kdoví, třeba mě začali respektovat, když jsem přežil takovou rvačku.

Ale příčina byla jiná.

Na stole přede mnou ležela kopie operačních rozkazů ponorky, ve složce vedle ní soupis mužstva. Otevřel jsem ji a přeletěl očima seznam jmen. Další složka obsahovala přehled důstojníků. Na stole stála termoska a čistý hrnek. Nalil jsem si kávu, napil se a pátral v obličejích kolem sebe, komu poděkovat za vynikající nápoj. Pořád na mě hleděli a důvod jsem pochopil, teprve když jsem otevřel druhou složku.

Z fotografie na první stránce se na mě usmíval pohledný mladý velitel. Jmenoval se Nils Hauer. Vypadá povědomě, řekli někteří Alekovi, když se poprvé podívali na soupis důstojníků. Zdálo se jim, že se velitel podmořského plavidla hodně podobá muži, který plošinu před pár týdny navštívil.

Nemýlili se. Oberleutnant Hauer představoval mladší a hezčí verzi Viktora Schmidta. Alec potřásl hlavou. „Vyrazíš hledat zlato a nikdy nevíš, co vyhrabeš.“

45

Jediné klidné místo v bouři se nachází v jejím středu, a právě tam jsem se vydal. Když jsem vešel do salonu v Löwenherzu, Liesel polekaně vykřikla. Rozběhla se ke mně, a když jsme se objali, varoval jsem ji: „Opatrně. Bolí mě dvacet různých částí těla.“ Hlas jsem měl pořád ochraptělý, ale lepšilo se to.

„Co se ti stalo?“

„Autonehoda. Co výlet do bažin? Slíbil jsem, že dorazím.“

Neviděli jsme se a nemluvili spolu celý týden. Zdálo se mi, že v její blízkosti mě zranění tak nebolí. Netoužil jsem po ničem na tomto světě silněji než po možnosti žít s Liesel a zapomenout na všechno, co jsem se v poslední době dozvěděl.

Děti se držely opodál a jen zíraly. Anselm, který vypadal, jako kdyby na svých bedrech nesl přetěžký náklad, ke mně přistoupil a s upřímnou starostlivostí se zeptal: „Co to proboha je? Co se ti stalo?“

Theresa odběhla pro lékárničku. Zdálo se, že kdykoliv jsem poblíž, vždycky jde pro lékárničku.

Snažil jsem se svá zranění zlehčovat. „Ten vypůjčený automobil vypadá hůř než já. Nevěřím, že se opravně podaří přivést ho k životu. Srazil jsem se s náklaďákem, který vjel do křižovatky na červenou.“

Schmidt si nalil drink a lusknutím prstů povolil Albertovi a Hermannovi, že mě můžou očichat. Uměl se dokonale přetvařovat a působil stejně účastně jako ostatní. „Díky bohu, že jste v pořádku.“ Pleskl mě po rameně. „Jste houževnatý mladík, Henri. Devět životů, co?“

Stačil by mně jediný, ale bez něho.

„Doufám, že vyrazíme na výlet. Dodržel jsem slib a jsem tady.“

„Myslíš to vážně?“ podivila se Liesel. „V tomhle stavu?“ Přiměla mě, abych se posadil, a přinesla mi sklenku vína.

Odvíjela se přede mnou smutná fraška. Na dům se snášely těžké, smutné časy. Navzdory dětskému smíchu a všemu požehnání, které se rodí z bohatství, to rodina nemohla nevnímat. Především Anselm vypadal přepadle. Zprávy z Ugandy a Bangladéše rozpoutaly bouři kritiky. V novinách po celém světě se začaly objevovat články popisující pracovní podmínky v Krausových podnicích. Se svýma utrápenýma očima mohl Anselm sedět modelem svému oblíbenému El Grekovi.

„Říkalas, že každoroční vycházce nemůže nic zabránit. Jsem v pohodě, Liesel, akorát hrozně vypadám.“

„Tomu se říká nezdolný duch,“ rozplýval se Schmidt. „Odliv vrcholí jedenáct minut po šesté večer. Přijel jste právě včas.“

Přiblížil se Friedrich a ukázal na žloutnoucí modřinu na mé bradě a na žlutofialové kruhy pod očima.

„Můžu se toho dotknout?“ Sloužící ohlásil oběd.

Po jídle mě Liesel odvedla do svého apartmánu v naději na rychlou rozcvičku v posteli. Zklamal jsem ji – jen co jsem se položil, usnul jsem jako špalek. Probudil jsem se s její hlavou na prsou. Prohrábl jsem jí vlasy.

Ucítila, že jsem se pohnul, a zašeptala: „Miluju tě, Henri.“

Jako první vlezl do bahna Friedrich. Vykvikl potěšením, když se mu nohy zabořily až po kotníky, pak nabral bláto do obou hrstí a rozmazal si je po stehnech. „Sledujte mě!“ křičel na ostatní. Pro jednou si nemohl hrát na střemhlavý bombardér, terén neumožňoval potřebnou rychlost ani obratnost.

Liesel trvala na tom, že půjdu vedle ní. Letos byla řada na Anselmovi, aby vedl skupinu, ale přenechal tuto čest sestře. „Tentokrát ne,“ řekl jí a zdaleka nevypadal jako veselý, optimistický a sebejistý muž, se kterým jsem se seznámil onoho prvního večera na Terschellingu. „Poslední měsíc jsem musel činit závažná rozhodnutí každou hodinu každého dne. Pro jednou se chci nechat vést. Budeš naším průvodcem, Liesel.“

Zaznamenala čas a hlasitě, aby ji všichni slyšeli, upozornila, že se příliv začne vracet deset minut po sedmé. To znamená, že se musíme obrátit k návratu na pevninu nejpozději o půl sedmé. Jako cíl opět stanovila dojít tak daleko, abychom ztratili pevninu z očí. Určila podle kompasu azimut a požádala mě, abych udělal totéž pomocí kompasu, který mi věnovala.

Vyrazili jsme.

Chtěl se k nám připojit i zarputile se tvářící Franz Hofmann s chorobně šedou pokožkou, ale když došel k místu, kde beton hráze vystřídalo měkké mořské dno, strčil špičkou hole do bahna a rozhodl se, že raději počká na náš návrat. „Při odchodu si vás spočítám a potom zase při návratu,“ oznámil.

Děti na sobě měly plavací vesty pro případ, že by spadly od odlivového kanálu, podobně jako já při své první výpravě s Liesel. Psi nechápali, do jaké kaše se to dostali. Váhali a pobíhali po pevné zemi, ale na Schmidtův povel se vrhli do bažiny. Děti po sobě začaly házet blátem a nikdo neřekl ani slovo, aby jim v tom zabránil.

„Necháváme je tu zdivočet,“ vysvětlila Liesel a vzala mě za ruku. „Víš, každé jiné místo na zeměkouli má svoje pravidla. Musí dělat tohle, nesmí dělat ono. Ale tady, pokud jim nehrozí nebezpečí, je necháváme, ať se vyřádí. Každý člověk by měl mít alespoň jedno místo, kde může být zcela svobodný.“

Schmidt šel spolu se svými psy kus před námi.

Všichni jsme se potýkali s bahnem, ale největší potíže s ním měli psi. Albert a Hermann občas zapadli až po břicho, ale na Schmidtovo naléhání statečně bojovali a pokračovali v cestě. Po deseti minutách jsme byli všichni potřísnění blátem až po uši.

Tehdy jsem řekl Liesel, že ji miluju.

Zastavila se. „Jestli to říkáš jen proto, že jsi to před chvílí slyšel ode mě, pak to není dobré.“ Schmidt byl před námi, Anselm, Theresa a děti za námi.

„Myslím to naprosto vážně.“

„A čekal jsi až do této chvíle, protože…“

„Protože jsem při té nehodě mohl zemřít, a když jsem si to uvědomil, nejsmutnější byla myšlenka, že bych ztratil šanci žít s tebou. Zatím jsem neměl možnost ti to říct. Když jsme přišli do tvého pokoje, okamžitě jsem usnul. Probudil jsem se a tys mě předešla. Lituju, že jsem nebyl první. Vadí to?“

Políbili jsme se. Uchopil jsem pramen jejích vlasů a přitiskl si ho k obličeji. Vdechoval jsem jejich vůni a zavřel jsem oči, abych si ji zapamatoval, tuto úžasnou ženu, která si vybrala špatného otce. Přijel jsem do Löwenherzu za velmi nepříjemným, ale nezbytným úkolem a pochyboval jsem, že se mnou bude chtít mít něco společného, až ho splním. Přitiskl jsem ji k sobě. Ztratili jsme rovnováhu a měkce přistáli v bahně. Děti si na nás ukazovaly a smály se. Anselm a Theresa prošli ruku v ruce kolem nás.

„Chvějící se bříza,“ řekl jsem s pohledem upřeným do jejích očí. „Myslel jsem to vážně.“

Nabrala bláto do hrsti a pomazala mi jím oteklou čelist. „Víš, že to pomáhá? Rybáři na bahno přísahají.“ Zasmála se. „Ty nejsi ani z hlíny. Jsi můj muž z bláta. To je Henri.“ Jako bychom na světě osaměli, jen my dva, bahnité mořské dno a nebe nad námi a mě napadlo, jestli byl někdy nějaký muž tak šťastný a tak zoufalý současně.

Řekl jsem jí, že si potřebuju promluvit s Viktorem. Přidal jsem do kroku a Liesel zůstala pozadu s bratrem a jeho rodinou. Viktora jsem nedohonil ani po desetiminutovém úsilí. Krátce jsem hvízdl a on se otočil.

„Mohl bych na slovíčko?“ zavolal jsem na něj.

Zastavil se a počkal na mě. „Doufal jsem, že budeme mít příležitost si otevřeně pohovořit, synku. Porovnat své názory. Vidím, jak moc vás Liesel miluje. My dva bychom měli zakopat válečnou sekeru.

Udělal jsem, co jsem udělal, z ryzí náklonnosti k vám. Doufám, že chápete. Bylo by to tak nejlepší pro všechny zúčastněné.“

„Nic by mi neudělalo větší radost, než kdybychom tu sekeru zakopali,“ opáčil jsem.

Byli jsme od ostatních dál, než by kdokoliv dohodil kamenem, a Liesel na nás zavolala, ať si hlídáme čas, oni že se vracejí dřív, aby se děti dostaly včas na pevnou zemi, i kdyby se unavily. Zamával jsem jí a poslal vzdušný polibek.

Schmidtovi psi šli mezi námi, tlapy se jim bořily do bahna. Každý jejich i náš krok vyžadoval velkou námahu.

„Nils Hauer,“ řekl jsem s pohledem upřeným na pustý obzor před námi. Schmidt se zastavil. „Co jste to řekl?“

„Vyslovil jsem vaše jméno. Nils Hauer. Jmenujete se tak, ne?“

Albert a Hermann hleděli na svého pána a čekali na jeho povel nebo na nějakou hrozbu. Bažina se táhla všemi směry až k horizontu, nerostl na ní jediný strom, jediné stéblo trávy, nic než bláto a obloha. V dálce jsem zahlédl vracející se Liesel a ostatní. Kromě nich jsme byli se Schmidtem jen sami dva, jak mají muži být.

„Tak se jmenoval můj bratr. Padl ve válce jako velitel ponorky.“

„Obávám se, že ne, Nilsi. Požádal jsem svého právníka, aby v salzgitterské matrice ověřil rodné listy. Otto Kraus měl pouze jednoho bratrance. Byl jste to vy. Nils se narodil Heddě a Thomasi Hauerovým v roce devatenáct set čtrnáct. Jiné děti neměli. Jste Nils Hauer.“

„A co když jsem?“ naježil se Schmidt. „Mnozí z nás si po válce změnili jméno.“

„Aby unikli trestu, já vím. Například muži z bratrstva Edelweiss. A také Franz Hofmann.“

„Vidím, že jste se činil.“

„Původně jsem to neměl vůbec v úmyslu.“

„Mně žádný trest nehrozil. Sloužil jsem u námořnictva. Nedopustil jsem se žádného zločinu a striktně jsem se řídil pravidly pro vedení války.“

„Patří mezi ta pravidla i potopení vlastní ponorky s celou posádkou na palubě? Jste společně se svou posádkou veden na seznamu nezvěstných a pravděpodobně mrtvých, Nilsi – v severním Atlantiku.

Správci archivu v Cuxhavenu se nestačili divit, když se U-1158 našla nedaleko Terschellingu. A víte, nad čím žasli nejvíc? Že trup prorazily dvě exploze zevnitř a že se loď potopila se všemi muži na její palubě. Bylo jich jedenatřicet. Napočítali totiž dvaašedesát stehenních kostí. Ale na bojovou plavbu vyplulo v té ponorce třicet dva mužů. Námořní úřad si o tom s vámi chce promluvit. O tom, jak je možné, že vy jste přežil, kdežto oni ne. Víte, než jsem odjel na Terschelling, mluvil jsem s lidmi v Cuxhavenu. Nevyznám se tak dobře v námořním protokolu, ale domnívám se, že velitel má jít ke dnu se svou lodí.“

Schmidt sáhl do kapsy pro plastový sáček, předklonil se a natáhl ke psům ruku s kusem masa. Díval

se na ně, ne na mě, když řekl: „Nevím, o čem mluvíte.“

„Jak myslíte, Nilsi. Díval jsem se na vás, když jste sledoval, jak posádka potápěčské plošiny vyzvedává kusy vaší ponorky. To jste nečekal, že? Naše expedice k vraku Lutine byla ta největší smůla, jaká vás mohla potkat. Potápěči se k smrti nudili, když pořád nemohli najít žádné zlato. Rozšiřovali pátrání do stále většího okruhu a hledali trosky Lutine a pak najednou objevili ponorku. Německou ponorku plnou kostí. Zavraždil jste vlastní námořníky.“

„Lžete!“

Psi nastražili uši.

„O tom rozhodnou orgány vojenského námořnictva. A měl bych vám říct, že o věc projevila velký zájem Lloydova pojišťovna v Londýně. I těm jsem zavolal. Víte proč? Domnívám se, že jste ze dna moře vyzvedl sedmdesát milionů marek ve zlatých prutech a mincích, které po právu náležely jim. Vy jste však tyto prostředky použil pro poválečný rozjezd oceláren svého bratrance Otty Krause.“

Schmidt vykročil a vzdálenost mezi námi se začala zvětšovat.

„Neuposlechl jste rozkazy, Nilsi. Nevyplul jste do severního Atlantiku, jak jste měl. Vy i Otto jste oba pochopili, že je válka prohraná, a Otto věděl o potopeném vraku, věděl o něm už od dětství. Dohodl jste se s ním, že? Jestli najdete zlato, oba byste měli vystaráno. Nemám pravdu?“

Zaslechl jsem, jak hvízdl. Psi začali kňučet.

„Příští týden posílá Lloydova pojišťovna do Mnichova právníka, aby vyšetřil, kde vzaly Krausovy ocelárny v sedmačtyřicátém roce počáteční kapitál. Liesel mi řekla, že o peníze jste se postaral vy. Ale jak? Vyrůstal jste v Salzgitteru stejně jako Kraus a oba jste byli poměrně chudí. S využitím své ponorky a své posádky jste vyplenil vrak Lutine. Vsadil bych se, že jste svým mužům slíbil podíl na kořisti, abyste je přiměl ke spolupráci.“

„Byli tak jako tak mrtví,“ odsekl Schmidt. „Poslali nás na sebevražednou misi. Admirálové nás poslali zemřít.“

„Pak jste měl zemřít se svými muži. Lloydova pojišťovna bude chtít své peníze. Krausovy ocelárny jsou velký koncern, ale Lloyd je ještě větší a starý jako civilizovaný svět. Oni neustoupí, Nilsi. Půjdou za tou věcí tak dlouho, až z oceláren těch sedmdesát milionů vymačkají. Anselm přistoupí na vyrovnání, jen co uvidí důkazy. Nezruinuje ho to, ale jistě mu to citelně ublíží. A co ho poškodí ještě víc, bude vyšetřování vraždy.“

Vysypal obsah sáčku do dlaně a dal oběma psům nažrat.

„Povězte mi něco, ale dívejte se při tom na mě.“ Schmidt ke mně natočil obličej.

„Věděli Anselm nebo Liesel o těch vraždách – o pokusu o vydírání a o tom, za co jste Nagelovi zaplatil? Věděli to?“

Otázka jím otřásla. Překročil jsem jakousi neviditelnou hranici a Schmidtovi se roztřásly svaly na krku. Natáhl se ke mně, ale nepohnul se, jako kdyby ho držel pevný řetěz. „Myslíte si, že jsem

šílenec?“ zavrčel.

Zarazil jsem se, abych se přesvědčil, zda se zeměkoule pod mýma nohama pořád otáčí. Tohle totiž, pochopil jsem, je to nejhorší. Viktor Schmidt nebyl šílenec. Všechno, co udělal, všechno, čeho se dopustil, vykonal s chladnou hlavou a po racionální úvaze.

„Anselm předal ten vyděračský dopis přímo mně. Řekl jsem mu, že se o to postarám, a postaral jsem se.“

„Zeptal se vás jak?“

„Ani jednou.“

„A Liesel?“

„Ta o tom dopisu vůbec nevěděla.“

Pokládal jsem Schmidta za všechno možné, ovšem rozhodně ne za ochránce těch, které miluje. Přesto to tam bylo, v jeho očích a chvějících se rukou. Zranil jsem jeho čest. Snažil se, aby si jeho zeť a kmotřenka zachovali čisté ruce. Ona o pokusu o vydírání vůbec nevěděla a Anselm byl víc než ochotný na něj zapomenout. Oba mohli věrohodně popřít, že se do něčeho zapletli. Muž, kterého si Ulrich Bloch pamatoval jako nebezpečného rváče, miloval své děti. Starobylá ctnost.

„Tisk přibije Krausovy ocelárny na kříž,“ pokračoval jsem. „A zaslouženě, Nilsi. Opravdu jsem se u telefonu činil. Interpol ví o seznamu svědků a o vraždách. Gottlieb bude zatčen, jen co přistane, aby zlikvidoval desátého svědka. Zprvu nebudou vědět, z čeho jej obvinit, jestli ze třicet let starých válečných zločinů nebo sedmi současných vražd. Vás vojenské námořnictvo důvodně podezřívá z vraždy jedenatřiceti německých námořníků. Lloydova pojišťovna chce zpátky své peníze. Pokusím se někoho přesvědčit, že jste vykuchal a rozkouskoval toho opilce, ale zřejmě se mi to nepodaří. A váš přepracovaný a přetížený zeť, který vypadá, jako kdyby se topil, nedokáže potlačit zprávy o zapojení OSS. Američané poskytli Ottovi odrazový můstek, aby bojoval v jejich studené válce, a nikdo se o tom neměl dozvědět. Jenomže teď se to dozvědí všichni.

A kdyby bylo těch špatných zpráv málo, tak Anselm bude zřejmě před mezinárodním soudem v Haagu čelit obžalobě ze zneužívání otrocké práce. Čehokoliv jste se dotkl, všechno se obrátilo v hromadu sraček. Totálních sraček. Takže se s vámi loučím a přeju vám hezký den. Uvidíme se v domě.“

Otočil jsem se k němu zády. Liesel a ostatní už zmizeli z dohledu. Šedá obloha bez slunce nenabízela poutníkovi, který se snaží najít cestu domů, žádnou pomoc. Vytáhl jsem z kapsy Lieselin kompas a určil jsem azimut zpátky na Terschelling. Uslyšel jsem za sebou Schmidtův hvizd. Když jsem se ohlédl, psi na něho dychtivě hleděli, jako kdyby čekali další příděl masa.

„Jak říkám, nejste zdaleka tak chytrý, jak si myslíte. A víte, co si myslím já?“

Stál mezi svými zabijáky lvů a já jsem na pozadí bažiny a bouřkových mračen uviděl to, co jsem hledal – záblesk Izákova světa za války. Kam jsem se podíval, tam stál nějaký Viktor Schmidt nebo Otto Kraus, celý národ lidí jako oni, kontinent krve a brutálního ovládání. Ten muž nebyl blázen, nikdy nebyl šílený. I toho nešťastníka ve skladišti zohavil a zabil chladně a metodicky a já jsem byl jeho obětí stejně jako ten chudák, kterého umučil.

Tohle je tedy ten svět? letělo mi hlavou. To je on?

Plácal zvířata po hřbetě a cukroval jejich jména. Drbal je za ušima. Pak zvedl paži mým směrem a zvolal: „Domnívám se, Henri, že nadešla chvíle, kdy musíme oba zemřít. Alberte, Hermanne. Zind!“

Máchl paží a já jsem sáhl do kapsy pro téčko.

46

Nebýt bahna, psi by mě roztrhali. Bažina jim však neposkytovala potřebnou oporu. U Anselmova domu v Mnichově se ke mně po pevném trávníku řítila dvě ladná zlatohnědá stvoření, aby chránila Friedricha. Na rozbahněném dně Waddenzee se jim tlapy bořily a oni se nemohli zapřít.

Schmidt se už odvrátil a vydal se na jih, do prázdné nicoty.

Kdyby byl nablízku strom, vyšplhal bych na něj. Kdyby dveře, zabouchl bych je za sebou. Mrkl jsem na hodinky. 18:35. Na západě se už pěnil příboj, ještě nebezpečnější než psi. Nemohl jsem utéci ani jemu, ani zvířatům, a pokud psy co nejrychleji nezabiju nebo alespoň nezmrzačím, utopím se. Sevřel jsem tedy téčko a přikrčil se, zatímco na mě skočila jedna bestie a vzápětí druhá.

Nechal jsem je zakousnout se a pak jsem jim šel po očích.

Hermann mi skočil na hrdlo a já jsem jeho útok odblokoval levým předloktím. Ve stejném okamžiku jsem ucítil palčivou bolest v masité části stehna. Zařval jsem, ale snažil jsem se ji ignorovat. Obě zvířata měla otevřené oči a vší silou do mě zatínala zuby. Ucítil jsem, jak mi praskla kost v předloktí. Znovu jsem zařval a udeřil jsem téčkem Hermanna do lebky. Zavyl, ale skus nepovolil. Podruhé jsem mířil lépe a pěst mi zalil rosol z oční bulvy. Znovu a znovu jsem se rozmachoval. Slepé zvíře zavylo podruhé, ale pořád mi viselo na paži. Musel jsem ho praštit do čenichu a pak mu rozpárat měkkou kůži pod tlamou, než Hermann konečně ochabl.

Albert mně na stehně způsobil otevřenou tržnou ránu, která silně krvácela, a já se jen modlil, aby to nebyla hluboká hlavní tepna, co ze mě pumpuje krev do bahna.

Zabil jsem ho.

Vyvlekl jsem opasek z poutek a přiškrtil jsem si ránu na stehně. Potřásal jsem hlavou, abych se udržel při vědomí. Vylovil jsem z kapsy kompas a určil směr k pevnině. Zraněná noha mě však neunesla. Musel jsem se plazit.

18:58.

Ještě předtím, než mě přílivová vlna polechtala na břiše, dokonce dříve, než jsem zaslechl, jak se blíží, jsem ucítil slanou vodu jako nehlučný a jemný závan větru. V té době jsem se už změnil ve zvíře, plazil jsem se po rukou a po kolenou, sám, se zlomeným předloktím a otevřenou krvácející ranou na stehně uprostřed pustiny. Tehdy mi došlo, že přírodě je úplně jedno, jestli žiju nebo zemřu, tak jako jí nezáleží na Schmidtovi. Bažina mě mohla vtáhnout do smrtelného objetí nebo mě vyplivnout a příliv bude stoupat dnes stejně jako zítra nebo pozítří. Ztěžka jsem zvedl jednu ruku,

pak druhou. Lapal jsem po dechu. Cítil jsem vodu. Planeta se pode mnou otáčela, příliv dorážel stále silněji. Chtěl jsem se dostat na pevnou zem. Chtěl jsem být zase člověkem a žít.

Co je to za místo, pomyslel jsem si a zavětřil jsem.

Na západě prorazila mraky žlutá skvrna. Ověřil jsem si směr podle kompasu a plazil se na sever k Liesel. Když jsem zahlédl terschellingský přístav, příliv již nabyl na síle a voda mi zalévala ruce. Brzy sahala k loktům. V momentě, kdy jsem se dotkl přístavní hráze, dosahovala k hrudi. Ještě deset

minut a byl bych se utopil. Z posledních sil jsem se vytáhl na molo. Ťuk, ťuk, šoup. Ťuk, ťuk, šoup.

Uslyšel jsem ho dřív, než jsem ho spatřil, třínohého zabijáka Reinharda Vogta.

47

„Kde je Viktor? Kde jsou Albert s Hermannem?“

Nečekal na odpověď. Zvedl hůl a tvrdě mě udeřil do zlomeného předloktí. Pořád jsem držel v ruce téčko. Věděl jsem sice, že jsem oba psy zabil, přesto jsem se bál, že na mě oni nebo někdo jiný zaútočí. Třeba Schmidt, který se vynoří z hlubiny. Ale zdrcující úder mi zasadil tento mrtvicí ochromený poloviční muž, Reinhard Vogt, Lieselin milovaný strýček Franz.

Málem jsem omdlel.

Vší silou jsem ho udeřil téčkem do nohy a uslyšel jsem praskot lámaných kostí. Vogt se se zachrčením zřítil k zemi a prsty jako pařáty se sápal po mém obličeji. Odstrčil jsem ho v panice, že mě chce stáhnout do hrobu. Nedal jsem mu příležitost, aby mě zachytil, vrhl jsem se na něj a znovu ho zasáhl tátovou zbraní. Tentokrát to odneslo jeho koleno.

Liesel to všechno viděla. Vyběhla z parkoviště, přiřítila se k nám a křičela: „Co to je? Co to má znamenat? Co to děláte? Kde je Viktor?“ Odtáhla nejdřív mě a pak Vogta k autu. Střídavě jsem upadal do bezvědomí. Liesel se nějak podařilo nacpat nás do kabiny landroveru a rozjela se plnou rychlostí napříč ostrovem k Löwenherzu. „Mluv na mě,“ naléhala, zatímco Vogt mumlal kletby, zvedal ochablé pěsti a bil mě do obličeje.

Toho konce budu do smrti litovat.

Ranním trajektem jsme s bouří v patách odjeli do Harlingenu. V Löwenherzu se na mě konečně projevil šok z přestálého nebezpečí. Nedokázal jsem promluvit a nenabídl jediné slovo vysvětlení po celou noc a celý dlouhý den, dokud mě na harlingenské pohotovosti nestabilizovali a neposlali do Amsterdamu do pořádné nemocnice. K zúčtování došlo až o dva dny později, když Liesel a Anselm seděli u mého lůžka.

„Včera našli Viktora v trávě uprostřed bažin. A také psy,“ oznámila Liesel.

Řekl jsem jim všechno a jejich reakce potvrdily Viktorova slova: ani Anselm, ani Liesel nevěděli to

nejhorší. Nevěděli, že Viktor povolal z Buenos Aires Gottlieba, aby zlikvidoval osm žijících svědků. Anselm plakal, když se dozvěděl, jakou cenu jeho tchán zaplatil, aby ochránil dobré jméno Krausových oceláren.

Horší pro ně bylo sdělení, že Schmidt financoval podnik jejich otce zlatem potřísněným krví. Nikdo se nikdy nedozví podrobnosti, jak to udělal, jakou kombinaci potápěčských zvonů a kladek použil k vyzdvižení pokladu z Lutine. Ale během nadcházejícího roku Lloydova pojišťovna nezvratně dokáže, že jistý Viktor Schmidt, o jehož existenci před válkou se nenašla jediná stopa, vstoupil do života Otty Krause s pokladem, který stačil k novému rozjezdu Göringových oceláren v Salzgitteru.

Začalo vyšetřování. Aniž přiznaly vinu, Krausovy ocelárny zaplatily Lloydově pojišťovně nejen miliony, které posloužily jako počáteční kapitál v březnu 1947, ale dalšími miliony dorovnaly částku odpovídající ceně zlata v roce 1978. Korporace byla dost velká, aby takový úder ustála. Její bankéři vydali nové akcie a dychtivá veřejnost je ochotně nakupovala, protože svět obchodu a financí věděl, že Anselm, přestože otřesený, má vzácný talent vydělávat na čemkoliv. Další emise akcií Krausových oceláren posloužila k založení fondu, z něhož se platily reparace otrokům, kteří za války nuceně pracovali pro Ottu.

„Je to skvrna, jejíž rozsah teprve objevujeme,“ uvedl Anselm v tiskovém prohlášení. „Taková minulost nás nesmírně mrzí a uděláme všechno, co bude v našich silách, abychom zmírnili její následky a napravili způsobené škody.“ Prohlášení připravilo jeho nové oddělení pro styk s veřejností.

Serge Laurent mě v nemocnici navštívil se zprávou, že se žalobce mezinárodního soudu v Haagu odmítl zabývat případem, v němž byly Krausovy ocelárny obviněny ze zneužívání otrocké práce. Ukázalo se, že Schmidt a Anselm měli pravdu: dceřiné podniky v Bangladéši, Ugandě i jinde v třetím světě vyhověly všem místním zákonům na ochranu zdraví a bezpečnosti práce i životního prostředí. Skutečnost, že tyto zákony jsou v rozvojových zemích skandálně nedostatečné, nehrála žádnou roli.

„K čertu s tím,“ ušklíbl se Laurent. „Předal jsem celou složku tomu reportérovi z Timesů.“

O měsíc později se na novinových stáncích skutečně objevilo velké odhalení. Čtenáři se dozvěděli, že Krausovy ocelárny po léta zajišťovaly pracovní síly pro své provozy po celém světě jistou formou otroctví na dluh. NA HRANĚ ZÁKONA, hlásal titulek. Anselm se znovu hájil, že o ničem nevěděl. V druhém tiskovém prohlášení uvedl:

Tyto podniky jsem navštívil v době jejich otevření, kdy byly provozy čisté a bezpečné. Nemohl jsem tušit, že náš viceprezident pro globální operace připustí tak katastrofální stav. Ale v konečném důsledku jsem to já jako generální ředitel Krausových oceláren, kdo je odpovědný za zajištění bezpečných a zdravotně nezávadných pracovních podmínek. Při plnění tohoto úkolu jsem selhal, ale my to napravíme. Moje sestra Liesel Krausová, která zasedá ve správní radě koncernu, zavede pro všechny naše dělníky na celém světě mnohem vyšší bezpečnostní a zdravotní standardy.

Korporace vydala další akcie a z výtěžku jejich prodeje skutečně financovala opatření na zvýšení bezpečnosti a zlepšení ochrany zdraví při práci. Vzato do důsledků si Anselm a Liesel koupili čisté svědomí za pár drobtů. Oficiálně je náprava škod stála desítky milionů. Ale stejně oficiálně měl jejich majetek miliardovou hodnotu.

48

„Vítejte do světa,“ zahlaholil Laurent o několik měsíců později, když mě propustili z nemocnice.

Seděli jsme v pařížské kavárně a detektiv bušil prsty do mramorové desky stolku, aby zdůraznil apel, nad nímž jsem měl uvažovat: opustit inženýrskou profesi a zahájit kariéru u Interpolu. „Máte talent,“ naléhal. „Sedm úmrtí na infarkt v sedmi městech v průběhu dvou měsíců. Tyhle body by si nikdy nikdo nespojil. Rozlouskl jste velmi zapeklitý případ, Henri.“

„Aniž bych věděl, že jde o nějaký případ. To není talent.“

„Dobrá, nazvěme to štěstí začátečníka,“ podvolil se. „Moji nadřízení a já si to ale nemyslíme. Chtějí, abyste v lednu zahájil výcvik.“

Jeho žádost mě zarazila. Ještě mi nebylo třicet a díky vzdělání jsem pracoval v profesi, která přinášela technické odpovědi na složité problémy. Když bylo třeba překlenout řeku nebo ukotvit základy, byl jsem váš člověk. Dejte mi potápěčskou plošinu, kterou je třeba postavit a zakotvit nad potopenou lodí s pokladem, a já to zařídím. Viktor Schmidt představoval jiný druh problémů. Pro něj jsem žádnou odpověď neměl, avšak svět potřeboval i tyto odpovědi – nebo přinejmenším potřeboval lidi jako Gustav Plannik.

Probral jsem to s Alekem. Naši konzultační firmu zaplavily nové zakázky. Ze čtrnácti projektů, které jsem v létě podal, uspělo plných deset a během několika měsíců jsme se rozrostli z dvojice inženýrů na více než padesát zaměstnanců. Alec a já jsme stoupali ke hvězdám, pracovali jsme pro klienty ve čtyřech světadílech. P&C Consulting Engineers měla našlápnuto k tomu, aby se stala firmou, pro jakou jsme studovali a kterou jsme si vysnili.

„Opravdu by ses vzdal takového úspěchu a vyměnil ho za mezinárodní policejní sbor? Ale jestli tě to udělá šťastným, vezmi to,“ uzavřel debatu.

Štěstím jsem si tak jistý nebyl, ale tu práci jsem prostě chtěl.

„Největší ironie je,“ poznamenal Alec, „že odejdeš ve chvíli, kdy jsme dost velcí, abychom mohli poslat na potápěčskou plošinu někoho mladšího, ať tam zvrací. Tohle už nebudeme nikdy muset.“ Krátce se zamyslel. „Na druhou stranu člověk nikdy neví, kde potká svou budoucí manželku.“

Pro Aleka a Hillary vyšel projekt Lutine báječně. Vzali se a přivedli na svět děti a já byl za ně šťastný.

To my s Liesel jsme dopadli mnohem hůř. Jak se dalo čekat, náš vztah nepřežil další měsíc. Potěšilo mě, že jsem se mohl zotavovat v jejím mnichovském bytě. Nabíral jsem síly, zatímco ona a zaneprázdněný Anselm válčili s tiskem ohledně operací Krausových oceláren, které získaly velmi neblahou proslulost. Vracela se domů pozdě večer vyčerpaná a sklíčená fatálním obratem k horšímu, který jejich koncern postihl. Přísahala, že se postará o zlepšení, a já věřil, že to myslí vážně. Po celou dobu mezi námi nepadlo jediné slovo o mé roli v odhalení nechutných tajemství, která Krausovy ocelárny obestírala, ale jak jsem předpokládal, rostla mezi námi hradba, kterou jsme stavěli společně.

Jednoho dne jsme seděli na její bílé pohovce, ona se sklenkou whisky, já jsem pil pivo.

„Kdo je A. Bieler?“ zeptal jsem se.

Toto odhalení jsem si v nemocnici nechal pro sebe. Nacházel jsem se v žalostném stavu – předloktí v dlaze, z těla a do něj mi vedly nejrůznější trubičky – a neměl jsem sílu vytahovat na světlo tento poslední šokující odkaz minulosti. Její bratr ji totiž obelhal. Bieler byl Anselm a oficiálně vyhlížejícím, leč od základu falešným životopisem svého otce upevnil svatost Otty Krause.

Liesel dlouhé týdny odmítala vzít na vědomí ústřední fakt, na němž spočívala všechna hrozná odhalení onoho léta. Ano, existovalo místopřísežné prohlášení. Ano, tři svědci se pokusili společnost vydírat. Ano, Schmidt k její nekonečné lítosti dal Nagelovi pokyn, aby svědky zavraždil. Uznávala, že tohle všechno je pravda. Ale proč by měla věřit zahořklému Davidu Grossmanovi, který tvrdil, že propuštění jejího otce a nastartování jeho kariéry zařídil americký OSS? Společnost požádala příslušná místa ve Spojených státech o dokumentaci k těmto událostem, oficiální odpověď však nedostala.

Liesel trvala na tom, že Anselm zvládl situaci kolem vydírání naprosto správně. I on pokládal obvinění OSS za falešné, musel však reagovat tak, aby firmu ušetřil nežádoucí publicity. Skutečnost, že tato reakce byla katastrofální a Schmidt Krausovy ocelárny nenapravitelně poškodil, nikdo nezpochybňoval. Ale samotné vraždy nedokazovaly, že se Úřad strategických služeb dohodl s jejím otcem. Liesel nadále věřila, že Otto zachraňoval lidské životy.

Nastal čas.

Mlčením bych přitakal lži, která by mě od ní odtrhla. A když promluvím, odhalím pravdu, která odtrhne ji ode mě. Dlouho jsem se s tímto dilematem potýkal, a když jsem se nakonec na Bielera zeptal, otázka mi vyšla z úst téměř samovolně. Neplánoval jsem den ani hodinu, kdy ji položím. Nenacvičoval jsem si ji. Nějaká část mého vědomí usoudila, že jsme na ni připraveni, a já se zeptal.

Seděli jsme na její pohovce u okna s výhledem do zahrady. První stromy měnily barvu a zvěstovaly příchod chladnější roční doby. Podložil jsem si hlavu polštářem, ale vystouplé stehy mě tlačily do zátylku. Byl to dárek, který Liesel dostala od matky, a já jsem ho odložil, jak mě o to už jednou požádala. Znovu jsem si všiml iniciál A B L v K.

„Bieler je životopisec mého otce. To přece víš, Henri.“

„Liesel,“ namítl jsem, „žádný A. Bieler neexistuje. Navštívil jsem Univerzitu v Hannoveru, kterou Bieler uvedl jako své akademické působiště. Nikdy tam o něm neslyšeli, nikdy tam nestudoval ani neučil, a to ani externě. Ale tak trochu tuším, kdo by to mohl být.“

Otcova biografie ležela na poličce a já jsem ji vzal do rukou.

„Pojďme se projít,“ navrhla. „Cítím se tu jako v kleci. Vidíš to sám, neustálé boje s tiskem a ty povinnosti navíc, které jsem si přibrala. A tobě také prospěje, když si zrychlíš pulz a rozproudíš krev.“

Vzala si svetr a čepici.

Srdce mi už bušilo dost rychle a krev jsem měl zahřátou. Prolistoval jsem prvních sto stránek a hledal Bielerův popis prvního setkání Otty Krause s Annou, budoucí manželkou, v Salzgitteru. Liesel mě zatahala za zraněnou paži. Zabolelo to a já se jí vykroutil.

„Pojď, prosím tě,“ naléhala.

„Moment.“ Otočil jsem stránku, pak další a konečně jsem našel příslušnou pasáž.

Chtěl jsem jí předložit dobře uspořádaná fakta, která by nemohla popřít. Lichotivý portrét napsal nebo nechal napsat Anselm a přesvědčil univerzitní knihovny, aby umístily otcův životopis na police. Předpokládal jsem, že ji ta zpráva zraní, musela však konečně pochopit, že její otec byl zločinec, žádný svatý. Kompletní příběh, pravdivý příběh Krausových oceláren ještě nebyl sepsán.

Netuším, proč mě zrovna tehdy napadlo vyhledat v knize informace o její matce. Možná mě k tomu vybídl ten monogram na polštáři. A tady to bylo, na straně 132, popis toho, jak se mladý Otto seznámil s jistou Annou Bielerovou a oženil se s ní. Anselmovi se podařil soukromý žert.

„Vidíš?“ ukázal jsem na stránku. „A jako Anselm a Bieler jako Anna Bielerová. Tvůj bratr věnoval sto dvacet stran popisu Ottova života před válkou, dvacet stran válečným rokům a dvě stě třicet životu po válce. Anselm moc dobře věděl, co se v Drütte dělo. Ottu skutečně zachránil OSS. Schmidt to věděl a přikázal Nagelovi, aby vyděrače zavraždil, protože ti mohli společnost opravdu pošpinit.“

Čepice jí vypadla z rukou. Vzala mi knihu a zavřela ji. Sledoval jsem její pohled k polštáři, který pro ni matka vyšila.

„Neříkala jsi, že jedno z tvých křestních jmen je Antonia?“ Přikývla – a já byl doma.

Když jsem Plannikovi ukázal Nagelovu fotografii, zeptal se: Kdo je ta žena? Už jsem ji viděl, ale nedokážu ji zařadit.

Klesl jsem na pohovku a podíval se oknem na stromy v anglické zahradě a na jejich poslední jasný výkřik života. „Kde jsi vzala osobní doklady na to jméno?“ zeptal jsem se. „Do Zentrale Stelle nikoho nepustí, aniž by se legitimoval. A u každého dokumentu jsem našel záznam, že si ho prohlížel A. Bieler. Nenapadlo mě, že by to mohla být A. Bielerová. Prostudovala jsi každou složku. Dozvěděla ses všechno.“

Pokrčila rameny. „Ten průkaz mi zůstal ze školních let, když jsem ještě nebyla plnoletá. Nechala jsem si ho udělat, abych mohla pít s přáteli alkohol. Dělali jsme to tak všichni, Henri.“

„Ukradla jsi fotografie Gottlieba a Vogta?“

„Ne, když jsem pátrala v archivu, už tam nebyly. Co si pamatuju, Ecke a Franz byli naši přátelé. Moji strýčkové, podobně jako tvůj Izák. Byli hodní a laskaví, pokud si dokážeš Franze představit hodného a laskavého. Před tou mrtvicí byl… Alespoň ke mně. Snad nenaznačuješ, že jsem věděla, co prováděli za války? Bylo to obludné. Nikdy bych…“

Už jsem nevěděl, čemu věřit.

„A Schmidt? O tom jsi věděla?“

„Viktor byl Anselmův tchán. Ty sis snad prověřoval přátele svých rodičů a příbuzné? Já s těmi lidmi vyrůstala a víc jsem vědět nepotřebovala. Nechtěj po mně, abych se odvrátila od své rodiny.“ Hlas se jí třásl a zesilovala ho. „Každý má svou minulost, Henri, a já jim tu jejich nebrala. Co je na tom zlého? Co ode mě vlastně chceš?“

Beze slova jsem na ni hleděl.

„Myslíš, že je špatné, když jsem milovala svého otce? Byl to můj otec.“

Prohrabala zásuvku a našla průkaz, který jí zjednal přístup do archivu. Prohlížel jsem si fotografii na něm a prohlížel jsem si Liesel. V té chvíli jsem si uvědomil podivnou rovnováhu. Rovnováhu mezi Liesel – dítětem, které nevědělo dost, aby se ptalo, a ženou, kterou jsem miloval a která stála přede mnou a rozhodla se, že se ptát nebude. V Bruggách se mi svěřila, že přemýšlí o Němcích určitého věku. Ale o těchto mužích a o tom, co dělali za války, nepřemýšlela.

„Kolik ti bylo, když jsi jezdila do Ludwigsburgu, třiadvacet?“

„Hodně jsem se podobala té šestnáctileté dívce na fotografii, jestli se ptáš na to. Ani dnes nevypadám o moc jinak, nemyslíš?“ Usilovně se snažila změnit dusnou atmosféru. Přála si, abych byl

stejný jako dřív, aby i náš vztah byl stejný jako dřív. Popadla průkaz a napodobila sešpulení rtů svého někdejšího já.

„Antonia Bieler Liesel von Krausová. A. Bieler.“ Viděl jsem ji a dělalo se mi zle.

„Opravdu musíme tím vším procházet, Henri? Anselm měl pořád moc práce, a tak jsme se dohodli, že bych ten životopis měla napsat já. Siemens, Bayer, všechny velké německé korporace přepisují svou válečnou historii. I my jsme museli vyprávět svůj příběh. Otto byl hrdina. Pomohl zachránit Evropu před Sověty. Vše ostatní lze vyřešit.“ Natáhla se po mé ruce, ale já se jí vytrhl. „Vlastní jméno jsme

na tu biografii pochopitelně uvést nemohli. Jak by to vypadalo?“ Znovu mě chtěla vzít za ruku. „Můj nejdražší, myslíš si snad, že jsme se dostali tam, kde jsme, aniž bychom věděli, kdo byl náš otec? Byly to zlé časy a lidé dělali zlé věci. Ale svět se otáčí a my musíme žít. Otto udělal i dobré věci. Úžasné.

Myslíš, že jsem o tom nevěděla? Každého člověka musíš brát v rovnováze. Já jsem ho milovala.“ Zavřel jsem oči.

„A ty tvoje protesty, že vyděrači o pomoci OSS lhali?“

„Domnívali jsme se, že je to nutné, že právě to potřebuješ, aby ses připojil k firmě, jak to chce Anselm a jak to chci já. Čekali jsme na tebe, Henri. Já jsem na tebe čekala.“ Usmála se. „Tolik toho můžeme společně vykonat. Pojď.“

Natáhla ke mně ruku. „Řekni, že mě miluješ.“

49

Na vraždu se nevztahuje promlčecí doba. Zákony nám tím říkají, že na paměti záleží a že musíme stát za tím, co jsme a co jsme udělali. Viktor Schmidt udělal to, co dělají zbabělci. Raději zabil sám sebe, než aby čelil soudu historie. Stejně jako Hitler. Jako Göring. Domnívám se, že Schmidt až do posledního dechu pohrdal světem a proklínal obyčejné smrtelníky, kteří se nesklonili před jeho nadřazenými metodami. Je nám bez něj líp, i když noviny každý den přinášejí důkazy, že jeho duch

žije a vzkvétá.

Občas myslím na Davida Grossmana, desátého svědka, a na to, jak policie zmařila jeho plány ohledně Gottlieba. Moc si přál toho muže zabít a donutit ho trpět, stejně tak i Vogta. Toho dne, kdy u soudu v Hannoveru svědčil proti magistrátním úředníkům v Celle, jsem navštívil přelíčení.

Gottlieb vešel do soudní síně a o pasti, kterou mu Laurent nastražil, neměl ani tušení. Díval jsem se, jak ho policisté obklíčili a nasadili mu pouta. A představte si, co u něj předtím, než ho posadili do cely předběžného zadržení, našli – nástroje jeho řemesla. Koncentrovaný syntetický opiát dávkovaný ve formě aerosolu, jímž své oběti během vteřiny omráčil, a tři injekční stříkačky a stejně tolik ampulí kapalného draslíku, který po nitrožilní aplikaci donutí srdce k smrtelným arytmiím. Zeligman, mohutný a přes své stáří silný muž, se mu vytrhl a dostal se až k oknu, z něhož vypadl. Těsně před smrtí volal jméno svého vraha. Ostatní podlehli, jak bylo naplánováno. Soudem nařízené exhumace nedávno pohřbených obětí prokázaly přítomnost nadměrného množství draslíku v těle a Gottlieb byl usvědčen.

Grossman se dočkal satisfakce ze střetnutí se svým potenciálním vrahem. Než Gottlieba odvedli ze soudní síně, přistoupil k němu a představil se.

„Německo válku prohrálo,“ ucedil. „Copak vám to nikdo neřekl?“

O rok později svědčil proti Reinhardu Vogtovi, který byl odsouzen za zločiny proti lidskosti a zemřel, starý a osamělý, za mřížemi věznice.

Svého rozhodnutí opustit Liesel jsem dlouho litoval. Ona i Anselm by mě s radostí přijali do lůna Krausových oceláren, kdybych se smířil s válečnými činy jejich otce jako s nutným zlem. Poptávka po jejich oceli zůstala vysoká. A – podle očekávání – jak rostl trh s osobními počítači, spustili zařízení na získávání drahých kovů z desek s tištěnými spoji. Když jsem se naposled díval, jejich podnik nedaleko Dillí představoval otevřenou ránu, která nicméně dalece překračovala požadavky místních předpisů na ochranu zdraví a životního prostředí. Liesel ve své nové funkci řídila zámořské továrny humánněji než konkurence. Nechala postavit nemocnice a zavedla přísná opatření proti zaměstnávání nezletilých. Zdvojnásobila platy, ale ty i tak zůstávaly ostudně nízké. Bezpochyby věřila, že udělala to nejlepší v oboru, který vyžadoval stále vyšší návratnost vložených investic.

Následujícího roku se provdala za Hanse Kellermana, farmaceutického magnáta, kterého odmítla onoho památného dne v Löwenherzu tím, že přivedla domů svůj letní experiment. Mě. O jeho bohatství nelhala. Pan Bayer kontroloval dvacet procent společnosti, která za války vyráběla plyn Cyklon B. Měl peníze, měl dům se jménem a pocházel z dobrého rakouského rodu. Grüss Gott.

Nikdy neměli děti.

Já jsem žil několik měsíců v Paříži a pak jsem se přestěhoval do Lyonu, kde jsem zahájil policejní kariéru v Interpolu. Rodiče a Fredu jsem navštěvoval tak často, jak mi to pracovní vytížení dovolovalo. V neděli po společném obědě jsem občas zašel do parku, kde jsme se s Izákem scházeli. Naše lavička tam pořád stála. Sedával jsem na ní a čekal, ale nic se nedostavilo, žádné hlasy, žádné představy. Nevěděl jsem, na co vlastně čekám, přesto jsem čekal na nějaké znamení. Možná jsem potřeboval úplně cizího člověka, někoho v souladu s věčností, kdo by ke mně přišel a řekl mi: „Udělal jsi, cos mohl. Vyprávěl jsi jeho příběh. Je na tebe hrdý.“ Ale nikdo cizí nepřišel a nedostalo se mi žádného znamení, snad s výjimkou slunce a větru a skotačících dětí.

Ovšem prostřednictvím těchto znamení jsem cítil Izákovu blízkost.

Dal mi medailon, aby mi sdělil, co nemohl vyslovit. A onoho léta medailon promluvil, i když jeho příběh zdaleka není úplný a je beznadějně propletený s osudy Krausových oceláren. Pořád spoustu věcí nechápu.

Neumím si představit, co znamená, když se řekne, že v koncentračních táborech zahynulo šest milionů duší a že od té doby zemřely v Gulagu a v Kambodži a ve Rwandě další miliony a že i v této chvíli trpí desetitisíce pod bičem tyranů. Jen s velkými obtížemi jsem schopen pochopit záhadu jediné duše. Tady u ohně sedí a podřimuje moje nevěsta, žena, s níž sdílím svůj život, který bych pro ni v případě nutnosti s radostí obětoval. Claire mi porodila syna. Sdílí mé naděje i smutky. Miluju ji tak,

že se to nedá vypovědět. Přesto je pro mě ve svém esenciálním nádherném já nepochopitelná. Je dokonalá a současně nepoznatelná. Co tedy může znamenat, že byl zavražděn milion, dvacet milionů duší jako Claire?

Tohle nedokáže lidská mysl obsáhnout.

Josif Stalin, který o těchto věcech věděl své, měl určitě pravdu. Milion mrtvých je statistika, jediná smrt je tragédie. Proto na Štědrý den zapaluju svíčky za děti Fredy a Izáka Kahaneových, které zemřely v zimě roku 1940 dlouho předtím, než dozrál jejich čas. Freda ztratila své dcery Fanny a Rose při experimentech s dvojčaty v Osvětimi. Izákovi synové se do táborů ani nedostali, esesáci je zastřelili u čerstvě vykopaných jam. Jmenovali se Samuel, David, Julius, Lipman, Bernd a Louis.

Neznal jsem je, ale každý rok jim zapaluju svíčku a přivolávám je zpět.

Jedné neděle jsem místo oběda s rodiči a Fredou zašel na hřbitov. Uplynul rok, než jsem byl připraven přistoupit k Izákovu hrobu s poslední znepokojující otázkou. Jak je po tom všem, čím musel projít, možné, že byl tak hodný a laskavý? Po Třetí říši a vraždách, po Drütte a Celle se rozhodl, že bude milým a něžným člověkem. Jak to dokázal ve světě Viktorů Schmidtů? A když jsem teď nastoupil k Interpolu a mým úkolem je pronásledovat Schmidty a znovu a znovu je konfrontovat, jak mohu být takovým člověkem já?

Během toho roku, kdy jsem se připravoval na návštěvu hřbitova, jsem na svých cestách postupně hromadil kamínky: Některé jsem posbíral na anglickém pobřeží, jiné na suťové stráni pod Mont Blankem, pár v lyonském parku. Když jsem se blížil k hrobu, měl jsem kamínků plnou kapsu. Před bronzovou tabulkou jsem postavil malou mohylu, pak jsem poklekl nad Izákovými ostatky a otevřel mu své srdce. Byl krásný den, vzduch sladký jako med a já jsem plakal a plakal. Neuvedu zde, co jsem mu řekl, protože slova lásky pronesená k duchu jsou vepsána v ohni. Stejně jako smrt milionů.

Ale věřím, celou svou bytostí věřím, že stejně je v ohni vepsána i láska.