Leonard Rosen

Hlasy chaosu

PROLOG

Nemohl se k hrobu přiblížit hned. Místo toho se Henri Poincaré procházel po hřbitově Montparnasse

až do soumraku, jenž ho dovedl na místo, kde slyšel cupitání duchů, kteří na něj volali jménem.

Chodil sem už třináct let. Obcházel náhrobky básníků, filozofů, umělců a vědců – všechno hrdinové

republiky. Jako mladý inspektor snil, že by jednou mohl spočinout mezi nimi, vedle svého

pradědečka, že by jej tak vlast odměnila za jeho služby a lásku k spravedlnosti. Tak velké měl tehdy

ambice. Vedly ho k tomu, že případy ne pouze řešil, ale řešil je s mravní silou a inteligencí, které

odpovídaly rodinné tradici.

Jaký byl blázen! Aby vzkřísil tento život, nejméně tisíckrát by obětoval svůj vlastní. Upsal by svou duši.

Jeho existenci však neukončila žádná smlouva s ďáblem, dokonce ani sebevražda. Protože Poincaré

žil, ale přinášel bolest těm, které miloval. Nejstrašnější důkaz ležel v tichém koutu tohoto hřbitova.

A tak se procházel, až sám podoben polovičnímu stínu stanul nad hrobem.

Po nebi se honily mraky, v korunách stromů sténal vítr. I nadále bude proměřovat svůj život tímto

způsobem: každý týden nočním vlakem z Dordogne, příjezd kolem poledne, očistí žulový náhrobek a

zvadlé květiny nahradí čerstvými. Šikovnější člověk by byl s úklidem hotov během několika minut,

tento si však půjčil z hrobníkovy boudy smeták a hodinu zametal. Nabral na lopatku poslední smítko

hnané větrem a žasl, že už zase nastalo jaro. Nechápal, jak je možné, že narcisy pořád kvetou. Ale

kvetly… i zde na hřbitově. I ptáčci zpěváčci se vrátili a stromy se odívaly listím. Mělo mu to přinést

útěchu.

Poklekl a zdravou rukou položil na hrob kytici lilií. Moje maličká, splynulo mu ze rtů neslyšně. Vybrali si nesprávnou oběť. Měli zabít mě.

ČÁST I

Která jest cesta k obydlí světla,

a kde přebývá temnota?

JOB, 38:19

1

Henri Poincaré vešel do vězeňského bloku a v duchu se obrnil proti cvaknutí ocelových dveří, jež na

něj fyzicky působilo podobně jako úplavice, kterou chytil před lety v Senegalu. Dlouhá pracovní

kariéra jej uvykla na vězeňské prostředí, přesto mu bouchnutí ocele o ocel při každé návštěvě cuchalo

vnitřnosti jako nemoc, která jej měla zabít. Vyděrači, podvodníci a pleticháři, vrahové, kteří pro lásku nebo pro peníze připravili o život jednotlivce, i fanatici, kteří plakali, když najednou zabili méně než padesát lidí, všichni odsouzení v těchto celách se pokládali za nadřazené, avšak nepochopené či

špatně pochopené tvory, kteří si od světa brali jen to, co jim po právu náleželo. Poincaré se domníval, že si tuto každodenní připomínku v podobě rachocení dveří zaslouží, a vůbec nejvíce si zaslouží jeden

druhého.

Jinými slovy řečeno, Stipo Banovič se ocitl v dobré společnosti.

Vzduch pod stropem bloku osvětlovaly jako v katedrále paprsky pronikající pevnými okny ve střeše, i

když dovnitř pronikalo jen velmi málo z holandského jara. Toto vězení, a zejména tento blok byl

vyhrazen pro celebrity svého druhu. Seděli zde váleční zločinci čekající na soud před mezinárodním

tribunálem v Haagu. Před čtyřmi měsíci ukončil Poincaré dlouhé pátrání, které jej zavedlo do šesti

zemí, a dopadl Stipa Banoviče na jednom vídeňském předměstí, kde žil se svou mladou nevěstou,

dcerou a synem. Onen večer, kdy zásahová jednotka vyrazila beranidlem dveře a vtrhla do domku,

četl Banovič svým dětem, které se mu usadily na klíně, pohádku před spaním. Trojice na pohovce u

krbu ztělesňovala dokonalý obrázek rodinného štěstí – až na to, že o řadu let dříve, v jiné době a na

jiném místě, nařídil Banovič masakr sedmdesáti muslimských mužů a chlapců, z nichž někteří byli

mladší než kudrnatý hošík, který mu teď seděl na klíně, a aktivně se na něm podílel. Matka i děti

hořce plakaly, zatímco Banovič hulákal velmi slušnou, byť se silným akcentem vyslovovanou

angličtinou: „Copak nevidíte, že jsem začal nový život? Teď vedu dobrý život!“

Nebylo na Poincarém, aby to posoudil. Než jej na tento případ nasadili, jeho nadřízení v lyonské

centrále Interpolu ho poslali k rokli, kde ležely mrtvoly. V bývalé Jugoslávii se tehdy ujímalo vlády jaro a putování terénem rozbahněným tajícím sněhem bylo velmi náročné. Vzduch však svěže voněl,

všude rašily zelené pupeny, zurčení tekoucí vody zvěstovalo znovuzrození přírody. Všude, jen ne v té

stinné rokli, kde jej němý klid vybělených kostí a tiché třepotání fragmentů tlejících součástí oděvů

srazilo na kolena. Ne, nebylo na Poincarém, aby rozhodoval o vině nebo odpuštění. Udělal svou práci

a teď tu svou odvede soud.

Už pracoval na jiném případu, dohlížel na zajištění bezpečnosti konference Světové obchodní

organizace na úrovni ministrů, která se konala v Amsterdamu. Tato návštěva byla vlastně zbytečná,

ale chtěl Banoviče ještě spatřit, než nasedne do vlaku, stejně jako by se před odchodem z domu

přesvědčil, že je zhasnutý plynový sporák. Bez dozoru byl ten chlap velmi nebezpečný a Poincaré se

chtěl ujistit, že je na tom správném místě, totiž za mřížemi.

„Pořád žiju a dýchám,“ řekl vězeň přibližujícím se krokům.

„Dobrá zpráva, Stipo. Oficiálně mě odvolali z vašeho případu a přidělili mi jiný úkol. Stačí, aby to

člověka rozesmutnilo… Lov na vás trval hodně dlouho.“

Banovič se odvrátil. V kostkované košili zapnuté až ke krku a v brýlích s tenkými kovovými

obroučkami nepůsobil jako velitel eskadry smrti, spíš jako knihovník, jímž před vypuknutím války v

Bosně byl. Drobné kosti, vysoké čelo, prsty klavíristy, takto přece vypadá učenec, ne masový vrah.

Dojem ještě posilovala barikáda právnických knih, které nashromáždil během přípravy na proces.

Banovič, pořád otočený zády, si povzdechl: „Byla válka. Děly se hrozné věci. Máte svoje svědky, ty

zrádné syny zkurvených matek. Ale mně dává zákon precedens, inspektore. Vřava bitvy. Lidé jsou

skutečně bestie, jak potvrdí třeba jen letmý náhled do historie. Víte, co dělali římští vojáci Židům,

kteří prchali z Jeruzaléma?“

„Nevím a je mi to jedno,“ odvětil Poincaré a přiblížil se k mříži.

Banovič se ohlédl přes rameno. „Mužům i ženám zaživa rozkuchávali břicha, aby se podívali, jestli

nepolkli zlato.“

Poincaré věděl, že kdyby proti němu teď stál sám v bosenských lesích, daleko mimo dosah zákona,

zemřel by krutou, nepředstavitelně bolestnou smrtí. Takto si u ocelové klece připadal jako v

zoologické zahradě před predátorem, postaveným vysoko v potravním řetězci. Mříže mu poskytovaly

jistotu, ale i tak z Banoviče vyzařovala hrozba, která Poincarému rozbušila srdce a donutila jej o krok ustoupit. Jeho profese nikdy nepatřila k těm snadným. Přátelé mu předpovídali, že při své lásce k

opeře a ezoterickým naukám v ní vydrží maximálně tři týdny. O tři desetiletí později, navzdory

nepopiratelným úspěchům, jichž dosáhl, pořád uvažoval, jestli se pro tuhle práci hodí.

„Roky jsem strávil na útěku,“ pokračoval chraplavě vězeň. „Boje skončily. Zasloužil jsem si žít. Jako

každý bojovník. A teď se na mě podívejte. Válím se tady v právnických knihách a musím se spokojit s

líbáním fotek svých dětí. A můžete za to vy, Poincaré. Ostatní agenti, které za mnou Interpol vyslal,

projevili trochu zdravého rozumu, lidského zájmu, pochopení pro podmínky, v jakých jsem se ocitl.

Varoval jsem je a oni odešli a dali mně pokoj. Ale vy…“ Sáhl pro fotografi a pomalu po ní přejel

prstem.

Jak člověk vůbec může snést pohled na mrtvé děti? I kdyby Poincaré žil sto let, nikdy nezapomene na

tu rokli a na to, co v ní leželo. Kosti malých chlapců natahující se po otcích, bratrech, sousedech, po mužích, kteří mohli nabídnout jen to, že si stoupli dopředu a zemřeli o něco dříve. A pak je tam

nechali hnít, dokud těla nezapadala sněhem. „Mohl jsem pátrání ukončit,“ souhlasil Poincaré. „Byla

válka a vy jste v ní opravdu bojoval.“

Vězeň přikývl.

„A teď když válka skončila a vy máte novou rodinu, chcete se vrátit domů.“

Banovič při té představě zavřel oči.

„Tak jako se chtěli vrátit domů ti muži a chlapci. Prosili o milost, Stipo? Modlili se?“

Vězeň hleděl do chodby a Poincaré přemýšlel, zda jeho slova vůbec vnímá. Ale ano, zaznamenal je, a

když nakonec promluvil, byla jeho odpověď ostrá jako nůž. „Za války se dějí zlé věci,“ řekl Banovič.

„Jenomže vy jste ve válce nikdy nebojoval. Takže nechte těch keců, protože vy mě nemáte co soudit.“

„Žádný strach, Stipo. O to se postará tribunál.“

Vězeňský blok byl dlouhý jako polovina fotbalového hřiště a oba muži představovali jediné zástupce

lidského druhu na té velké ploše.

Vězeň se zasmál. „K čemu ta návštěva?“

Poincaré na něj mlčky hleděl.

„Ale jděte, tak chytrý chlap jako vy.“

„Dělá se mi z vás zle.“

„Aha, konečně upřímné slovo! Dobrý začátek!“ Banovič zvedl dva prsty ve vítězném znamení a ukázal

jimi na oči nejdřív Poincarému a pak sobě. „Dovoluju si prohlásit, inspektore, že jste se přišel podívat do zrcadla.“

„Jděte k čertu.“

„Tam už jsem byl… Prožil jsem léta v pekle. Přiznejte si konečně, že vás fascinuju!“

„Přiznám pouze neodolatelnou touhu vidět vás hnít za mřížemi.“

„Aby byl svět v bezpečí před strašáky jako já?“ Znovu ukázal na oči Poincarému a pak sobě.

„Podívejte se pořádně… Víte, opravdu jste udělal chybu, že jste mě nezabil, když jste měl tu

možnost.“

Poincaré přistoupil k mříži. „Málem jsem to udělal,“ zašeptal a Banovič se k němu přiblížil. „Prošlo by mi to. Uvedl bych do hlášení, že jste kladl odpor a my jsme se museli bránit. Ale to bych se zachoval

stejně jako vy. Ne, viděl jsem, co po vás zůstalo v té rokli. Půjdete před soud, budete odsouzen a

shnijete ve vězení.“

Byl už v polovině chodby, když jej dostihla vlna řevu a sprostých nadávek, jako by se vyvalila z kanálu.

„Byla to zvířata! Četl jste můj spis, Poincaré. Víte, že jsem měl rodinu! Tři děti! Znásilněné a

vykuchané před očima jejich matky – mé Sylvie. A Sylvie znásilněná před očima svých rodičů! Pak jí

vyřízli dělohu i s naším nenarozeným dítětem a rodiče nechali plahočit se životem, který vypadá tak,

že teď žebrají, aby je někdo zabil. Tohle všechno jste četl, inspektore! A přesto jste si pro mě přišel.

Copak vás ani jednou nenapadlo zamyslet se, proč se z chlapa stane zabijácký stroj? Byl jsem

obyčejný člověk! Dobrý člověk! Měl jsem rodinu a práci. Pak ale přišla válka, kterou jsem nevyvolal,

kterou jsem nechtěl, ani v ní nebojoval, a o všechno mě obrala. Ale než zemřu, postarám se, abyste

prožil totéž co já. Přísahám, zakusíte to na vlastní kůži!“

Já lidi nepouštím, řekl si inspektor v duchu a opakoval ta slova jako zaklínadlo, které jej provedlo

ocelovými dveřmi na konci bloku, pak dalšími, až za ním zaklapla hlavní brána, ocel na ocel, a on stál

před věznicí a mimo dosah Banovičových muk. Rozhoduje někdo jiný, ne já. Ztěžka se opřel o korbu

náklaďáku, odstaveného u obrubníku, a vložil si mezi rty dvě tabletky.

Cítil, že se o něj pokouší infarkt.

Vlak z Haagu do Amsterdamu projížděl mezi křiklavě zbarvenými květinovými lány. Pověstné

holandské tulipány na pozadí olověných mraků ženoucích se od Severního moře působily jako

protilék na vyčerpání. Poincaré potřeboval pomoc. Víc než byl ochoten si přiznat. Banovič ho

znervóznil. I teď, o hodinu později, mu srdce bušilo rychle a nepravidelně. Sice ne přímo strachem,

ale postačilo vědomí, že se na něj soustředila něčí nesmiřitelná nenávist. Není to životu nebezpečné,

ujistili ho lékaři. Prostě jen nepříjemná arytmie. Může ji vyvolat například přemíra vína. Nebo studený nápoj. A někdy stres. Máte stresující zaměstnání?

Tabletky už brzy zaberou a vrátí srdeční činnost k normálu, jeho život opět vklouzne do starých kolejí.

Už to v minulosti zažil několikrát, tuhle konfrontaci s nezastíraným vražedným hněvem mužů, které

strčil za mříže. Na Banovičův výbuch prostě zapomene, jak se to už dávno naučil.

Otevřel mobilní telefon a dlouho poslouchal vyzváněcí tón v naději, že to zvedne. „To jsem já,“ řekl

konečně.

„Ach, Henri! Jsi v pořádku? Mluvíš nějak unaveně.“

„Ani ne.“

„Ten chlap v Haagu, že? Říkal jsi, že s ním skončíš.“

„Já vím.“

„No tak s ním… skonči. Včera večer volal Etienne. Přece jenom k nám na farmu nakonec s Lucil e a

dětmi přijedou. Víš přece, jak obtížně hledají v nabitém programu pár dní volna. Slib mi, prosím tě, že to nebudeš přehánět s prací, dokud se nevrátíme do Lyonu.“

„Už jsem říkal, že přes víkend musím pracovat.“

Neodpověděla. Ani nemusela.

„Ale slibuju, že z Amsterdamu pojedu rovnou domů.“

„Už toho bylo dost. Měl bys té práce nechat a odejít do výslužby.“

Vzhledem k ranním událostem vítaná možnost. Po třiceti letech působení v Interpolu, kdy stoupal po

hodnostním žebříčku a v podstatě nezažil dovolenou, z níž by ho neodvolal naléhavý požadavek

nadřízených. Kdysi odjel do Patagonie, do říčního údolí nedostupného jako Mariánský příkop, a i tam

za ním přijel úředník z místní pobočky na koni s příkazem, aby se inspektor Poincaré před návratem

spojil se státní policií v Buenos Aires ve věci ukradených uměleckých předmětů. „Dálnopis z kanceláře

Interpolu v Lyonu,“ začal onen úředník s kloboukem v ruce a v hlase mu zněla tak upřímná omluva, že

narušuje rodinnou dovolenou, že Poincaré neměl to srdce odmítnout. Naproti tomu Claire zakryla

malému Etiennovi uši, a místo aby zabila posla špatných zpráv, obrátila se k manželovi: „Můžeme být

ještě dál od civilizace, Henri? Neměli bychom příště odjet na severní pól?“

Ani tam by si nepomohli. Interpol nasazoval Poincarého jako strategickou zálohu, dovolená

nedovolená. Pro většinu bezpečnostních agentur v západní Evropě a obou Amerikách se stal

agentem, který stárne se ctí. Co ztratil na fyzických schopnostech, to získal na intuici. Dokázal

předvídat kroky zločinců, jako kdyby byl sám pronásledovaný, a jeho houževnatá vytrvalost se stala

legendární – dopadení Banoviče bylo jen posledním příkladem.

Vytrvalost si ovšem vybírala svou daň. Ve dnech jako tento se jeho srdce dožadovalo méně

náročného zaměstnání a Henri přemýšlel o penzi v Dordogne. Ale nemohl to udělat, ještě ne, protože

na otázku, která jej tak neodolatelně přitahovala k policejní práci – jak mohou na světě, který je v

mnoha ohledech tak sladký, žít odporné zrůdy jako Banovič – dosud neznal odpověď.

Vždycky přišel další případ.

2

Paolo Ludovici byl štíhlý šlachovitý muž, který působil v Národní centrále Interpolu v Miláně. Sešel se s Poincarém na nádraží Amsterdam Centraal a bez zdvořilostních frází mu podal složku se spisy.

„Problém,“ oznámil. „Zatímco jsi byl v Haagu, rozmetal výbuch pokoj v horním patře hotelu u kanálu

Herengracht.“

„Člověk by si rád odpočinul, ale musí pokračovat v práci,“ povzdechl si Poincaré a otevřel složku.

„Nevíme o žádné souvislosti s tou konferencí Světové obchodní organizace, faktem však zůstává, že

obětí exploze byl James Fenster, vynikající matematik a profesor z Harvardu, který měl promluvit na

pátečním plenárním zasedání. Studoval v Princetonu, kde získal doktorát. Svobodný, bezdětný.

Narozen v New Jersey. Politický agnostik. Žádné dluhy, které by stály za řeč.“

Ludovici si vzal jeden ze dvou pohárků kávy, které Poincaré koupil, a nasedl do nenápadného auta

vypůjčeného od holandské policie. „V každém případě byl Fenster přihlášený v pokoji, kde k výbuchu

došlo. To, co z něj zbylo, vypadá jako spálený rostbíf.“

Poincaré zavřel oči.

„Řekni mi něco užitečného, Paolo.“

„No dobře. Z Bostonu nám pošlou faxem dentální záznamy. Massachusettská policie už zajistila

Fensterovu kancelář. Kriminálka sbírá vzorky pro analýzu DNA a my je pak porovnáme s výsledky,

které získáme z ostatků. Ale o totožnosti oběti zřejmě nelze pochybovat, Henri. Hotelový recepční

potvrdil, že si Fenster u něj dvacet minut před výbuchem vyzvedl klíč od pokoje čtyři E. Na záběrech z

videokamer v hale je vidět, jak v devět hodin jedenačtyřicet minut vchází do hotelu. Bomba vybuchla

tři minuty po desáté a srovnala pokoj čtyři E se zemí.“ Ludovici nastartoval. „A pro tvou informaci, ten atentátník použil chloristan amonný.“

„Qu’est-ce que c’est?“

„Raketové palivo.“

Paolo šlápl na plyn a vjel s renaultem do provozu na Prins-Hendrikkade, jako kdyby se zařazoval do

závodního pole ve formuli jedna. Stejně rychle dupnul na brzdu, aby nepřejel cyklistu, který šněroval

ulici středem vozovky, a rozlil Poincarému kávu.

Inspektor se prudce vytočil na sedadle a pozoroval skvrnu, která se mu šířila v klíně. „Paolo!“

„Proboha, vždyť je to jenom kafe, tak nedělej vlny.“ Ludovici zatroubil a podřadil. „Čistírnu ti

zaplatím.“

Poincarém lomcoval vztek, avšak Ludovici si toho nevšiml nebo mu to bylo jedno. Inspektor vytáhl z

přihrádky v palubní desce hrst papírových ubrousků. Dobré bylo to, že mu úlek napumpoval do žil

adrenalin, který donutil srdce vrátit se k pravidelnému rytmu. Pro jistotu si zkontroloval pulz – ba-

bump… ba-bump… ba-bump – pravidelný jako metronom a pak si ubrousky utřel z kalhot skvrny od

kávy. Nakonec mu Paolo prokázal laskavost, ale na místo činu přijede jako počuraný školáček.

Co s tím Ludovicim člověk nadělá? Poincaré si ho oblíbil a čas od času si jej vyžádal ke spolupráci, ale museli jste ho brát se vším všudy, nebo vůbec ne. Fungoval pouze na jednu rychlost – plnou parou

vpřed – a jeho metabolismus si nezadal s kolibříkovým. Běžně pracoval osmnáct hodin denně a

každého, kdo se k němu přiblížil, nabudil na vyšší výkonnost. Rychle jedl, rychle mluvil, rychle

dospíval k závěrům, které byly vesměs správné, a dívky střídal s rychlostí a necitlivostí, která šokovala i svobodomyslného Poincarého.

Kromě toho byl hezký. Ne krasavec jako z módních magazínů, ale vyzařovala z něj naprostá

sebejistota, která v mnoha případech dosahuje stejného účinku. Kamkoliv přišel, lidé si ho okamžitě

všimli. S oblibou nosil saka a pláště přehozené přes ramena jako ve Felliniho filmech a měl smysl pro

módu, kterou byl Poincaré schopen tolerovat pouze u Italů. Jeho jedinou znepokojující slabinou bylo,

že nepřiměřeně riskoval, občas vyloženě hloupě, v bláhovém přesvědčení, že jemu se přece nemůže

nic stát. Když se před dvěma roky poprvé setkali při řešení jednoho případu v Marseille, Ludovici se

vzepřel výslovnému rozkazu a vtrhl do hotelového pokoje, kde se skrýval pašerák drog na útěku, bez

neprůstřelné vesty, bez vysílačky, beze zbraně, prostě si jen tak promluvit. Hotel obklíčily více než dvě desítky příslušníků speciálních policejních jednotek, z nichž každý se kryl za ochrannou bariérou.

Agent s uprchlíkem mluvil pod pozorným dohledem odstřelovačských dalekohledů a o hodinu později

vyšel z hotelu sám. „Chce pizzu a láhev Mas de Gourgonnier ročník dva tisíce dva,“ oznámil kolegům,

kteří na něj doráželi otázkami. Velitel zásahu tedy poslal pro pizzu a jednomu podřízenému dal rozkaz

sehnat víno. Uprchlík se najedl, a když se těžce přepočítal ohledně svých šancí prostřílet se z

obklíčení, zemřel jedinou odstřelovačskou kulkou po zásahu do hlavy. Když se Poincaré chtěl

představit mladému agentovi, který odhalil pašerácký gang v Brindisi a prostřednictvím úřadovny v

Lyonu připravil v Marseil e uvítací výbor, našel Ludoviciho, jak o samotě sedí na obrácené přepravce a

dojídá zbytek pizzy po mrtvém. „Asi nepředpokládáte, že ta pizza má nějakou forenzní hodnotu,

viďte?“

Poincarému se okamžitě zalíbil.

„Jeho přednáška se měla jmenovat… Moment.“ Ludovici vylovil z kapsy cár papíru a v hustém

provozu si ho prohlížel. Znovu dupnul na brzdu a zastavil na šířku dlaně před jakýmsi puberťákem,

který bez rozhlédnutí vešel do vozovky, po níž se rozletěly hranolky s kečupem. Paolo stáhl okénko,

hodil mu pár drobných, zařval, ať příště čumí, kam leze, otočil se k inspektorovi a s kvílením

pneumatik se rozjel. Mladík mu i tak stihl praštit pěstí do karoserie. „Nevyhnutelnost sjednocení

světové ekonomiky. WTO musela Fenstera milovat. Každopádně to vysvětluje, proč byl ve městě.“

Plnou rychlostí projížděli náměstím kolem sochy baculatého kupce z období zlatého věku

Amsterdamu, která sice stála na žulovém podstavci, ale byla celá potřísněná holubím trusem. „Kdo,“

ptal se Poincaré, „by chtěl zabít matematika, když vyloučíme obvyklé důvody, jako jsou dluhy, nevěra

a podobně?“ Několik domovních bloků před nimi provoz znatelně zpomalil na jiném náměstí, jemuž

vévodil další dobře živený měšťan. Pod sochou v obdélníku vymezeném policejními zábranami

pořvával shluk demonstrantů hesla proti Světové obchodní organizaci. Poincaré si všiml jednoho

transparentu. Na prostěradle byla namalovaná staromódní pokladna s otevřenou zásuvkou,

rozkročená nad zeměkoulí. Do přihrádek, kde bývají bankovky, napsal protestující jména zemí třetího

světa písmem pokrouceným jako v křeči.

Ludovici sešlápl plyn k podlaze. „Takže kdo jiný zabije matematika než jiný matematik? Říká se o nich,

že na své úspěchy vzájemně žárlí jako nepříčetní. Ale možná otázka zní, kdo by zabíjel, aby sabotoval

zasedání WTO?“ Podřadil do zatáčky a vyrazil k blikajícím majáčkům pohotovostních vozidel.

Poincaré se podíval na druhou stranu kanálu, kudy vedla úzká dlážděná ulička lemovaná domky

natěsnanými jako jádra na kukuřičném klasu. Před pár staletími sloužily jako sklady a pod vikýři

mnohých zůstalo zabudováno rameno jeřábu, který vytahoval zboží do vyšších pater. Zděné štíty byly

většinou postaveny do tvaru zvonů, stupňů a chrličů. Jedna budova však ozdobnou fasádu

postrádala, její část po explozi zmizela.

Ludovici zaťal zuby a pohodil hlavou. „Blíž už se nedostaneme,“ utrousil a zabrzdil u obrubníku.

„Odtud půjdeme pěšky.“

3

Scéna, která Poincarého a Ludoviciho v hotelu Ambassade na adrese Herengracht 341 přivítala, se

vzpírala pochopení. Ničivé dílo se totiž striktně omezilo na jediný pokoj v nejvyšším patře. Jako kdyby se z mraků spustil mohutný dravci pařát a odnesl místnost i s částí štítu a sedlové střechy a zanechal

po nich jen ohyzdnou rozšklebenou díru. Svým způsobem umělecké dílo. Pokoje po obou stranách i

pod místem výbuchu zůstaly nedotčeny, tak jako zůstane nedotčený dort poté, co si někdo opatrně

vezme první kousek. Na ulici poseté rozdrcenými cihlami, střešními taškami a trámy tak silnými, že by

se z nich dala postavit stará obchodní loď, leželo několik kousků z osobního majetku oběti. U každého

byla umístěna cedulka s číslem důkazu: ponožka, sluneční brýle s popraskanými čočkami, tuba

americké zubní pasty, potrhaná košile. Poincaré se odvrátil od smutných pozůstatků obyčejného

života i od předmětu, který ležel pod modrou plachtou dvacet metrů vlevo.

Tohle všechno jen proto, aby zemřel jediný člověk?

Hasiči po sobě nechali smrdutý polévkovitý svinčík, všechno, co se v době zásahu nacházelo na ulici –

automobily, dlažba, hotel, trosky budovy po výbuchu –, nasáklo vodou z kanálu, kterou se snažili

uhasit požár. Poincaré si všiml muže v modré kombinéze a s latexovými rukavicemi, který se hádal s

velitelem hasičů.

„Technici z kriminálky jsou pěkně naštvaní,“ poznamenal ženský hlas. „Hasiči sice zachránili domy, ale

zničili všechny důkazy.“

Gisele De Vriesová podala Poincarému ruku; vždycky si potrpěla na formality. Jako příslušnice

nizozemských bezpečnostních sil působila v roli styčného důstojníka s Interpolem. Byla jediná, koho si

Poincaré do svého týmu osobně nevybral. Agenti Interpolu nemají zákonné právo zatýkat a při

vyšetřování každého případu musí spolupracovat s policejními složkami hostitelské země. De

Vriesová na Poincarého okamžitě zapůsobila tvrdostí své povahy, která připomínala křemen. Dejte jí

jakýkoliv úkol, třeba shánění nějakých údajů, a ona jej splní před termínem. A nejenže sežene

příslušné informace, ale předloží i jejich analýzu z různých úhlů pohledu. Pracovní stůl měla vždycky

vzorně uklizený, šaty precizně vyžehlené, nenápadné boty s hranatou špičkou vyleštěné jako zrcadlo.

Pouze dlouhé kaštanově hnědé vlasy, volně stažené vzadu u krku a splývající do půli zad, naznačovaly

bohatý vnitřní život.

„Na první pohled by člověk soudil, že někdo ten pokoj vyřízl laserovým dělem umístěným někde

tam,“ ukázala na druhý břeh kanálu, kde se srotil dav čumilů.

Podala inspektorovi fotografi . „Pořízená před deseti minutami z policejní helikoptéry. Stopy výbuchu

jsou na obou stranách budovy identické a odpovídají bombě umístěné zde, pod umývadlem.“ Poté

předložila Poincarému plánek hotelového pokoje. „V době výbuchu se Fenster nad ním musel

sklánět. Tělo sice shořelo k nepoznání, ale v tom, co zbylo z trupu, se našly střepiny porcelánu. A ještě máme tohle.“ Sáhla pro kus mokrého, ohořelého dřeva, přičichla k němu a podržela ho v natažené

dlani. Poincaré se zachvěl.

„Chloristan amonný,“ poučila inspektora. „Raketové palivo, věřil byste tomu? Prudce hoří a za

určitých podmínek může explodovat. Kdyby atentátník použil stejné množství semtexu, srovnal by se

zemí celý blok. Z jistého hlediska to byla velmi elegantní práce.“

Poincaré už ve své kariéře viděl pozůstatky výbuchů nejrůznějších trhavin, ale s raketovým palivem

použitým pro jiný účel, než je doprava těžkých předmětů mimo dosah zemské přitažlivosti, se setkal

poprvé. „Moc typické to není, že?“

„To těžko,“ souhlasila De Vriesová.

„Dobrá, tak posbírejme zbytky.“ Poincaré znovu přičichl k ohořelému dřevu. „Pošlete vzorky do

laboratoře tady v Amsterdamu, ať udělají rychlou analýzu, ale chtěl bych, aby se na ně podívala i

Evropská kosmická agentura. A NASA. Mohlo by nám to zúžit rozsah pátrání.“

„Zemřít skloněný nad umývadlem,“ poznamenal Ludovici. „Počítám, že v tom je skryto nějaké morální

poselství.“

Poincaré se podíval na modrou plachtu a znovu se odvrátil. Jeho averze však nevycházela z

přecitlivělosti. Během své kariéry viděl nespočet mrtvol, stále v nich však nedokázal spatřovat pouhé

kusy masa poté, co dotlouklo srdce. Existuje něco, čemu se říká Život – třeba když Claire vzhlédne od

práce a usměje se na něj – a ne-Život. Smrt. Úžas nad zázrakem jednoho nutně zahrnuje i úžas nad

zázrakem druhého a Poincaré prostě nemohl při pohledu na ohořelé tělo nic necítit. Už brzy vypne

některé smysly a přistoupí k ostatkům.

„Morální poselství?“ zaduněl od vchodu do hotelu, který se nacházel tři schody pod úrovní ulice,

pohřební hlas. Serge Laurent položil těžkou ruku na Ludoviciho rameno. „Mladý muži, jediné morální

poselství, které tady vidím, říká, že čistota je téměř rovna božství.“

Poincarého nejbližší přítel a důvěrník ve službě i mimo ni se podíval na hodinky. „Od výbuchu už

uplynuly skoro tři hodiny a recepční se pořád klepe jak ratlík. Ten chlap potřebuje přebalit plínky a

nejspíš i nějakou injekci, ale své místo neopustí. Profesionální hrdost.“

Poincaré viděl, že si Laurent všiml skvrny od kávy na jeho kalhotách a že se musí hodně ovládat, aby

neutrousil peprnou poznámku o pokročilém věku a ovládání moči. Oba muži zasvětili své životy

Interpolu, ale co do temperamentu a přístupu k případům se tak diametrálně lišili, že by nikoho

nenapadlo, jak pevné přátelství se mezi nimi vytvoří. Zatímco Poincaré čelil valící se vlně jako

mentální džudista, elegantně se vyhýbal potížím, pozorně studoval protivníky a čekal, až zakopnou,

Laurent upřednostňoval přímou srážku. Kdyby pracoval jako fyzik, živil by se rozbíjením atomů. Právě

tato vlastnost mu pokaždé zničila manželství.

„Kluci z kriminálky si to za chvíli rozdají na pěsti s hasiči za to, jakou spoušť nadělali na místě činu,“

poznamenal Laurent. „Získávání důkazů bude extrémně náročný úkol, ale podařilo se jim určit jeden

význačný fakt: sebrali zřetelné otisky prstů z kliky na dveřích pokoje i na okně a ty se shodují s otisky na klíči od pokoje, které se zase shodují s otisky levého palce a pravého ukazováku oběti, což jsou,

když už se ptáš, jediné prsty, které zůstaly jakž takž zachovány a nezměnily se v beztvarý škvarek

nebo neuletěly do kanálu. Trup zůstal zaklíněný tamhle v tom stromě,“ ukázal na něj, „a noha skopla

z bicyklu jednoho chlápka.“ Laurent zavřel notes. „Prosím tě, bože, až umřu, ať zůstanu v jednom

kuse.“

Shromáždění na druhém břehu kanálu se ještě rozrostlo, čumilové se vykláněli z oken. „No dobře,“

prohlásil Poincaré. „Máme použitelné otisky, což ovšem neznamená, že jsme pozitivně identifikovali

oběť. Co uděláme, abychom potvrdili totožnost?“

„Údaje z Bostonu dostaneme zítra ráno,“ odpověděl Laurent. „Jo, málem bych zapomněl.“ Otevřel

složku, vytáhl z ní uzavíratelný plastový sáček na důkazy obsahující fotografi a položil ho na kapotu

mercedesu těžce poškozeného střešním trámem. „Je plná Fensterových otisků… Přesněji řečeno

otisků oběti.“ Naklonili se ke snímku.

Uplynulo několik vteřin. „Ale no tak, lidičky, není to žádná hra, když nikdo nehraje. Vzadu je popisek.

Vítěz dostane dvě eura.“

Ludovici zkusil tipovat jako první: „Horské pásmo. Minulý týden jsem při návratu domů letěl nad

Alpami. Vypadalo to úplně stejně. Centrální hřeben větvící se do vedlejších.“

„Gisele?“

„Angiogram. Když moje matka dostala infarkt, doktoři mi ukázali snímek, který vypadal nějak

podobně. Domnívám se, že to je krevní řečiště. Ale taky to může být řeka s přítoky. Nebo kořeny

rostliny.“

„Všechno špatně. Henri?“

„Ušetři nás těch hádanek, Sergi.“

Laurent obrátil fotografii a přečetl popisek: „Blesk. Negativ. Série tři, obrázek A, přednáška pro WTO.“

Na okamžik se odmlčel a dodal: „Zřejmě těch obrázků existovalo víc, ale nenašli jsme je.

Předpokládám, že je zničil výbuch.“ Rozhlédl se po troskách. „Jak je možné, že všichni ostatní přežili?

Jo, a slyšeli jste, že dnes došlo k další explozi? V Miláně. Klasický dynamit.“

„V Miláně?“ podivil se Ludovici. „Kde přesně?“

„V Galeri Viktora Emanuela II.“

„Ne…“ Ludovici se v Miláně narodil. Sáhl do kapsy pro mobilní telefon a poodešel vyřídit hovor.

„Výbuch si vyžádal šest obětí,“ doplnil Laurent. „Jakýsi chlap oblečený v bílé róbě prosil Ježíše, ať

uzdraví svět, a pak se odpálil. Náš atentát žádný náboženský podtext nemá, alespoň podle mě.“

De Vriesová pomalu listovala štosem papírů. „Nepíše se tu, že by viděli někoho v bílém hábitu. Ještě

to prověřím. Ale říkal jsi, že ten Fensterův obrázek souvisel s jeho přednáškou? Měl přece mluvit o

globalizaci, Sergi. Jak to spolu souvisí?“

Laurent se usmál. „Tomu se říká záhada, má milá.“

4

Na podlahu v malém pekařství, kam si Poincaré zašel utřídit myšlenky, občas dopadal obdélník

slunečního svitu. V obchůdku panoval vzácný klid, stísněnému prostoru dominovaly dva kavárenské

stolky. Poincarého přilákaly ovocné dortíky a zákusky vystavené ve výloze, ale vybral si špatně.

Majitelka, vzor holandské pohostinnosti, jej téměř dusila svou pozorností. Dlouho otírala bezchybně

čistý stůl, sotva se začetl do početných poznámek o odpoledním případu. Potom se pustila do

přerovnávání čokolád uložených na polici u jeho ramene a nakonec začala zametat a vytírat podlahu

a požádala ho, ať si přesedne. Zůstal, protože to byla jediná kavárna v okolí a protože potřeboval

sedět u šálku s něčím teplým.

„Třetí espresso?“ nakrčila údivem obočí. „Určitě ho chcete?“

Měl jí za přerušení poděkovat. To, co viděl, nedávalo prakticky žádný smysl a občas zjistil, že

nejpřímější cesta k objasnění vyžaduje kompletní ignoraci faktů a nechat myšlenky volně plynout.

Majitelka kavárny mu alespoň zabránila roubovat jednu teori na druhou.

„Tohle se dá jen těžko nazvat tělem,“ řekl před necelými čtyřiceti minutami soudní patoložce. Celé

odpoledne – ať už zkoumal ruiny hotelového pokoje, pomáhal hasičům sundat botu z koruny stromu

nebo se skláněl nad polním mikroskopem a prohlížel si střípek porcelánu – jej k sobě volaly ostatky

mrtvého. Podlehl, až když se muži v ochranných oděvech chystali naházet zbytky oběti do

nepromokavého vaku. V duchu se obrnil a šel se podívat na mrtvolu.

„Případy popálenin bývají šokující,“ připustila doktorka Güntherová. Jako soudní patoložka převzala

veškerou starost o tělo na místě činu, včetně přístupu k němu. Ještě než se seznámili, Poincaré ucítil

na dvacet metrů její žvýkačku a správně odhadl povolání. Mnozí patologové se stávají navyklými na

peprmint v různých podobách. Neustále je pronásleduje nasládlost zahnívajícího masa z pitevního

stolu a mátová silice se ukázala méně toxická než gin. „Tenhle netrpěl,“ poznamenala. „Člověk, který

by věděl, co se blíží, by se určitě odvrátil. On schytal plný zásah.“ Namířila teleskopické ukazovátko do míst, kde mrtvý míval hrudník a nyní tam zela dutina až k páteři. „Plíce pryč, srdce pryč, v podstatě

všechny vnitřnosti. Měkké tkáně totálně spálené. Všimněte si nepřítomnosti přímých zranění na

zádech a bocích oběti. Neodvrátil se.“

Poincaré soustředil pohled na špičku kovového ukazovátka a snažil se vnímat tělo jako anatomický

preparát, aby potlačil návaly na zvracení. „I při plném zásahu není o nic méně mrtvý,“ podotkl.

„To je pravda,“ odvětila Güntherová. „Nechcete žvýkačku?“

Odmítl.

„Zastavte se v neděli u mě v kanceláři a projdeme si spis o případu. Do té doby dostaneme z Bostonu

zprávu o DNA a zpracujeme vlastní vzorky v našich laboratořích.“ Spustila plachtu. „Mrtvý je mrtvý,“

konstatovala se stejným citovým nábojem, jaký se projevuje při přikrývání hromady listí. „Já

zrekonstruuju jak a vy, příteli, objasníte kdo a proč. Tohle budou poslední služby, které mu kdo kdy

prokáže.“

Hleděl oknem kavárny na malý dvorek ohrazený cihlovou zídkou a přemýšlel, co svět dluží mrtvým.

Na tuto otázku už jednou odpověděl, když téměř dva roky pronásledoval Banoviče. Nahlédl do

poznámek a usoudil, že tu odpověď bude hledat znovu. „Po takových dávkách kofeinu budete celý

rozklepaný,“ varovala jej majitelka kavárny, když před něj postavila další šálek espressa a talířek s

perníčky. „Používám boby ze Sumatry a pražím je po kilových dávkách, abych dosáhla co největší síly.

Zkuste, jak je silná.“ Zhluboka se nadechla nosem. „Cítíte tu sílu? Na vašem místě bych nejdřív snědla

ty perníčky, ať ji nepijete na lačno. Víte, že…“

Poincaré ukázal na dva předchozí talířky s nesnědenými perníčky, které zaplňovaly stůl, a pak zvedl

ruku. „Děkuji, už nechci.“

„Ale vždyť dostáváte ke každému šálku tři zdarma. To je naše čtvrteční specialita. Tři perníčky, jeden

šálek. Tři za jeden. Copak jste si nepřečetl tabulku?“ Ukázala k pultu.

„Tak dobře holandský neumím,“ omlouval se Poincaré.

„Nevadí. Tak vám je zabalím s sebou.“

„Ach ne, děkuji, to nemusíte.“

„Ale musím. Vlastnoručně jsem je upekla.“ Naklonila se a ukázala mu poslední várku. „Těmto říkám

Fantine, podle té postavy z Bídníků. Vidíte ten tvar? Mladá dívka s čepcem na hlavě. Byla sladká, ale

život jí zkysl. Proto přidávám do polevy citron. A taky se zlobila, což vysvětluje špetku cayennského

pepře.“

Poincaré se zvedl k odchodu, ale Holanďanka ho popadla za paži.

„No dobře, dobře. Tak já je položím sem na pult a zajdu do kuchyně.“

Zmizela za závěsem a inspektor se natáhl pro noviny složené na vedlejším stolku a otevřel je na

finanční stránce. Od té doby, co s Claire koupili statek ve Fonroque v kraji Dordogne, pravidelně

kontroloval vývoj cen na londýnské a pařížské burze, aby se přesvědčil, jak prosperují jejich investice.

Z jeho platu a z tržeb za několik obrazů, které manželka ročně prodala prostřednictvím galerií v Paříži a New Yorku, hradili nájemné za byt v Lyonu a Etiennovo školné. Po osmi letech, kdy splatili všechny

dluhy a očekávali slušnou, byť ne přepychovou penzi, odmítli doporučení dvou finančních poradců a

vzali si velkou hypotéku na zakoupení vinice na jihu Francie společně s kamennou budovou, do níž

mírně zatékalo. Tahle bukolická představa venkovské budoucnosti nedávala smysl, protože jejich

dosavadní zkušenosti se zemědělstvím spočívaly v pěstování dvou nebo tří rajčatových keříků

zasazených do velkých květináčů na balkoně. Ale když onoho roku odjeli na dovolenou, zastavili se

během odpolední procházky na hřebeni kopce, odkud se jim otevřel výhled na udržovanou vinici na

svahu, pod nímž se leskla meandrovitá hladina řeky a za ní se rýsovala prastará vesnice. Trvalo jim

pouhých patnáct minut, než kývli na absurdní nápad, a nyní Poincaré denně kontroloval akciové trhy

a jeho vyhlídka na spokojený důchod se blížila a vzdalovala s cenami akcií Airbusu a společnosti

Sumitomo Metal Industries Ltd.

Složil noviny a chystal se opustit kavárnu, ale vtom mu zrak padl na krátký článek o vraždě právní

poradkyně gangsterů v Barceloně. Mladá žena obdivovaná policií, s níž spolupracovala, a milovaná

gangstery, které hájila, obdržela několik čestných ocenění od městské rady a získala uznání na

mezinárodní konferenci o prevenci kriminality mládeže. A teď ji zavraždili? Zpráva se šířila daleko za

hranice města a jedním z důvodů byly i okolnosti, za nichž bylo tělo nalezeno. Oběť seděla za svým

psacím stolem v komunitním centru s jedinou kulkou vpálenou do týla a na halence měla připíchnutý

vzkaz s citátem z evangelia svátého Matouše, konkrétně 24. verš kapitoly 24.

Bez ohledu na to, co všechno zažil v průběhu let a desetiletí, kdy pronásledoval zločince, se Poincaré

pořád dokázal morálně rozhořčit. Dnes ráno uzavřel kapitolu masového vraha a hned odpoledne

zahájil další, týkající se pumového atentátu. Zítra – kdo ví? Ve dnech jako ten dnešní toužil po

obyčejnějším životě bez vzrušení. Poznamenal si do notesu, že si musí vyhledat v bibli příslušnou

pasáž a podívat se do databáze Interpolu na ten bombový útok v Miláně. Oba pachatelé se zřejmě

dovolávali Ježíše Krista. I když se u Herengrachtu podobný apel neobjevil, Poincaré už zažil podivnější spojitosti a chtěl se ujistit, že v Miláně nezahynul žádný profesor nebo matematik. Dopil espresso.

James Fenster, pomyslel si. Z toho člověka zbylo jen pár ohořelých částí těla, nedokonalá kremace.

Nechal na stole až příliš štědré spropitné a vyšel do počasí, které se oproti propršenému týdnu hodně

zlepšilo. Přes mraky nad Herengrachtem prosvítalo slunce a dodávalo městu proslulému plochostí

významný svislý rozměr. Čerstvý vítr od západu přinášel naději na sušší dny, i když ne na jasnější

myšlení. S rukama hluboko v kapsách se vracel po vlastních stopách k hotelu Ambassade a vzpomínal

na nepříliš uspokojivý rozhovor s hlavním vyšetřovatelem z amsterdamské policie. Plešatý mužíček se

ztrapnil svou snahou co nejrychleji se případu zbavit. „To je pravda,“ uznal Poincaré. „S bombou

vyrobenou z raketového paliva se moc často nesetkáme.“

„Bezpochyby byla vyrobena v zahraničí,“ odvětil muž jen o málo vyšší než širší. „Oběť zřejmě není

Nizozemec, takže z obou těchto důvodů musí případ vést Interpol. Samozřejmě pokud bychom mohli

nějak pomoct…“ Výsledek: vyšetřování nebylo Poincarému předáno, vysloveně mu spadlo do klína.

Nevadí, Lyon stejně bude chtít zjistit původ toho chloristanu amonného.

Seznam úkolů v inspektorově zápisníku se rozrůstal. Laurent si ráno promluví s Fensterovými

kontakty ve WTO a pokusí se zjistit více o matematikově plánované přednášce, Poincaré se zaměří na

vědeckovýzkumné práce. Ludovici se už začal probírat seznamem notorických účastníků demonstrací

proti globalizaci, kteří v těchto dnech pobývají v Amsterdamu, a některé doporučí předvolat k

výslechu. A De Vriesová dosáhla pokroku. Z hotelové knihy hostů se dozvěděla, že během posledních

osmnácti měsíců se v něm Fenster ubytoval nejméně třikrát, vždy v doprovodu jisté Madeleine

Rainierové. Při poslední návštěvě se však zapsal pouze on sám. Tu Rainierovou budou muset najít.

Hotel přechovával ve svých záznamech kopi jejího cestovního pasu.

„Říkáte, že manažer Fenstera znal?“ zeptal se De Vriesové.

„Přesně tak. Nějak si zvykl pamatovat si jména návštěvníků, kteří u nich bydleli opakovaně… Tady je

seznam hostů za poslední dva roky. Na horním listu je přehled za uplynulých čtrnáct dnů.“ Ukázala

inspektorovi výpis z počítačové tiskárny. „Vyslechnu každého, kdo je tu momentálně přihlášený nebo

se v poslední době odhlásil. Chvíli to potrvá. Kromě toho potřebuju den nebo dva, abych prověřila

hosty v okolních hotelech.“ Mluvil s ní před dvěma hodinami, ale připadalo mu to jako dvě minuty –

De Vriesová totiž kráčela rychle po protějším břehu kanálu a usilovně na něj mávala. Setkali se

uprostřed mostu.

„Je tady,“ oznámila.

„Kdo?“

„Madeleine Rainierová, žena, se kterou Fenster dříve bydlel v Ambassade.“ Otočila se a ukázala za

sebe, přímo přes kanál. „Minulou středu se ubytovala v hotelu Ravensplein. Právě teď je ve svém

pokoji. Recepční jí vydal klíč před necelými dvaceti minutami.“

5

Hala hotelu Ravensplein Poincarému připomněla nároží, jimž se jako mladík obloukem vyhýbal.

Nouzový východ blokoval rozhrkaný automat na nealkoholické nápoje s poškrábaným displejem.

Lustr pod stropem, který mohl být elegantní a možná i užitečný ve čtyřicátých letech, vrhal víc stínů

než světla. Tapety byly potrhané a inspektor instinktivně zapátral po zlověstných postavách

přikrčených v temných koutech. V recepci seděla sotva dvacetiletá slečna s purpurovými vlasy a

piercingem ve rtu, četla si jakýsi magazín a okázale návštěvníka ignorovala. Probudila se, teprve až jí přes pult posunul služební odznak. Vyskočila a o krok ustoupila.

Neměl z toho žádnou radost. Myslel si o sobě, že to s mladými umí, ale v doprovodu Ludoviciho a De

Vriesové nutně působil impozantně. Dívka střelila pohledem k plátěným pytlům, které nesli jeho

společníci. Paolo přešlápl z nohy na nohu a ozvalo se zlověstné cinkání kovu o kov.

„Jde o ten výbuch?“ zeptala se ustrašeně.

„Nemýlíte se, slečno.“

De Vriesová přistoupila k pultu. „Recepční, který měl službu před vámi, nás informoval, že v pokoji

čtyři B je ubytovaná Madeleine Rainierová. Je tu ještě?“

„Asi bych měla zavolat vedoucímu.“

Ludovici zamířil ke schodům, ale Poincaré jej popadl za rukáv pláště. „Omluvte nás,“ požádal. „Klidně

vedoucímu zavolejte, ovšem bylo by lepší, kdybychom tam mohli zajít hned.“ Paolo se ošil, ale

inspektor držel pevně.

„Dostanu se do průšvihu?“

Poincaré mladšího kolegu pustil. Na podestě ve čtvrtém patře Ludovici odjistil zbraň, kterou nosil v

pouzdru pod sakem. Gisele si stoupla vpravo od dveří, mimo palebné pole, a třikrát zabouchala.

Po chvíli čekání zabouchala znovu.

Tentokrát se ozvaly kroky a zarachocení zasouvaného řetízku. Dveře se otevřely nejprve na škvírku a

pak o několik centimetru, kam až je řetízek pustil. Poincaré spatřil svislý výsek bledého obličeje. Šedé, krví podlité oči za silnými skly brýlí, brada s dolíčkem.

„Ano?“

„Policie,“ oznámila De Vriesová a strčila před otvor odznak. „Madeleine Rainierová?“

Hlava přikývla.

„Chceme s vámi mluvit o výbuchu v hotelu Ambassade.“

Poincarému neušlo, že se Rainierová rozhlédla po úseku chodby, na který viděla mezerou mezi

dveřmi. „A na to musíte být tři? Ukažte mi povolení k prohlídce nebo zatykač.“

„Chápeme vaše váhání.“ Poincaré přistoupil těsně ke dveřím a škvírou podal vysoké ženě vizitku.

„Zavolejte si prosím do kanceláře Interpolu v Lyonu a ověřte si naši totožnost. Nebo na vaše

velvyslanectví. Počkáme, než budete spokojená. A pokud ne, odejdeme. Zatykač ani povolení k

prohlídce nemáme.“

Dveře se zavřely a cvakl zámek. Ludovici sjel inspektora zamračeným pohledem. Před hodinou

usilovně naléhal, aby Rainierovou zatkli, a zdůvodňoval to známým faktem, že někteří bomboví

atentátníci rádi pozorují výsledek svého snažení a že z tohoto pokoje se otevírá nerušený výhled na

místo činu. Kromě toho mu připadlo velmi podezřelé, že se Madeleine Rainierová vyhnula smrti

uškvařením, přestože pobývala v Amsterdamu a podle dosavadních zvyklostí měla bydlet s Fensterem

v Ambassade. Ludovici bitvu prohrál a neochotně přistoupil na rozhovor bez zatykače. Nyní se

nenamáhal skrýt své podráždění. „Měli jsme objednat konvičku čaje, Henri. Paní Rainierová by se

občerstvila, a až bychom se všichni cítili šťastní, mohli jsme se jí zeptat, jestli zabila Jamese Fenstera.“

„K tomu, abychom ji mohli označit za podezřelou, máme ještě hodně daleko, Paolo.“

„Počkej a uvidíš.“

„Mám to v úmyslu,“ opáčil Poincaré. „Zastrašováním bychom nic nezískali, zato bychom mohli hodně

ztratit. A když už jsme u toho,“ podíval se na De Vriesovou, „já bych na ty dveře klepal jemně. Ale to

oba víte.“

Ludovici ze zvyku ignoroval závěr, který nepovažoval za přijatelný, což byla jedna z vlastností, které

na něm Poincaré od jejich prvního setkání v Marseil e obdivoval. Ovšem mladší muž měl tendenci

zacházet o půl kroku dál, než je zdrávo. Místo aby se s ním hádal a zabíjel čas, Poincaré jej požádal, ať vyklidí pokoje v tomto patře. De Vriesová zavolala Laurentovi a ujistila se, že spolu s detektivem,

kterého jim na výpomoc zapůjčila amsterdamská policie, hlídají přední a zadní východ z hotelu.

Poincaré slyšel přes zavřené dveře útržky konverzace a nakonec cvaknutí sluchátka položeného do

vidlice. Potom opět kroky, rachocení řetízku a cvaknutí zámku. Dveře se zeširoka otevřely.

„Volala jsem na americkou ambasádu a ta potvrdila vaši totožnost, inspektore. Nemají žádnou radost

z rozhovoru bez přítomnosti někoho z velvyslanectví, jenomže vy jste tady a oni ne. Řekli mi, že vás

mohu pustit dál.“

Na tu ženu očividně doléhalo vyčerpání. Bledou pokožku měla jako z vosku a Poincarého napadlo, zda

by pod rukávy jejího přiléhavého svetru nenašel vpichy po jehle. Když se hlavou opřela o zárubeň,

posunuly se jí brýle – jako kdyby zapomněla, že je nosí, nebo na ně nebyla zvyklá. Ostatně jí vůbec

neslušely a jedna čočka byla znatelně silnější než druhá, takže její šedé oči vypadaly každé jinak.

Nedávná operace, pomyslel si. Její vlasy připomínaly barvou obilné pole těsně před žněmi.

„Prosím,“ vyzvala je. „Obývák je tamhle.“

Následovali ji do dobře osvětleného apartmánu, vybaveného mnohem lépe, než by člověk usuzoval

podle hotelové haly. Dvě pohovky naproti sobě, psací stůl, lampa, čalouněné křeslo na čtení. Poincaré

nespatřil žádné zřejmé náznaky pašovaného kontrabandu ani lahvičky s léky. Ať už do svého

současného zničeného stavu doklopýtala jakoukoliv stezkou, zdálo se, že byla poctivá. Každopádně ji

něco zdrtilo. Odolal pokušení, které se samo nabízelo, a zahájil výslech. „Předpokládám, že jste

slyšela tu dopolední explozi.“

„Byla jsem venku. Člověk ovšem může jen těžko přehlédnout tu spoušť a davy lidí.“

„Co o tom víte, slečno Rainierová?“

„Co o tom vím? Myslíte kromě toho, že to byl mohutný… a děsivý výbuch? Byl někdo zraněný?“ ptala

se hlasem tenkým jako stéblo rákosu a sotva slyšitelným. Nebylo jí ještě třicet, i když ve svém

momentálním stavu vypadala starší.

„Zemřel jeden muž,“ odpověděl inspektor. „Domníváme se, že jste ho znala.“

Bedlivě ji pozoroval, a když vyslovil jméno oběti, Madeleine Rainierová zasténala, jako by se jí zřítil svět. „Promiňte, že mluvím tak přímo, ale je to nevyhnutelné,“ pokračoval. „První hodiny jsou

vždycky kritické. V posledních osmnácti měsících jste se s doktorem Fensterem třikrát ubytovali v

hotelu Ambassade, přímo naproti přes kanál. Je tomu tak?“

Hleděla přes De Vriesovou a Ludoviciho k otevřenému křídlovému oknu, za nímž se rýsovaly

pokroucené větve s rašícími pupeny. Větřík, který rozvlnil záclony, přinášel hudbu z nedalekého

pouličního lunaparku. Poincaré slyšel smích a cinkání kolotoče. Příslušník jiného povolání by tento

večer označil za krásný.

„Slečno Rainierová?“

„Bydleli jsme tam spolu… Ano.“

„Ale při této návštěvě města jste se ubytovala tady, kdežto doktor Fenster přes kanál.“

Objala se pažemi a začala se kolébat.

„Slečno Rainierová?“

„Byli jsme zasnoubeni a později jsme se měli brát.“

„Později?“

„Ne hned.“

„Potkala jste se s ním v Amsterdamu?“

„Mrtvý… Jste si jistý, že je mrtvý?“

Poincaré ji ušetřil konstatování, že nic nemůže být mrtvější než tělo seškvařené na uhel a ohořelé

kosti. „Netrpěl,“ ujistil ji. „Podle soudního lékaře nastala smrt okamžitě a zastihla oběť znenadání.“

Ztěžka dosedla na pohovku potaženou žlutou květovanou látkou se zrcadlem za zády a stolkem s

deskou posetou kávovými skvrnami před sebou. De Vriesová a Ludovici ustoupili stranou, nad hlavou

se jim klenuly mohutné stropní trámy. Poincaré se posadil naproti ní. Kromě vteřinové ručičky

levných nástěnných hodin ve tvaru větrného mlýna a okenních závěsů se nic nehýbalo. „Slečno

Rainierová, setkala jste se s doktorem Fensterem během svého současného pobytu v Amsterdamu?“

„Po mém příjezdu jsme spolu zašli na oběd.“

„A od té doby?“

Zavrtěla hlavou.

„Jste tady, protože…?“

„Kupuju a prodávám starožitnosti a Amsterdam je moje evropská základna. Předtím se James ke mně

vždycky připojil. Tato část města je pro mou práci výhodná. Když jsem plánovala tuto cestu, řekl mi,

že se ve stejné době zúčastní konference WTO a že si zajistil ubytování v Ambassade. Já jsem se

rozhodla, že budu bydlet tady… Ten výbuch… byl hodně silný, inspektore. A jenom jeden mrtvý?“

Samotné úsilí sedět zpříma ji očividně vyčerpávalo a Poincaré zvažoval, že ji formálně zadrží už jen

proto, aby ji poslal do nemocnice. „V tu dobu byl hotel téměř prázdný, většina hostů díkybohu odešla

za svými zájmy. Ale hlavní zásluhu na omezených ztrátách má atentátník, který velmi precizně umístil

nálož. Není nejmenších pochyb, že to byl profesionál, slečno Rainierová, a že šlo o předem

připravenou vraždu. Kdo si mohl přát smrt doktora Fenstera?“

Mlčky hleděla na stolek.

De Vriesová odhrnula závěs, aby lépe viděla na kanál osvětlený pouličními lampami. „Je pouhá

náhoda, že jste navštívila Amsterdam ve stejné době jako doktor Fenster?“ zeptala se. „A že jste se

ubytovala v pokoji s dokonalým výhledem na místo výbuchu?“

Madeleine Rainierová dál zírala na stolek.

„Slečno Rainierová?“

„S dokonalým výhledem?“ vybuchla nečekaně. „Jak se opovažujete!“

„Copak vám to nepřipadá… Jak se to řekne anglicky?“ Rozhlížela se, jako kdyby očekávala, že se

slovíčko objeví v bublině plující vzduchem. „Achterdochtig… Podezřelé, to je ono. Tato situace,

alespoň u mě, vyvolává otázku, proč doktor Fenster zemřel a vy ne. Po všech těch dnech a týdnech,

kdy jste spolu bydleli v Ambassade… Podle mě jste měla zahynout s ním. Kdo zrušil vaše zasnoubení,

slečno Rainierová?“

Brutalita otázky Poincarém otřásla. Odpověď byla pochopitelně důležitá, ale on by ji hledal později a

hlavně mnohem ohleduplněji. Při náznaku, že je zahořklá zhrzená milenka toužící po pomstě, se

Madeleine Rainierová žalostně rozplakala. Když se ovládla natolik, že dokázala souvisle promluvit,

vůbec si De Vriesové nevšímala a zeptala se Poincarého: „Viděl jste jeho tělo?“

„Viděl.“

„Neměla bych ho iden…“

„O totožnosti nemůže být pochyb,“ odmítl Poincaré.

Neměl to srdce, aby jí řekl, že k těm děsivým ostatkům může připíchnout jmenovku pouze

kriminalistická laboratoř. Složil ruce, předklonil se a zadíval se na ženu. Nastal čas pro další výpad.

Měl by být trpělivý a ohleduplný, ale Paolo se nemohl dočkat odpovědí a Poincaré nemohl

manévrovat a odkládat přímou otázku: „Pracovala jste někdy s trhavinami, slečno Rainierová?“

Výslech, který sotva začal, tímto skončil, avšak Paolo si neodpustil dodatek: „Hledáme stopové zbytky

chemikálií,“ řekl do nového záchvatu pláče. „K tomu potřebujeme vaše svolení. Takže pokud nemáte

co skrývat…“

Rainierová mávla mezi vzlyky rukou, jako by naznačovala Vypadněte už sakra a dejte mi svatý pokoj,

ale pak podepsala dokument, který jí De Vriesová předložila. Policistka si nasadila latexové rukavice a z plátěného pytle vytáhla kovové kleštičky spolu s balíčkem tenkých bavlněných kotoučků. Pomocí

kleští stírala do kousků bavlny vzorky z nejrůznějších povrchů v místnosti, včetně kabelky a zavazadel

Madeleine Rainierové. Každý kotouček vložila do plastového sáčku na důkazy a pečlivě ho označila.

Paolo zatím prohlížel apartmán, střídavě mizel a zase se objevoval, když pokračoval v prohlídce

ložnice a koupelny.

Během deseti minut, kdy policisté pracovali, upadla Rainierová do stavu nehybného zoufalství.

Poincaré už zažil vrahy, kteří plakali výčitkami, někteří dokonce úlevou, že se konečně odhodlali k

činu. A jiní zase plakali lítostí, že nezabíjeli už dřív. Takový žal nedokázal pochopit, ovšem žal slečny Rainierové byl natolik opravdový, že musel bojovat s nutkáním utěšit ji, jakkoliv by to bylo za daných

okolností absurdní. Jestli zabíjela z lásky, jak ji podezřívají Gisele a Paolo, pomyslel si, pak vítejte ve spletité histori lidských srdcí. Pochyboval však, že by se bombový atentát vysvětlil tak snadno.

„Jsem hotová,“ oznámila De Vriesová. Ve stejném okamžiku se Ludovici vynořil z ložnice a uložil do

kapsy saka obálku s důkazy. Poincaré se zvedl k odchodu a otočil se k Rainierové, která se na něj

dívala přes stolek jako přes čerstvě vykopaný hrob.

„Je mi líto, že jsem vám musel sdělit tak špatnou zprávu, slečno Rainierová.“

Pět, možná deset vteřin by byl dostatečně ohleduplný interval pro položení poslední nutné otázky. De

Vriesová však veškeré ohledy postrádala, pro ni byla krkavice prostě další céva. „Jak dlouho se v

Amsterdamu zdržíte, slečno Rainierová?“

Žena zabloudila očima k oknu.

„Co máte v plánu?“ naléhal Ludovici.

„Zítra… Zítra odjíždím do Bruselu.“

„Zůstaňte přes víkend,“ doporučil jí Paolo a zapsal si do notesu poznámku stejně nenuceně, jako

kdyby vyplňoval pokutový lístek. „Možná na vás budeme mít doplňující otázky. Pokud máte

domluvené obchodní schůzky, zrušte je – samozřejmě ve vší úctě.“

„Kolega tím chtěl říct,“ zasáhl rychle Poincaré, „že v dané chvíli vás potřebujeme pouze kvůli

informacím a chceme vědět, kde se budete pohybovat – nejen vy, všichni, kdo jsou s tímto případem

byť vzdáleně spojení. Moc nám to pomůže.“

„Já jsem Jamese nezabila.“

„Testy to bezpochyby prokážou. Někdo ho však zabil a my musíme dělat svou práci.“

Nečekaně se natáhla pro velkou koženou kabelu odloženou na kraji pohovky a donutila tak

Ludoviciho bleskurychle vsunout ruku pod sako k pouzdru s pistolí. Poincaré vnímal jejich pohyby

zpomaleně, jako kdyby se k sobě blížili dva tanečníci na parketu. Modlil se, ať Madeleine Rainierová

není tak hloupá. Paolo sice byl v mnoha ohledech ukvapený a zbrklý, ovšem co se týká palných zbraní,

dodržoval přísnou kázeň. A pilně trénoval – Poincaré neznal lepšího střelce, ať už Ludovici mířil na

terč vzdálený pět nebo tisíc metrů. Paolo držel pistoli pod sakem a bedlivě ženu sledoval. Kdyby

vytáhla zbraň, tasil by i on a Rainierová by přišla v nejlepším případě o prst a v tom horším o celou

ruku.

Vytáhla z kabely objemný diář.

„Můžu se zdržet,“ prohlásila. „Obchodní jednání si přeložím. Chci vám pomoct.“

Poincaré s úlevou vydechl. Pak se k němu Madeleine Rainierová bez vysvětlení otočila a tázavě se na

něj zadívala, jako kdyby ztratila cosi, co jí jen on může pomoci najít. Její pohled byl tak upřímný a tak neočekávaný, že inspektor na okamžik ztuhl jako přikovaný a zíral na oči, z nichž jedno za brýlemi s

nestejnými čočkami vypadalo podivně větší než druhé. Rainierová si ho pátravě prohlížela a on zase

ji: oválný obličej a šedé mandlové oči, úzké rty, lokny slámově zbarvených vlasu. Štíhlá postava

navozovala představu strašidelného ducha zničeného vyčerpáním a nevýslovnou ztrátou. Neodvrátila

pohled a Poincaré se jí zadíval ještě hlouběji do očí.

Neviděl v nich vraha, spíš uvažoval, kde Rainierová sebrala tolik sil, aby vůbec dokázala odpovídat na

jejich otázky. Žádný člověk nemůže druhému říkat, jak má svůj žal prožívat, ale Fenster byl kdysi její

snoubenec, citový středobod jejího života. Byl-li žal, jímž reagovala na zprávu o jeho smrti, skutečný, rozhodně se totéž nedalo říct o šoku, když se dozvěděla, že byl Fenster zavražděn. Poincaré vycítil, že ten šok prožila už dříve, ještě před jejich příchodem. To vysvětlovalo, proč se ve chvíli, kdy jim poprvé otevřela dveře, cítil, jako kdyby se ocitl v závěrečném dějství končící tragédie. Ještě než Gisele

zabušila na dveře, ještě než jí sdělil špatnou zprávu o skonu jejího snoubence a sledoval její reakci,

zdrtil tu ženu výbuch v hotelu Ambassade.

Němá, poněkud záhadná naléhavost jejího pohledu trvala jen kratičký okamžik. Madeleine Rainierová

vstala, aby je vyprovodila. Očividně něco sama sobě ujasnila a Poincarého o něco požádala – jenže on

neměl nejmenší tušení, co by to mohlo být.

6

„Paolo,“ oslovil Poincaré kolegu a sklonil se pro úlomek cihly odhozený výbuchem přes kanál. Exploze

rozbila desítky oken na ravenspleinské straně Herengrachtu a škody na majetku půjdou do milionů –

noční můra pro pojišťovny. „Nůžky někdy zafungují lépe než ruční granát.“

Ludovici právě schovával mobilní telefon do kapsy. „Co tím chceš říct, Henri?“

Poincaré si to na poslední chvíli rozmyslel. Zítra začíná konference WTO a lekce o citlivém přístupu

může počkat. A protože nepředpokládal, že by ještě někdy spolupracoval s De Vriesovou, nemělo

smysl kárat ji za to, že Madeleine Rainierové obrazně podřízla hrdlo. Paolo však poučení potřeboval

jako sůl. Tentokrát ukvapený závěr jeho chráněnce pouze zhatil výslech, ale jednoho dne by jej mohl

stát život. „Tvrdím, že testy na reziduální chemikálie vyjdou negativně. Ona Fenstera nezabila.“

Blížili se ke kamennému mostu, který je přivede do blízkosti hotelu Ambassade.

Ludovici, který si nikdy nebral servítky, se zadíval na větve stromů ohýbající se ve večerním vánku a

klidně odtušil: „A to jsi vydedukoval z jejích očí? Jak se jmenuje ten vědecký postup, co jsi v jejím

pokoji aplikoval?“

„To nebyl žádný vědecký postup, Paolo.“

„V tom případě mi poraď, kde se mám nechat zapsat do kurzu čtení lidských duší. Pro smilování boží,

Henri, ta ženská ví víc, než nám řekla. Chceš to snad popřít?“

„To nepopírám. Ale to z ní nedělá vražedkyni.“

„Měli jsme ji zatknout.“

„A taky to uděláme, pokud testy vyjdou pozitivně. Gisele, myslíte, že bychom mohli mít výsledky ještě

dnes v noci?“

Na protějším břehu kanálu vrčely generátory dodávající proud řadě reflektorů rozmístěných kolem

Ambassade a v jejich záři se mezi troskami na rumišti hemžili dělníci jako brouci hodující na mrtvole.

Poincaré se díval, jak lopatami nakládají kusy cihel a střepy skla na nákladní bárku, která je odveze

kanálem a vysype do Severního moře. Dva náklaďáky odtahovaly zničené automobily, aby ulice byla v

ranní špičce čistá.

„Mohli bychom je mít, kdyby laborka zařadila naše vzorky na první místo seznamu. Zdůrazňuju

kdyby.“

Ludovici vytáhl z kapsy dva plastové sáčky. Jeden obsahoval zubní kartáček, druhý chomáčky vlasů

barvy zralého obilí. „Když už jsme u toho, požádej, ať prověří tohle.“

Poincaré se zastavil.

„Co je?“ nechápal Paolo.

„Odkdy pracuješ pro Josifa Stalina?“

Paolo se otočil na podpatku. „To má být vtip?“

„Nemá.“

„Viděls tu ženskou?“ S přehnaným rozmachem napodobil gesto ruky, kterým Madeleine Rainierová

svolila k prohlídce apartmánu. „Zjevně tím myslela Prohlížejte si, co chcete, Henri. To znamená

všechny místnosti. Podepsala papír.“

„Pod nátlakem.“

„Tak houby. Mohli jsme jí to tam převrátit vzhůru nohama a bylo by to v souladu se zákonem.“

„Dokument omezoval prohlídku na hledání chemických reziduí, neopravňoval k odběru vzorků DNA.

Zahoď to.“

„Cože?“

„Říkám, zahoď to.“

Ludovici požádal o pomoc De Vriesovou, která získala čas na rozmyšlenou uvolněním sponky, jež jí

držela ohon. „Vyřešte to pistolemi,“ utrousila a obrátila se k Ludovicimu. „Má pravdu a ty to dobře

víš. Rainierová podepsala souhlas s hledáním reziduí. Tvé důkazy by před holandským soudem

neobstály. Leda tak v Severní Koreji. Co kdybychom požádali o rozšíření místa činu?“

Ludovici o pár kroků poodešel. „Zatracení puntičkáři!“ ulevil si hlasitě, leč neadresně. Pak řekl

Poincarému: „Víš, toto je přesně ten důvod, proč ti zlí mají vždycky navrch – protože skrupulózní

hnidopiši jako ty hrají jenom podle pravidel.“

Poincaré se s tím nehodlal smířit. „Copak je tak těžké to pochopit, Paolo? Díval ses pod její postel, a když jsi tam nenašel – jaké překvapení! – bedničku s nápisem chloristan amonný, sebral jsi vzorky

DNA. Shromažďování důkazů není rybolov.“

„Správně. Nejdřív ulovím rybu a potom se najím. Znáš lepší způsob, jak přežít?“

„Mám ve zvyku nejdřív si ujasnit fakta a teprve pak zatýkat podezřelé. Anebo je to na tvůj vkus příliš

staromódní?“

Ludovici se zakřenil.

„Tak vtipné to zase není. Slyšel jsi někdy jméno Dmitri Kouric, tak před třemi nebo čtyřmi roky?

Holýma rukama zabil dvanáct lidí ve čtyřech zemích a všechny je vykuchal a rozčtvrtil. Sociopat toho

nejzvrácenějšího druhu. V náhodně vybraných poštovních schránkách se začaly objevovat prsty, kusy

střev, na co si vzpomeneš. Postavili jsme proti němu neprůstřelné obvinění a pak jsme se museli

dívat, jak ho soud propustil na svobodu kvůli kontaminovaným důkazům. Kvůli příliš horlivému

agentovi. A toto,“ ukázal Poincaré na sáčky v Ludoviciho ruce, „jsou kontaminované důkazy.“

„Na toho chlapa si vzpomínám. O měsíc později ho v Budapešti srazil náklaďák. To je ale náhodička,

co, Henri. Věřím, že toho řidiče nikdy nenajdou.“

Poincaré mlčel.

„Myslel jsem si to. My prostě musíme… Jak se to řekne? Jo, musíme improvizovat, abychom vyhověli

požadavkům zdravého rozumu. A toto je zdravý rozum. Ta ženská něco ví a její DNA se nám později

bude určitě hodit. A žádný strach,“ dodal. „Bez váhání ti pak připomenu, že jsem to přece říkal.“

„Jestli chceš její DNA, obstarej si soudní příkaz.“

„Jenomže to zabere čas.“

„Proto jsme se taky shodli, včetně tebe, že ji vyslechneme ještě dnes. Tuhle diskusi jsme absolvovali

už před odchodem do Ravenspleinu. Jen si vzpomeň – pro a proti, zatknout nebo nezatknout.

Podrobně jsme to probrali, Paolo, a tys přesto postupoval vlastní cestou. Zatlačil jsi na ni moc tvrdě a rozhovor šel do háje. Ani pes si nečůrá do pelechu, kde spí.“

„Dobře, jak myslíš!“ Ludovici přistoupil k popelnici a v okázalém gestu natáhl ruku s důkazy daleko od

těla, jako kdyby nesl radioaktivní odpad. „Pořád se zlobíš kvůli tomu rozlitému kafi, viď? Říkám, že ti tu čistírnu zaplatím.“

U hotelu Ambassade Poincaré vzhlédl k místu, kde dřív býval pokoj, nyní vytržený z budovy jako zub

kleštěmi. Křídou nakreslený zakulacený obdélník u jeho nohou označoval místo, kde přistála jedna

Fensterova noha. Zadíval se na obrys a věděl, že ten případ vezme. Jeho rozhodnutí nemělo ani tak co

do činění s oficiálním přidělením z centrály Interpolu jako spíš s tím, že některá kolečka zapadla na

své místo – soukromě. Pochopitelně musí vyhovět formálním požadavkům: trestný čin, jehož

spáchání a vyřešení přesahuje státní hranice. Ale pro Poincarého žádný případ nezačal, dokud určité

detaily zločinu nepohnuly jím osobně. Vzpomněl si na ranní setkání s Banovičem a na hromadný hrob

v bosenské rokli, který navštívil o dva roky dříve a kde také zapadla kolečka na své místo. Seškvařené

lidské tělo bylo dostatečnou pobídkou, vražda a útok proti základní slušnosti.

Nikdo si nezasluhuje zemřít, když se sklání nad umývadlem.

7

Během tří dnů, které následovaly po výbuchu, se ani nizozemské policii, ani Poincarého týmu

nepodařilo prokázat spojitost pumového atentátu se zasedáním Světové obchodní organizace, což

představitelům hostitelské země stačilo, aby konferenci prohlásili za velký úspěch. Ministři průmyslu

a obchodu jednali za zavřenými dveřmi bez nejmenšího vyrušení a pak předložili několik politických

iniciativ oděných do velkolepých prohlášení, jejichž preambule vévodila tiskovému prohlášení:

Ekonomická prosperita farmáře v Súdánu je svázána s osudem tkalců v Kolumbi i počítačových

programátorů v Indi nebo ve Spojených státech a s životy spotřebitelů na celém světě. Dnešní

rychlost komunikací, cestování a dopravy vytvářejí jedinou hospodářskou vlnu, která buď všechny

vyzvedne, nebo všechny zaplaví a potopí. Světová ekonomika se sbližuje ať již s naším vedením, nebo

bez něho, a my, zástupci rozvinutých i rozvíjejících se zemí, jsme odhodlání směrovat toto sbližování

ke vzájemnému prospěchu.

Během jednání WTO nepadla o Fensterovi sebemenší zmínka, jeho místo v programu zaujal na

poslední chvíli a bez ohlášení odborník z místní univerzity, který přednášel na téma dopadu

globálního oteplování na ziskovost podniků. Poincaré mohl pozorovat, jak vzpomínka na bombový

atentát přímo před jeho očima bledne a vytrácí se. Majiteli Ambassade se dostalo ujištění o brzkém

vyplacení pojistného plnění a po dvou dnech usilovné práce na úklidu trosek a nutných opravách

hlavních systémů mohl hotel znovu otevřít pro veřejnost. V době, kdy konference končila, stihli

dělníci natřít fasádu a skrytí za těžkou průmyslovou plachtou začali vyzdívat zdemolovaný pokoj.

Zprávy o výbuchu se rychle přesunuly z titulních stránek kamsi doprostřed amsterdamských deníků a

v neděli se už o něm nepsalo. Během čtyřiadvaceti hodin se z „bombového atentátu“ stal obyčejný

„výbuch“ a nizozemská policie začala na Fensterovu smrt nahlížet jako na izolovaný případ vyvolaný

nízkými zájmy. Útok na jakéhosi obskurního matematika nepředstavuje pro jejich zemi žádnou

hrozbu, takže se jím nizozemské bezpečnostní služby nemusí vážně zabývat a vést rozsáhlé pátrání.

Poincaré to chápal. Fensterova vražda znepokojovala místní úřady méně než řádění kapsářského

gangu, které ohrožovalo turistický ruch.

V neděli odpoledne soudní patoložka potvrdila, že zesnulý byl opravdu matematik z Harvardu.

Annette Güntherová připevnila dva rentgenové snímky na světelnou prohlížečku a vzala do ruky

ukazovátko. „Bez nejmenších pochyb se díváme na stejná ústa, Henri. Vidíte plomby v číslech tři,

jedenáct a čtrnáct? A tento kořenový kanálek?“ Mastnou tužkou zakroužkovala příslušná místa.

„Všimněte si také kostních výrůstků na obou stranách mandibuly. Velmi výrazné. Snímek vlevo nám

e-mailem poslal Fensterův zubař z Bostonu. Konkrétně ze stomatologické fakulty Harvardovy

univerzity. Digitální záznam. Dnes se to už prakticky jinak nedělá. Plomby mu dělali různí zubaři,

někteří měli lepší techniku než druzí. Snímek vpravo jsem pořídila já osobně včera odpoledne. Věřím,

že tu shodu taky vidíte.“

Poincaré se dnes poprvé setkal s patoložkou jinde než na místě činu. Annette Güntherová byla

přibližně stejně stará jako on a příroda ji podsaditou hranatou postavou se dvěma bradami předurčila

k vytrvalosti. Vypadala tak trochu jako Winston Churchil s trvalou na hlavě. Kdyby nevěděl, jakou

vykonává profesi, a potkal se s ní u pultu obchůdku se sýry nebo na večírku, ani ve snu by ho

nenapadlo, že tráví větší část každého dne ponořená po lokty ve vnitřnostech. Měla od přírody příliš

milou a přívětivou povahu, aby si nechala zralý věk ztrpčovat pocity únavy životem, což je příznak

vyskytující se u většiny patologů. Güntherová působila dojmem příjemné a přičinlivé sousedky, která

organizuje dobročinné akce a plete oblečky pro panenky. „O totožnosti nemůže být pochyb,“

vyslovila konečný závěr. „Podívejte se.“ Sundala snímky a položila je na sebe. Tmavé skvrny i světlé

pruhy se přesně kryly.

I Poincarého netrénované oko si muselo všimnout dokonalé shody.

„Státní kriminalistická laboratoř v Massachusetts provedla analýzu zaschlé moči z okraje záchodové

mísy ve Fensterově bytě a slin z neumytého šálku kávy v jeho kanceláři. Sadu doplnilo několik vlasů z

jeho hřebenu, některé měly zachovalé cibulky. U všech tří vzorků byla identifikována totožná DNA,

která se shoduje s výsledky analýzy vzorků odebraných ze stehenní kosti oběti. Kromě toho máme

Fensterovy otisky prstů z jeho bytu a kanceláře, které odpovídají těm, co jsme našli na místě činu. Je

to váš člověk.“ Ukázala na lepenkovou krabici v rohu pracovny, dostatečně velkou, aby se do ní vešel

kopací míč. Horní hrany měla zpevněné pevnou plastovou páskou a zakrývalo ji pevné víko.

Poincarému chvíli trvalo, než pochopil. „Vy jste ho zpopelnili?“

„Stejně už byl ze tří čtvrtin spálený. Ostatky odešleme zítra. A já jdu domů, protože jsem slíbila

manželovi dušené hovězí. Jestli do hodiny nezačnu…“ Podívala se na hodinky a pak sáhla do zásuvky

pro plechovku peprmintových cukrátek.

„Kdo to schválil?“

Otázka vyzněla jako obvinění z chybného postupu. Güntherová si pečlivě položila dvě bílé mátové

kuličky na špičku jazyka a přesunula plechovku přes desku stolu, ale Poincaré si nevzal. „Jistá

Madeleine Rainierová.“

Poincaré si upravil kravatu a jeho obličej zřetelně odrážel zklamání. „Patří do okruhu možných

podezřelých.“

Na Güntherovou jeho prohlášení nezapůsobilo. „Víte, jednou jsem pracovala na případu, kdy si tři

osoby vyžádaly oběť sebevraždy. Jedna požadovala kremaci, druhá balzamování a třetí řekla, ať

necháme toho parchanta shnít. Tím chci říct, že nemohu ztrácet vzácný čas tím, že bych se stavěla

mezi mrtvolu a lidi, kteří se o ni dohadují. Nikdo mi nepřikázal, abych postupovala jinak, než je

běžným zvykem. Tady nejsme na hřbitově. Když dokončím svou práci, hledím se rychle zbavit těla.“

Luskla prsty. „Vidím však, že vám to vadí, takže…“ Z hromady papírů na stole vzala složku a listovala

papíry a fotografiemi, až našla příslušnou stránku a podala mu ji. Pak přesunula přes stůl celou složku.

„Případ je naprosto jasný, Henri. Neudělali jsme nic nezákonného.“

Memorandum, které četl, skutečně nemohlo být jasnější. Podle Fensterova právníka z Bostonu

uzavřel zesnulý před třinácti měsíci platnou poslední vůli, v níž ustanovil jejím vykonavatelem a

správcem svého majetku Madeleine Rainierovou. Pokud je memorandum pravé, o čemž Poincaré

neměl nejmenší důvod pochybovat, byla by slečna Rainierová v právu, i kdyby vytáhla ostatky na

vlajkový stožár uprostřed náměstí Dam.

„V době, kdy poslední vůli podepsal, byli zasnoubení a měli se brát,“ namítl chabě.

„Výborně. A co já s tím?“

„Kdy nařídila kremaci?“

„Včera večer. Seděla přesně na stejném místě jako teď vy. Můj asistent se spojil s kanceláří děkana na

Harvardu a ta vyhledala příslušného právníka, který kontaktoval slečnu Rainierovou. Musím uznat, že

zvládla cestu neuvěřitelně rychle.“

„Už byla v Amsterdamu.“

Güntherová si přitáhla plechovku s cukrlátky. „Aha. Tak tomu říkám náhoda.“

Poincaré zavřel složku a vrátil ji. Uvědomoval si, že ho teď Güntherová pozoruje se stejně odtažitým

zájmem jako své nebožtíky. Do krku mu stoupla žluč, když mu v plné nahotě došlo, jak špatně

Rainierovou odhadl. Před třemi dny se ta žena sotva dokázala bez pomoci nadechnout. A teď

záměrně zničila důkazy? „Nepřipadlo vám divné, Annetto, že třicetiletý muž bez závazků a dokonale

zdravý sepsal poslední vůli?“

„Očividně postrádám váš talent pochybovat o každém možném faktu.“ Uhladila piják a srovnala

měkce vystlanou krabičku, v níž leželo krásné plnicí pero. Patoložčina pracovna na něj náhle jako by

padala, dusil ho pach dezinfekce a pojízdná nosítka čekající na nové zákazníky jej deprimovala.

„Můžu?“ ukázal na krabičku a vzal si peprmintovou kuličku. „Nevíte náhodou, komu odkázal svůj

majetek?“

„Jak to mám vědět? Podívejte, rodiče toho muže už nežijí. Neměl žádné příbuzné. Myslíte, že chtěl,

aby mu vybíral rakev nějaký koncipient z bostonské advokátní kanceláře? Za daných okolností mi u

třicetiletého chlapa přijde normální a rozumné, když sepíše závěť. Já jsem tu svou napsala ve

dvaadvaceti.“

„Proboha svátého, jste soudní patoložka.“

Poincaré se ohlédl a okénkem do pitevny spatřil, jak asistent ukládá orgány odebrané novému

přírůstku tím způsobem, že hází krvavou hmotu do ploché nerezové misky. Tohle že tvoří život?

blesklo mu hlavou. Potřeboval čerstvý vzduch.

„Chcete, abych se omluvila?“ zeptala se Güntherová. „Myslím za tu kremaci.“

„Už se stalo. Zapomeňte na to.“

„To těžko. Instrukce od bostonského právníka byly jasné, stejně tak žádost Rainierové. A teď, když

dovolíte, musím připravit dušené hovězí.“ Vzala si z věšáku kabát a obrátila se k inspektorovi s

povzbudivým úsměvem. „Hlavu vzhůru, příteli. Normální pohřeb by se konal za pár dní a vy byste o ty

ostatky přišel tak jako tak. Řekla jsem vám už, že si přála vidět tělo? Dělám tu práci už skoro čtyřicet let, ale něco tak dojemného jsem ještě neviděla. Ty ostatky byly děsivé i v mých očích a snažila jsem

se slečně Rainierové její záměr rozmluvit. Když jsem odtáhla plachtu, nekonečně smutně se usmála a

pak pohladila kosti, jako kdyby umývala miminko. Přiložila čelo na zbytek lebky doktora Fenstera a

něco zašeptala. Ona toho muže milovala, i to, co z něj zůstalo. Na něco takového nemůže člověk

zapomenout.“

Poincaré vyšel na ulici s mobilním telefonem přitisknutým k uchu. „Giselo, pro smilování boží, řekněte

mi, že máte výsledky z laboratoře.“ Chemická rezidua nebyla analyzována hned v noci po výbuchu,

jak původně doufal, ale tím trápení zdaleka neskončilo. Amsterdamská kriminalistická laboratoř byla

zahlcena dlouhým seznamem vzorků a fyzických důkazů z jiných případů, které čekaly na analýzu, a k

rychlejší práci ji nebylo možné donutit ani přemlouváním, ani podplácením, ani hrozbami. Poincaré

čekal šestatřicet hodin, potom už to nevydržel a poslal De Vriesovou do Haagu do jiné forenzní

laboratoře. Bez pozitivních testů nemohl Madeleine Rainierovou zadržet. Ve skutečnosti nemohl ani

pořádně monitorovat její pohyb, protože kvůli konferenci WTO se mu zoufale nedostávalo lidí.

Požádal nizozemskou polici o pomoc při sledování, ale žádost zůstala bez odpovědi. Detektiv, jenž si

s takovou radostí umyl nad případem ruce – ten, který přislíbil plnou spolupráci –, čekal dvanáct

hodin, než Poincarému odpověděl na jeho vzkaz, a řekl inspektorovi, že nechápe, proč by se

Holanďané měli podílet na nákladech na vyšetřování.

Poincarému zbyla jediná možnost a využil ji. V pravidelných intervalech volal Rainierové do hotelu

pod záminkou kladení doplňujících otázek. Když alespoň slyšel její hlas, když se opakovaně ujistil, že

neuprchla z Amsterdamu, mohl ji okamžitě zatknout. Naposled spolu mluvili ten den dopoledne a

inspektor začal polevovat v ostražitosti. Přesto ty výsledky naléhavě potřeboval a Gisele je konečně

měla. „Jsou pozitivní na chloristan amonný,“ hlásila. „Uvnitř jejího kufříku a na přední straně džínsů a halenky. Sháněla jsem vás, hned jak jsem se to před půl hodinou dozvěděla, a potom každých pět

minut. Momentálně sedím ve vlaku z Haagu. Sejdeme se v hotelu?“

Poincaré mávl na taxi. „Ne. Sežeňte zatykač a my ji zdržíme, než přijedete.“ Přerušil hovor a hned

vytočil další číslo. O dvacet minut později přijel před hotel Ravensplein přesně ve chvíli, kdy z auta u obrubníku vystupovali Ludovici a Laurent. Setkali se v hale, kde v recepci seděla tatáž dívka, ovšem s

vlasy barvy nefritové zeleně. Když tentokrát Poincaré rozrazil dveře, punkerka vstala a vyšla zpoza

pultu.

„Volala jsem vám,“ hájila se. „Opravdu. Na obě čísla, co jste mi dal. Ta dáma se před půldruhou

hodinou odhlásila. Volala jsem vám, ale vy jste to nebral. Doufám, že nebudu mít potíže.“

„Vzala si taxi? Nebo ji někdo vyzvedl?“

„Odešla po svých. Aspoň myslím.“

„Zřejmě platila v hotovosti, že?“

„Měla velký účet. Jak to víte?“

Příčina Poincarého nedosažitelnosti byla prostá – do pracovny soudní patoložky dvě patra pod úrovní

ulice mobilní signál prostě nepronikal. O své schůzce s Güntherovou nikoho neinformoval.

Předpokládal, že by mu v případě nutnosti zavolali, a po nevydařeném výslechu Rainierové se

rozhodl, že bude raději pracovat sám. Interpol mu případ Fenster dosud oficiálně nepřidělil, takže se,

legálně vzato, nedopustil žádné chyby. Přesto si byl moc dobře vědom, že to pořádně zvoral. Před

hotelem schytal od Ludoviciho vlastní medicínu a Laurent to mohl na vlastní oči dosvědčit.

„Vynikající práce, Henri. Lhala, když jsme s ní mluvili, zničila důkazy tak, že pohřbila ostatky žehem, a teď navíc uprchla z místa činu. Ovšem ty jsi postupoval přesně podle předpisů. Bravo!“

Vinen v plném rozsahu obžaloby. Nezbývalo mu než uchýlit se ke klasickému postupu, který mu v

dané chvíli připadal zcela bezduchý a zbytečný, protože nenabízel žádnou naději na dopadení

Madeleine Rainierové. Upozornil železniční policii a ostrahu letiště pro případ, že by uprchlice byla

tak hloupá a pokusila se opustit zemi všem úřadům na očích. De Vriesová zaslala bleskovou zprávu na

všechny nizozemské hraniční přechody. Poincaré požádal Interpol, aby vydal Červené upozornění –

mezinárodní zatykač, který opravňoval policejní sbory všech 188 členských zemí zadržet podezřelou

na místě. Domníval se však, že Rainierová hned tak z Holandska neodjede, že se zdrží přinejmenším

několik týdnů – třeba si udělá hezkou dovolenou na venkově a pak se nepozorovaně ztratí.

Později odpoledne se spojil s Fensterovým právníkem v Bostonu. Ten s ním sice mluvil v přátelském

duchu, ovšem odmítl poskytnout jakékoliv informace. „Navrhuju, abyste si opatřil soudní předvolání.

Potom si můžeme promluvit,“ řekl advokát. „Slečna Rainierová není, přísně vzato, moje klientka, ale

přesto se mohu odvolat na důvěrnou povahu vztahu mezi právníkem a jeho mandantem, protože

jsem ji poznal prostřednictvím doktora Fenstera.“ Poincaré tedy požádal o soudní předvolání, byl si

však moc dobře vědom, že každá informace, kterou z advokáta vypáčí, bude zastaralá, protože

Rainierová již zrušila všechna telefonní čísla a adresy, na nichž ji právník dříve zastihl. De Vriesová se svou obvyklou efektivitou zjistila, že Madeleine Rainierová nedávno zavřela svůj obchod se

starožitnostmi, prodala byt a zrušila kreditní karty a běžné účty s tím, že převedla všechny své

prostředky do banky na Bahamách. Ovšem i tento účet o několik dní později uzavřela. Při každém

šetření se De Vriesová zeptala, zda Rainierová zanechala kontaktní adresu. Odpověď nikoho

nepřekvapila.

Kněz i právní učenec by Poincarého uznale pochválili za to, že tu ženu ve čtvrtek nezatkl. Kněz za jeho ochotu riskovat výčitky a poskytnout Rainierové dobrodiní pochyb, právník za moudrou předvídavost,

s níž se do poslední tečky držel předpisů s ohledem na možný výsledek budoucího soudního procesu.

Raději ponechat jednoho zločince na svobodě, než zneužít zákon a ohrozit práva mnohých. Krásná

teorie, ovšem Poincaré teď musí nést následky. Nakonec ji najde, ale momentálně mu svět, v němž ji

měl hledat, připadal strašně veliký.

8

Útěk Madeleine Rainierové mu uvázl v hrdle jako rybí kost, kterou nemohl vykašlat ani polknout.

Poincaré měl v povaze hodnotit své chyby až brutálně kritickým okem a každou bral jako své osobní

selhání. Když jeho syn vyrostl do věku, kdy chápal, čím se táta živí, položil mu nezáludnou otázku:

„Znáš Sherlocka Holmese?“ Poincaré mohl jen s úsměvem přikývnout, jako by velký detektiv byl jeho

blízkým, důvěrným přítelem. Nepříjemná, bolestná pravda však byla taková, že na rozdíl od Doyleova

excentrického pátrače mohl inspektor, sám mnohem úspěšnější než většina kolegů, ukázat na

skutečné živoucí důkazy svých selhání, jež mu způsobovala noční můry.

Protáhl se a zaklonil na židli, kterou už musel dvakrát slepit, aby se nerozpadla. Nizozemské

bezpečnostní služby prokázaly Interpolu očekávanou laskavost a zajistily krátkodobý pronájem

velkého plesového sálu v paláci z osmnáctého století nedaleko náměstí Dam. Poincarého hostitelé

bez nejmenšího náznaku ironie nazvali tuto rozpadající se kavernu špičkovým kancelářským

prostorem v srdci starého Amsterdamu. Alespoň to adjektivum starý bylo pravdivé, každá omítnutá

plocha popraskala a olupovala se. Zbylé obklady na římsách připomínaly ústa opilce s vyraženými

zuby. Parkety pod nohama skřípaly a praskaly a při prvním pohledu na vybledlé závěsy Poincaré

zasténal, neboť žádná barva v něm nevyvolávala takové pohnutí jako sametový karmín operního

hlediště, nejlépe s Claire nebo Etiennem po boku, a žádná v něm nevyvolávala hlubší deprese než

nádherná červeň ponechaná neúprosnému zubu času. Kdysi znal muže, který se hodně podobal této

místnosti. Byl to baron v šesté generaci, který měl chudobnou peněženku, avšak bohaté ego, pozér,

jenž si voskoval konečky knírů.

Dveře se s hlasitým vrzáním otevřely a na prahu stanul Laurent. Vrátil se z plnění jednoho z

posledních úkolů, které je v Amsterdamu čekaly, a zavolal na inspektora: „Další čtyři fotky…

Správcová, která zajišťovala ozvučení konference, nevěděla, co s nimi, když Fenster zrušil svou

přednášku.“ Zamával složkou. „Přesně tak to řekla, harpyje jedna. Poslal je s předstihem, aby stihli

pořídit kopie pro všechny posluchače jeho přednášky. Teď už není pochyb, že obrázek, který jsme

našli na místě činu, byl součástí prezentace.“

Poincaré došel ke konferenčnímu stolu ve chvíli, kdy Laurent odložil diplomatický kufřík a plácal se po kapsách, jak hledal cigarety. Vzápětí vzplála zápalka.

„Sergi, prosím tě.“

Laurentovi před časem vyoperovali jeden plicní lalok napadený rakovinou a od té doby se dvakrát

snažil skoncovat s kouřením. Zhluboka nasál kouř a vypustil přes stůl modravý obláček. „Máme to

ověřené,“ ukázal na složku. „James Fenster je úředně potvrzená záhada. Vyměňme si úkoly, Henri.“

Toho dne ráno Interpol oficiálně přidělil případ Fenster Poincarému. Po ověření totožnosti mrtvého

se nizozemské úřady spojily s velvyslanectvím Spojených států, které si vyhradilo právo povolat FBI,

ale současně požádalo Interpol, aby se ihned ujal vyšetřování, ovšem se dvěma podmínkami.

Američané budou podrobně informováni o postupu pátrání a mimořádná pozornost bude věnována

zdroji chloristanu amonného. Už si nepřáli žádný další pumový atentát s použitím raketového paliva.

Fenster v jejich úvahách zřejmě zaujímal až druhé místo.

„Takže ti přišlo nové pověření, Sergi?“

„Jo, e-mailem. Lyon mi dal na starost Vojáky vytržení. Zatraceně pitomý úkol.“ Laurent si odkašlal a

vyplivl hlen do kapesníku. „Jsou známí také jako Rasputinci. Fundamentalistická evangelická sekta,

která káže víru v konec našich věků. Vytvářejí autonomní buňky jako al-Kajda a neuznávají žádnou

centrální autoritu kromě Nového zákona. Není to církev jako taková. Každou buňku vede samozvaný

prorok, který přijímá rozkazy prostřednictvím vlastní interpretace Písma svátého. Jsou to teroristé

ohánějící se biblí, kteří spáchali nejméně dvě desítky vražd a na každém místě činu zanechali útržek s

citátem ze svaté knihy jako ospravedlnění svých činů. Odpalují bomby ve jménu Ježíše, milánský

atentát byl jejich dílo. Chtějí zapříčinit, aby se svět stal horším místem, a tím urychlit Druhý příchod Spasitele. Kristus se zřejmě znovu zjeví až ve chvíli absolutního chaosu, takže oddaný křesťan by

neměl svět napravovat, právě naopak, měl by aktivně přispívat k jeho rozkladu. Odtud střely, bomby

a vraždy pro větší slávu Ježíše Krista. Zrovna když by sis myslel, že lidstvo už vyčerpalo veškerý

potenciál hlouposti…“

Poincaré by mu nevěřil, nebýt vraždy v Barceloně. Vyhledal na internetu znění 24. verše z 24. kapitoly

Matoušova evangelia:

Vystoupí totiž falešní Kristové a proroci a předvedou tak ohromující a přitažlivé činy, že by málem na

svou stranu získali i moje vyvolené.

„Určitě za tím jsou stejní lidé,“ povzdechl si. Přihlásil se do databáze Interpolu a přečetl si dost, aby si potvrdil souvislost. „V policejním hlášení se uvádí, že střelec upevnil vzkaz oběti do vlasu nad

vstřelem tak, aby ho nesmazala krev.“

Laurent zahodil hořící cigaretu do otevřené plechovky s limonádou. „Člověk by si ty zabijáky nakonec

zamiloval, nezdá se ti? Jak umí být ohleduplní!“ Zapálil si další gauloisku a vyfoukl plné plíce kouře.

„Tak zvrácení umí být pouze náboženští fanatici. A pro ten milánský atentát nemám slov. Chlap

odpálí sám sebe vedle stánku se zmrzlinou. Mezi oběťmi bylo pět nebo šest dětí.“ Laurent se

rozkašlal, v hrudi mu děsivě zachrastilo. „My dva spolu pracujeme už hodně dlouho, Henri. Víš, že

jsem nikdy před žádným případem neutekl. Ale tihle lidé se mi vysloveně hnusí a začínat pátrání s

takovým přístupem není ani trochu dobré. Dej mi ten Fensterův případ, já to s Lyonem vyřídím.“

Poincaré zvažoval nabídku. Pravda, vyšetřovat Vojáky vytržení by byla velmi nepříjemná práce, ale to

je koneckonců každý úkol. Nepřihlásili se s Laurentem na výsadbu stromků nebo donášku jídla starým

a nemocným. Věděl, že už zítra by Laurent rozjel první fázi plánu vyšetřování. „Nemůžu,“ odmítl. „Ale

pomůžu ti, pokud to jen trochu půjde. Jak poznám Vytržence, když ho uvidím?“

Laurent si odplivl do kapesníku. „Hledej postavy, které jako by vypadly přímo z biblického příběhu v

hollywoodském podání, oblečené v róbách a citující písmo. Věk nehraje roli, některým je přes

sedmdesát. Aktivní buňky jsou hlášeny z dvaceti zemí, které si přejí, aby Interpol koordinoval

adekvátní reakci. Ale pozor, zatknout každého, kdo chodí v županu, by moc nepomohlo. Ne všichni

jsou šílenci a od pohledu je nepoznáš. S největší pravděpodobností bych kvůli tomu odjel do Států.

Napadá mě Las Vegas.“ Znovu se rozkašlal a otevřel složku. „Díky bohu za obyčejné záhady,“ řekl a

ukázal na čtyři fotografie.

„Jako že mám hádat?“ zeptal se Poincaré.

Laurent přikývl.

„Tak dobře. Na prvním snímku jsou sněhové vločky, i když přiznávám, že mají divnou barvu. Ovšem

obrázek A vypadá jako obrázek B, který zřejmě zachycuje ostrov nebo poloostrov. Obrázek A by mohl

být rentgenový snímek béčka, páteřní struktura pohoří. Obal kostru masem a dostaneš kus země.

Céčko je možná další sněhová vločka nebo by to mohl být řez borovicí viděnou shora. Déčko je

očividně větev s lístky. Pohraj si trochu s měřítkem a můžeš ji umístit do kterékoliv z těch tří

předchozích fotek. Nedokážu říct, co mají tyhle snímky společného s globalizací.“

Laurent postupně otáčel fotografie a četl popisky na zadní straně. „Dva ze čtyř, Henri. Neprošel jsi.

Obrázek A… Tohle ani neumím pořádně vyslovit. Má to být ilustrace čehosi, co se nazývá epitaxiální

vytváření ostrovů. Doslova se tady píše, že to jsou jednotlivé atomy zlata, které se přichycují na

křemíkovou vrstvu v charakteristické podobě dendritických větví.“ Laurent vzhlédl. „Je to zlato, ne

sníh.“ Otočil obrázek B a četl: „Christchurch, Nový Zéland, při pohledu z vesmíru. Všimněte si

dendritických výběžků horských hřbetů – centrální hřebenové linie se rozevírají jako prsty vedlejších

podhřebenů a podpodhřebenů až k hladině vody. A teď obrázek C. Růst bakterií v Petriho misce…

Dendritické větvení. A obrázek D,“ uzavřel Laurent a obrátil fotografi , „je list kapradí.“

„Budu hádat, Sergi. Vykazuje dendritické větvení.“

Poincaré si prohlížel snímky, dva příklady biologického a dva geologického světa. Jeden byl velmi

malý, pouhým okem téměř neviditelný, druhý tak rozsáhlý, že jeho struktura byla patrná pouze z

vesmíru. Jeden představoval rostlinu rašící z lesní půdy, druhý koloni živých organismů čerpajících

živiny z laboratorního agaru – galaxie ve tvaru kateřinského kola na Petriho misce. Inspektor seděl a

mlčel.

„Všimni si postavení těch obrázků,“ upozornil Laurent. „Jsou jako bratranci. Každý je do jisté míry

verzí jiného.“ Při řeči otáčel masivním prstenem, který dostal darem od třetí manželky před

posledním neúspěšným pokusem přestat kouřit. Spíš než prsten to byl nuget ryzího stříbra s dírou

vyvrtanou uprostřed. Oba doufali, že během oněch šesti měsíců, kdy bojoval s nespavostí a nočním

pocením, sáhne raději po prstenu než po cigaretě. „Lepší než růženec,“ říkával tehdy. „Ela by mu dala

přednost, ale já jsem se rozhodl, že boha z té rovnice vypustím.“

Stříbro bohužel svým kouzlem nezapůsobilo a Laurent získal za své úsilí ke starému zlozvyku nový –

denně kouřil tři krabičky cigaret bez filtru a k tomu navíc kroutil prstenem. „Udělal jsem ti kopie těch fotek. Dal bych levé varle za to, abych se dozvěděl, jak je chtěl Fenster zapracovat do přednášky o

globalizaci.“

Dveře tanečního sálu se opět s hlasitým vrzáním otevřely a dovnitř vešli Ludovici a De Vriesová, kteří

mezi sebou vedli posledního demonstranta, jehož chtěli vyslechnout kvůli nastražené bombě. V

počátečních fázích případu Poincaré odmítal teorii jediného pachatele. Vyhlásil celosvětové pátrání

po Madeleine Rainierové, ale pátral i jinde, v tomto případě mezi antiglobalisty. Jeden z nich,

uvažoval, se mohl – možná v součinnosti s Rainierovou – zaměřit na Fenstera, z nějž jeho ohlášená

přednáška o jednotné světové ekonomice udělala vhodný cíl. Zatím se mu však nepodařilo

hodnověrně prokázat, že by někdo z vyslýchaných rebelů měl jakoukoliv spojitost s matematikem.

Nikdo dokonce nepřiznal, že by o Fensterovi kdy slyšel, natož aby znal jeho práci do té míry, aby

naplánoval a spáchal vraždu. Poslední na seznamu, jistý Eduardo Quito, byl bývalý vědec a

nejpravděpodobnější podezřelý. Poincaré se na rozhovor s ním těšil ze dvou důvodů. Jednak proto, že

si Quito získal zaslouženou slávu, jednak proto, že jeho výslech byl tím posledním, co stálo mezi další nocí v Amsterdamu a odletem domů do Lyonu. Claire odjela nachystat farmu a přivítat děti, ale

Poincaré se mohl těšit alespoň na sklenku dobrého vína a spánek ve vlastní posteli. Fotografie,

usoudil, můžou počkat.

9

Peruánský ministr turistiky by jistě neudělal chybu, kdyby nechal Quitovy podobenky vytisknout na

titulní stránky brožurek, jež měly pomoci zbavit bohaté Severoameričany jejich těžce vydělaných

dolarů, které si vzali s sebou na dovolenou. Vešel do provizorní úřadovny Interpolu jako pravý syn

And. Na sobě měl oděv pasáka lam, což bylo povolání nejen jeho, ale i jeho otce a dědečka. V

kalikové košili, s šátkem uvázaným pod krkem, v pracovním kabátě z voskovaného plátna a s měkkým

kloboukem na stříbrem prokvetlé hlavě opravdu vypadal spíš jako pastevec než vědec nebo politický

otrava. Ve skutečnosti mu patřily všechny tři nálepky. Dokázal stejně snadno argumentovat před

zástupci Mezinárodního měnového fondu, vést pouliční protesty a hledat schůdné stezky v odlehlých

horách. Jeden den byste ho našli v Paříži, kde mluvil plynnou francouzštinou na fóru za práva

domorodců, o týden později v Berlíně, kde hlasitě lál představitelům G-8 bezchybnou němčinou. A

potom by sedl na letadlo do rodných And jako kondor vracející se do hnízda. Měl nevelkou, ale

svalnatou postavu a pronikavé černé oči.

Poincaré o taktice výslechu hodně přemýšlel, ale pořád se nerozhodl, jak zaútočí na Quita, který by

byl zůstal pasákem lam, nebýt všímavého kněze, jenž v dítěti rozpoznal talent na čísla. To vedlo k

řadě škol, kde chlapec studoval, až nakonec zaujal místo vedoucího katedry na Univerzitě v Limě, kde

se věnoval ekonomice kolonialismu. Nejméně jedna evropská země umístila Quita na seznam osob

podezřelých z terorismu, několik dalších jej označilo za provokatéra a bránilo mu ve vstupu na své

území. Ovšem ve vědeckých kruzích se o něm v tichosti mluvilo jako o možném budoucím

kandidátovi na Nobelovu cenu. Pomlouvači o něm říkali, že jeho hlavní problém spočívá v tom, že

nechal svůj vzácně originální mozek zkorumpovat politikou. Jeho zastánci vliv politiky naopak

oslavovali. Na vrcholu sil pak náhle rezignoval na akademickou funkci, vrátil se do Pisaku, své rodné

vesnice, a založil hnutí nazvané Fronta za osvobození původních obyvatel, ve zkratce FOPO. S pomocí

internetu, nástroje, který převzal od nepřítele, získal pod svůj prapor na tři sta milionů domorodců po celém světě a stal se hlasem vzedmuté vlny boje za politická a lidská práva. Poincaré četl jeho

medailony otištěné v Le Monde, v Guardianu a v New York Times, studoval Quitovy dnes již klasické

práce o systematické hospodářské destrukci původních obyvatel kolonií a silně pochyboval, že by

někdo mohl být tak produktivní a tak charismatický – dokud aktivista nevstoupil do místnosti. Aniž

sundal ruksak, přistoupil rovnou k němu, jako kdyby konečně získal vytouženého posluchače.

„Vaše reputace vás předchází, pane inspektore.“

Poincaré pohlédl do zářících zkoumavých očí. Následoval pevný stisk ruky a takový druh předběžného

přátelství, který člověka uklidní a současně přiměje mít se na pozoru. Z toho muže vyzařovala

nepopiratelná síla.

„Moje reputace?“ opáčil Poincaré.

„Každý, kdo něco ví o Interpolu, vás musí znát.“

Kouzlo se zlomilo v okamžiku, kdy Quito sevřel inspektorovu napřaženou pravici oběma rukama.

Tento dotek Poincarému připomněl cihly házené v Seattlu a automobily zapálené v Rotterdamu. A při

bouřlivých demonstracích proti WTO v Paříži přišel jeden policista o oko. Všechny tyto protesty vedl

muž, který se s ním nyní tak vřele vítal. Přesto nebyl Quito jmenovitě uveden v žádné stížnosti,

natolik byl chytrý.

„Vaše reputace převyšuje tu moji.“

„Beru to jako kompliment,“ zasmál se aktivista. Odložil batoh a následoval Poincarého ke

konferenčnímu stolku. „Téměř každá významná bezpečnostní služba na celém světě si našla nějaký

důvod mě vyslýchat, s výjimkou Interpolu. K tomuto setkání muselo nevyhnutelně dojít, pane

inspektore, a jsem na něj připraven – stejně jako vy. Když mě tento mladý muž,“ ukázal na

Ludoviciho, „požádal, abych se zastavil na pár slov, souhlasil jsem. Po krátkém pátrání jsem narazil na vaše jméno a pak ještě několikrát.“

„Internet?“ zeptal se Poincaré.

„Samozřejmě. A další zdroje. Tři desetiletí u Interpolu. Dvanáct různých ocenění za hrdinství. Pozvání

do Londýna, Washingtonu a Moskvy, abyste promluvil o problematice přeshraničního zločinu. Uspěl

jste tam, kde jiní selhali. A pokud je mi známo, více než jednou jste odmítl povýšení, abyste mohl dál

působit v terénu. Bravo!“

„Nečtu, co se o mně píše v novinách, pane profesore.“

„A navíc skromný! Nejvíc mě na vás fascinuje vlastnost, která se obvykle přisuzuje anglickým psům,

kteří se zakousnou a nepovolí. Kdysi jsem četl o psu, kterého museli praštit po hlavě železnou tyčí,

aby uvolnil stisk čelistí. Zvíře zemřelo, ale nepovolilo.“

Poincaré se díval, jak jeho host pleská dlaní do stolu a očividně se dobře baví, jako kdyby seděl s

přáteli v některé z proslulých amsterdamských kaváren. „Určitě máme společné předky, protože

moje žena mě nazývá tím nejtvrdohlavějším žijícím oslem. V naší vesnici se tomu říká tenaz.“

Rozesmál se a hned se utišil, když spatřil fotografie, které Ludovici rozložil na okraji stolu. „Krása. Co to je?“

„Obyčejné obrázky, pane profesore.“

„Ne, neoznačil bych je za obyčejné. Fraktály, že?“

V té chvíli Poincaré hleděl na Quitovy ruce, které prozrazovaly, že přinejmenším část roku pracuje ve

volné přírodě. „Dlouho jsme o nich přemýšleli,“ přiznal. „Mohl byste nám je trochu ozřejmit?“

„Nejsem žádný odborník, pane inspektore.“ Byla to však ukázka falešné skromnosti, protože v příštím

okamžiku si Quito snímky přitáhl, aby si je mohl podrobně prohlédnout. O několik minut později se

zjevně probuzeným zájmem od fotografií vzhlédl. „U fraktálů nelze určit měřítko, čili velikost

předmětu. Vezměte si třeba tento snímek.“ Přidržel jim před očima fotografi z Nového Zélandu.

„Kdybych zkopíroval okraj tohoto poloostrova, jak ho vidíte z vesmíru, potom pořídil detailní snímek

úseku téhož pobřeží, širokého řekněme jeden metr, a nakonec srovnal měřítko obou záběrů a položil

je vedle sebe, nepoznali byste žádný rozdíl, přestože jeden zachycuje území tří set kilometrů a druhý

pouhého metru. U fraktálů je geometrie části shodná s geometrií celku. Celek je viditelný ve své části.

Jíte někdy květák, pane inspektore?“

„Co prosím?“

„Květák. Nebo taky brokolici. Jíte je?“

„Ano.“

„Obojí je fraktál. Jednotlivá růžice vypadá jako celé květenství. Chápete?“

Poincaré skutečně chápal. „Svět je zrnko písku,“ řekl pomalu. „Znal jste Fenstera, že?“

Quito přikývl. „Jsem ekonom, on byl matematik. Někdy najdou společnou řeč i takoví, u nichž byste

to nečekal.“

Následující minuta uplynula beze slov. Když Poincarému došlo, že host pokládá vysvětlení za

dostatečné, rozpřáhl ruce, jako kdyby mu na trhu špatně vrátili drobné. „To je všechno? Vedu

vyšetřování vraždy. Potřebuju něco víc než obecnou poznámku.“

„Co vám mám říct?“ opáčil Quito. „Nebylo to šťastné období. Nějakou dobu jsme s Jamesem

spolupracovali a málem jsme publikovali společný článek, ale potom…“ Odmlčel se a srovnal

fotografie. „Pokusím se vám to vysvětlit. Matematici píšou rovnice, hrají si s čísly a symboly, které

občas nemusí souviset s reálným světem. Milují čistotu tohoto přístupu. Ekonomové modelují

skutečné události. A skutečnost bývá… velmi komplikovaná.“

Poincaré myslel na modrou plachtu, která se ve větru třepotala nad ostatky Jamese Fenstera a nad

lesklými střepinami skla rozesetými v okolí hotelu Ambassade. „Všiml jsem si. Na čem jste pracovali?“

Quito s velkou vážností založil ruce a odpověděl: „Na matematickém modelu lásky.“

Laurent vybuchl, jako kdyby mu někdo strčil pod zadek hořící pochodeň. Jeho smích přešel v záchvat

křečovitého kašle, při němž zrudl v obličeji jako rozdurděný krocan.

„Poslužte si,“ utrousil Quito. „Jen se pobavte. Vymýšleli jsme koncept založený na myšlence, že

matematika dokáže sestavit model i toho nejdivočejšího, nejnepředvídatelnějšího lidského chování.

Kdybychom uměli modelovat lásku, pak bychom mohli namodelovat cokoliv. Snažili jsme se

symbolicky vyjádřit nejrůznější náklonnosti a sympatie milenců a graficky znázornit výstupy, které by

mohly předvídat slavné milostné vztahy známé z literatury. Náš první článek se měl týkat analýzy

Romea a Julie.“

„Konečně…“ Laurent se zakuckal a lapal po dechu. „Konečně už vím, proč se mi rozpadla tři

manželství. V životě jsem nepochopil nelineární rovnice.“ Znovu se rozkašlal, omluvil se a šel se napít vody.

Quito se tentokrát přidal k smíchu na vlastní účet. „Už jsem zažil horší. Inu, tohle bohužel bere vážně jen málokdo. Ovšem matematika srdce skutečně existuje. Moji rodiče to pochopili, přestože byli

negramotní.“

„A v čem spočívá?“ zeptal se Ludovici, jenž se dosud spokojil s mlčenlivým pozorováním.

„Mezi těmi, kdo se milují, se jen málokdy jedna plus jedna rovná dvěma.“

„Amen.“

„V dobrém i zlém, mladý muži.“

Quito se otočil k Poincarému. „Ten předpoklad není tak absurdní, jak vypadá, i když uznávám, že jeho

záměrem bylo přilákat pozornost. Pokoušeli jsme se s Jamesem sdělit něco důležitého. Jak to

ilustrovat?“ Poincaré sledoval jeho pohled k oknu na náměstí. Zavřeštěla automobilová houkačka a

Quito zpozorněl. „Fajn, tohle je typický příklad. Provoz. Představte si automobilový provoz v

kterémkoliv velkém městě, v pátek v pět hodin odpoledne uprostřed léta. Popište, co vidíte,

inspektore.“

„Zácpu,“ odpověděl Poincaré. „Přecpané ulice i parkoviště.“

„Přesně. Doprava je lidský systém. Lidé za volantem, lidé v autech, která vyrobili jiní lidé, lidé na

dálnicích, které postavili jiní lidé. Souhlasíte, že automobily a dopravní zácpy jsou čistě lidský

systém?“

Poincaré přikývl.

„Dobře. Když dopravní inženýři studují přepravní toky, používají matematiku, principy dynamiky

tekutin. Povězte mi, inspektore, jak je možné, že rovnice, která popisuje rychlost a průtok vody v

řece, popisuje rovněž tok vozidel v dopravní špičce? Jedno je přírodní systém, druhé lidský. V jednom

působí pouze zákon gravitace, do druhého vstupuje lidská mysl, protože každé vozidlo řídí určitý

člověk. Přesto se lidé chovají tak, že to dopravním inženýrům dovoluje využít mechaniku tekutin při

projektování dálnic. Jak je možné, že tyto dva systémy spolu tak úzce souvisejí, že je lze popsat týmiž rovnicemi? Nedává to smysl, ale je tomu tak.“

Poincaré mohl pouze pokrčit rameny. „Nikdy jsem o těchto věcech nepřemýšlel.“

„Nuže, my s Jamesem jsme o nich přemýšleli. Snažili jsme se prokázat, že lidské chování lze

namodelovat stejně, jako lze namodelovat každý jiný složitý a dynamický systém v přírodě, například

vodní tok. Chtěli jsme uvést a obhájit hypotézu, podle níž stejná pravidla, jaká popisují složité přírodní systémy, mohou popisovat i složité lidské chování.“

„O tom pochybuju,“ namítl Poincaré. „Uznávám, že dynamika tekutin může popisovat dopravní toky.

Ale jaká matematika může popsat lásku?“

Quito na židli neklidně poposedl. „Tak daleko jsme se nedostali.“

Ludovici si odfrkl a zabručel pod vousy: „Není divu.“

Quitovi zablýsklo v očích.

„Urazil vás. Omluv se, Paolo.“

„Nestojím o vaši blahosklonnost, inspektore. Ta myšlenka byla a je správná. Pracovali jsme na ní

několik měsíců, než o ni James ztratil zájem a naše spolupráce skončila. Netušil jsem, že měl

přednášet na konferenci WTO, ale podle názvu přednášky soudím, že zájem o matematické

modelování úplně neztratil. Možná jsem na něj přece jenom zapůsobil. Alespoň bych si to rád

myslel.“

Matematika globalizace. Poincaré to nepovažoval za pravděpodobné. Na druhé straně, podle toho,

co se dozvěděl, byl Fenster ve svém oboru génius. Stejně tak Quito. Lze jen těžko odhadovat, co z

jejich spolupráce mohlo vzejít. „Předpokládám, že jste do Bostonu odjel studovat tržní ekonomiku, ne

lásku.“

„Samozřejmě,“ potvrdil vědec. „James měl úžasnou intuici na rovnice. Podíval se na mouchu bzučící

po místnosti a dokázal sestavit rovnici, která popisuje její pohyb, a vyjádřit ji graficky. A tento graf by v trojrozměrném prostoru pohyb mouchy dokonale zreprodukoval. Měl úžasný, prvotřídní mozek, jak

ostatně dokládají jeho práce, a proto jsem ho vyhledal. Od té doby uplynulo tři a půl roku.“

„Muselo to pro vás být zklamání.“

Poincaré sáhl po snímku bakterií množících se na Petriho misce. Mluvil k ní, ne k prezidentovi Fronty

za osvobození původních obyvatel, když se zeptal, zda lze najít celou světovou ekonomiku v jediné

její součásti. „Jako v květu brokolice,“ naznačil. „Dnes ráno jsem si koupil šálek kávy. Vidíte v této

osamocené transakci celou globální ekonomiku, pane profesore?“

Quito tiše zatleskal. „Tohle by se rovnalo nalezení svátého grálu. Ale jestli se ptáte, zda lze globální ekonomiku popsat fraktálovou matematikou, na to vám odpovědět nedokážu. Tak dalece jsem o té

věci nepřemýšlel.“

Absurdní! Poincaré tomu ani na okamžik nevěřil a poznal, že to Quito ví, ale zřejmě mu to nevadí.

Stejně klidný, vyrovnaný a přívětivý jako ve chvíli, kdy vešel do plesového sálu, ukázal na fotografie a řekl: „Z těch obrázků a z názvu jeho přednášky jasně plyne Jamesova snaha prosadit tezi, podle níž

globální ekonomika na té nejhlubší úrovni souvisí s geometrií přírody, tedy naši společnou tezi.

Zřejmě po našem rozchodu dosáhl určitého pokroku.“

Quito srovnal snímky do úhledné hromádky. „Myslím, že jsme skončili, pane inspektore. Řekl jsem

vám všechno, co vím. Je mi líto, že James zemřel, ale jsem rád, že jsme se setkali. Nemůžu však říct,

že by se mi vaše povolání líbilo. A toto místo mě deprimuje. Opravdu už musím odejít.“

Poincaré ovšem zdaleka neměl v plánu profesora jen tak pustit. Nechtěl se však ohánět úřední mocí,

raději se pokusil vtáhnout Quita do dalšího rozhovoru. Už dávno zjistil, jak je důležité nechat

vyslýchaného mluvit, protože mluvení je lepší než mlčení a někdy může i nezávazný rozhovor naznačit

fragment hypotézy, jejíž formulace by trvala měsíce a dokazování stejně dlouho. Profesor právě

ukazoval na lustr. „Myslím, že ho vyrobili někdy počátkem osmnáctého století. Ano, to by sedělo.

Slyšeli jste někdy o Holandské východoindické společnosti?“

„Obchodníci,“ odpověděla De Vriesová. Poincarému neuniklo, jak ji ten člověk fascinuje svým

průhledným úsilím ukončit výslech. Přistoupila na jeho hru. „Tvůrci amsterdamského zlatého věku,“

pokračovala. „Žádné holandské dítě neukončí základní školu, aniž by o nich vědělo první poslední.“

„Ano, tvůrci je jeden z možných termínů,“ souhlasil Quito. „Existují další. Máte ponětí, co tohle

všechno umožnilo?“ Rozpřáhl ruce a jeho gesto zahrnulo celý sál. „Toto směšně absurdní místo a

všechny ty Rembrandty a Vermeery a portréty baculatých holandských měšťanů v Rijksmuseu?

Holandské bohatství a holandská tolerance byly vybudovány na zádech otroků v Atlantickém a

Indickém oceánu, od Curayaa po Madagaskar. Tento plesový sál stojí díky pečlivě propracovanému

plánu státem podporovaného znásilňování. Španělé, Holanďané, Britové, Francouzi, Belgičané, Němci

a Američané, ti všichni si postupně rozepínali kalhoty a okradli původní obyvatelstvo o vše cenné a

dobré. Vy mě sem předvoláte, inspektore, a já vidím utrpení. Slyším práskání biče a výkřiky, vidím

utrpení. James viděl čísla.“

Poincaré spatřil svůj fragment dříve, než čekal. „A proto vaše spolupráce selhala,“ konstatoval.

Quito si jej pozorně prohlížel, rozzářená maska veselí z jeho obličeje zmizela. „Původní obyvatelé už

se zdvořilými žádostmi skončili. Mají jich po krk. A vy? Co byste ještě chtěli? Umístit na Angkor Wat

obrovskou reklamu na iPody? Dnešní doba už otevřené znásilňování netrpí, ale za posledních pět set

let se vůbec nic nezměnilo. Dnes nám platíte dva dolary denně za to, že pro vás vyrábíme vaše

mobilní telefony a televizory. Skončil jsem s vámi. Z tohoto místa se mi dělá zle.“

„Ještě okamžik prosím,“ požádal Poincaré. „Rozebírali jste s doktorem Fensterem své politické

názory?“

„Proč? Náš článek měl analyzovat vztah Romea a Julie.“

„Chcete říct, že vaše rozdílné filozofické postoje nikdy…“

Quito se zahleděl do vzdálenějších rohů sálu, a když se otočil k Poincarému, již své emoce ovládl.

„Původní obyvatelé se nyní stanou rovnoprávnými partnery s vlastní kulturou. A jestli ne, budeme

vám ztrpčovat život, dokud nás takto nepřijmete. Nechápejte mě špatně,“ dodal mile. „Velmi si vážím

západní lásky k poznání, vaši ochotu klást otázky a získávat odpovědi a podrobovat tyto poznatky

zkouškám. Ale už jsem vás připravil o spoustu času. S Jamesem jsme nějakou dobu spolupracovali a

potom ne. Pravda, naše cesty se v Amsterdamu zase setkaly. James tragicky zahynul. Ale pokud si

dobře vzpomínám na pravidla logiky a dokazování, nemůžete tyto dvě události propojit. Přesto mi

bylo potěšením.“ Quito se zvedl k odchodu.

Zazvonil telefon. De Vriesová přešla místnost a zvedla ho, pak pokynula Poincarému, ať jde ke svému

stolu. Inspektor se omluvil, že musí převzít hovor, a požádal Quita, ať se ještě minutku zdrží. V sále

pochopitelně zcela chyběly soukromé kanceláře, v rozlehlém prostoru byly rozmístěny jen čtyři psací

stoly a podlouhlý konferenční stolek. Alespoň trochu soukromí člověk získal, jenom když se k

ostatním otočil zády.

„Okamžik prosím,“ požádal odosobněný hlas. „Přepojím vás na ředitele věznice v Scheveningenu.“

Divné, pomyslel si Poincaré. Doufal, že po poslední návštěvě Banoviče už o tom místě nikdy neuslyší.

Možná ho povolají do Haagu, aby svědčil u soudu, ale to nebude dřív než za několik měsíců.

„Inspektor Poincaré?“

Roman Skiversky měl pověst úředníka bez špetky smyslu pro humor, jehož představa krásného dne

vypadala tak, že všechny cely zůstaly zamčené a žádný vězeň si příliš neužíval.

„Řeknu to na rovinu,“ pokračoval Skiversky. „Z nepotvrzených zdrojů jsme se dozvěděli, že vězeň

Stipo Banovič, kterého jste v lednu tohoto roku předal do naší péče a minulý čtvrtek jste ho navštívil, ohrožuje životy příslušníků vaší rodiny. Naši lidé právě přeložili tajně zaznamenaný rozhovor mezi

vězněm a jeho údajným právníkem. Banovič v něm vydal rozkaz k… eliminaci vaší manželky, vašeho

syna, jeho manželky a dětí.“ Krátká odmlka. „Banovič také přikázal, že vám osobně nesmějí ublížit,

což je zajisté velmi neobvyklé.“

Poincarému náhle zalilo hruď nepřirozené horko a dech mu uvázl v hrdle. Pevně sevřel sluchátko.

„Jak to víte? Sedí v nejpřísněji střežené věznici na světě. Jak může Banovič někomu uškodit?“

„Několik jeho mužů zůstalo na svobodě, jak víte. Jeho eskadra smrti byla rozprášena, ale jejich peníze

se nikdy nenašly. S těmi muži a s těmi miliony Banovič dosáhne, kam se mu zlíbí, dokonce i z věznice.

Pochopte prosím, že naše zařízení nemůže přiznat odposlech důvěrného rozhovoru klienta s jeho

právníkem, i kdyby se prokázalo, že se jednalo o zločinné spiknutí. Tím bychom potvrdili porušení

mezinárodních dohod. Ale za těchto extrémních okolností vás varuju před hrozícím nebezpečím –

samozřejmě neoficiálně. Ptejte se, na co chcete, pane. Tohle je naposled, co o této věci můžu

mluvit.“

„Banovič půjde po mé rodině?“ zařval Poincaré a v té chvíli úplně zapomněl, kde je. Otočil se jako ve

snách a spatřil Ludoviciho, De Vriesovou a Laurenta, kteří na něj nevěřícně zírali s protáhlými obličeji.

Quito si prohlížel fotografie.

„Kdo může vědět, co ten člověk udělá?“ odpověděl ředitel řečnickou otázkou. „Jeho kontakt je jistý

Aleksandr Borislav. Podle toho, co víme, odletěl do Haagu pouze kvůli této jediné návštěvě. Dorazil

před třemi dny a hned po rozhovoru s Banovičem se vrátil do Bosny. Borislavova takzvaná advokátní

kancelář sídlí v Mostaru. Dodatečně jsme zjistili, že na té adrese se nachází kavárna. Domníváme se,

že ti dva se znají z války. Podle mého názoru není Borislav kontrahent, ale pouze prostředník, který

kontrakt domluví. Banovič totiž ví, že každý, kdo vejde do tohoto zařízení, je vyfotografován a jsou

mu sejmuty otisky prstů. Navrhuju, abyste začal právě s Borislavem. Odfaxujeme vám jeho fotografi ,

otisky a přepis odposlechnutého rozhovoru. Víte, kde Banoviče najdete, a máte k němu neomezený

přístup. Samozřejmě nenápadně. Pokud se týká Borislava, nevíme, zda to jméno je, či není falešné.

Opustil Nizozemsko letadlem do Bosny, ale netušíme, kde se momentálně pohybuje. Nechám na vás,

abyste tyto informace předal Interpolu. Zaštítí vás.“

Poincaré zíral do prázdného prostoru pod lustry plesového sálu. Celý život se snažil, aby se brutalita

jeho práce nedotkla Claire a Etienna. A nyní se vynořila hrozba, kterou nevyvolal a kterou nemohl

ovládat. Banovič nemá co ztratit. Jeho rozsudek nijak neovlivní, když k vraždám, které již spáchal,

přidá několik dalších, když na hromadu starého utrpení přidá nové. Nejvyšší trest, který může

Mezinárodní soudní dvůr vyslovit, je doživotní odnětí svobody a ten již měl Banovič jistý. A dokud

nezemře, proč by se nepobavil? Tak nějak válečný zločinec uvažuje.

„Náš rozhovor skončil,“ oznámil Poincaré profesorovi.

Quito vzhlédl od fotografií. „Nějaká nepříjemnost? Nemohl jsem vás neslyšet, pane inspektore.

Vyhrožovat nevinným dokáže pouze bestie v lidské podobě.“

„Zapomeňte, co jste slyšel.“

„Stalo se. Dovolte mi však dodat, že domorodé obyvatelstvo trpělo brutalitou kolonizátorů po dlouhá

staletí. Dopustili jsme se velké chyby, že jsme na sílu neodpověděli silou. Jak jinak mohl Pizarro se sto osmdesáti vojáky dobýt říši obývanou miliony?“ Quito si pověsil batoh na ramena. „Chraňte své

nevinné, inspektore. Postavte se proti hrozbě silou. Barbaři ničemu jinému nerozumějí.“

Poincaré přistoupil ke dveřím a otevřel je. Potrvá týdny, možná měsíce, než se kontrakt domluví a

uvede v život. Prozatím má čas, ale ten se rychle krátí. Natáhl se po ruce, kterou mu Quito podával, a

uslyšel hlas, jenž zněl jako jeho vlastní. „Děkuju, že jste nás navštívil.“

Quito se naposled rozhlédl po místnosti a pak se zadíval na inspektora. „Na sílu odpovězte silou,“ řekl pomalu. „Brutalita rozumí jen sama sobě.“

10

Zuřivé houkání klaksonů, nápor světel. Dunivá afropopová hudba a Poincarého srdce bušící tak

rychle, že se na to bál jen pomyslet. Není to nebezpečné, opakoval si pořád dokola. Není to

nebezpečné. Ale bestie, která se mu dobývala z hrudi, neposlouchala. Sen se dostavil rychle a tvrdě.

Usnul v taxíku jen na několik vteřin, ale i ten krátký okamžik ho přenesl k masovému hrobu v Bosně.

Odvracel oči před tou hrůzou. Sténal. Srdce protestovalo tak vehementně, že se musel kousat do rtů,

aby neomdlel.

Seděl na zadním sedadle automobilu OSN, vpředu řidič a strážný. Ve vedoucím vozidle další dva po

zuby ozbrojení příslušníci mírových sil s pomocí mapy a satelitní navigace hledali cestu protipožárním

průsekem v hlubokých lesích jižně od Banja Luky. Od protáčejících se kol létalo bláto. Auto

nadskočilo, jeho zadní kola uklouzla ve smyku, škublo sebou a zastavilo se. Slunce plulo po

bezoblačné obloze, ale borovice na obou stranách průseku rostly tak hustě, že jejich větvemi

pronikalo jen málo svitu a tráva ležela ve stínu. Před nimi poskakovalo zadní okno vedoucího vozu,

bláto na kapotě zakrylo modrý emblém OSN.

Na kterémkoliv místě jejich pouti na ně mohly zaútočit zdivočelí ozbrojenci. Válka sice skončila, avšak rebelantští mladí muži se nadále potulovali celou oblastí a na základě narychlo uzavíraných

spojenectví, která se stejně rychle rozpadala, sami rozhodovali, koho zabít nebo unést či zadržet jako

rukojmí kvůli výkupnému, a to včetně zástupců světové organizace. Každý, kdo vstoupil do těchto

lesů, zůstal odkázaný na milost a nemilost známých válečných zločinců a vrahů. Pozorovatelé –

Nigérijec, Japonec a Kanaďan – oblečení v identických maskáčích a baretech, vystoupili z automobilu

a sklonili se nad topografickou mapou. Když Poincaré a jeho řidič opustili vozidlo, Nigérijec ukázal do lesa. „Necelý kilometr na východ,“ prohlásil. „Tudy je Banovič vedl.“

Dopadený Banovičův podřízený z jeho eskadry smrti jim po náročném výslechu, o jehož metodách se

raději nikde nemluvilo, popsal, jak v říjnu předchozího roku obklíčili vesnici jižně od místa, kde nyní stáli, svázali muže jednoho k druhému jako otroky před transportem na trh a nahnali je na korby

otevřených náklaďáků. Země již byla promrzlá, ale sníh přišel až za několik týdnů. Několik nešťastníků

dopravu nepřežilo. Na tomto místě byly mrtvoly shozeny z aut a odneseny pár metrů mezi stromy.

Kanadský pozorovatel chvíli studoval mapu a pak zašel asi dvacet kroků do lesa. „Máme je,“ křikl a

jeho hlas zněl v divočině stejně rušivě jako praskání chladnoucích motorů a skřehotání vojenských

vysílaček. „Našel jsem zbytky čtyř těl. Přineste pytle.“

Týden teplejšího počasí konečně zlomil nadvládu zimy a vzduch sladce voněl. Poincaré se přiblížil k

mrtvolám v pokročilém stádiu rozkladu, všude prosvítaly ohlodané holé kosti. Povětrnostní vlivy a

zejména hladová zvěř se postaraly o měkké tkáně a zanechaly jen několik tuhých šlach a pramínky

vlasů. Mužům uvázla slova v hrdle a zakryli plachtami těla v marném úsilí vrátit jim alespoň náznak

posmrtné důstojnosti. Jeden voják pečlivě zanesl polohu do mapy, jeho kolega se zadíval na kompas.

„Tudy,“ ukázal před sebe.

Šli v řadě za sebou, Poincaré průvod uzavíral. Ve falešném soumraku lesního příkrovu slyšel jen

čvachtání vojenských bot v bahně hlubokém nad kotníky a namáhavé oddechování. Uvažoval, kam se

poděli ptáci. Vysoko nad jeho hlavou se koruny stromů ohýbaly ve větru. Hleděl do země a s velkým

úsilím kladl jednu nohu před druhou, v myšlenkách u hrůzného nálezu, který je čekal.

Na ten pohled jej nemohlo nic připravit. Sípavě funěl a hleděl na špičky bot, když vtom narazil do

muže před sebou, který se náhle zastavil. Před nimi se otevírala nehluboká rokle a na jejím dně ležel

otevřený masový hrob. Kostí bylo tolik, že se nedaly spočítat. Staré kosti i mladé, některé trčely z

posledních ostrůvků sněhu jako větve zlomené vichřicí. Forenzní antropolog, jenž později scénu

zmapoval, vysvětlil, že umístění těl prozrazuje, jak se starší muži pokoušeli zakrýt vlastními těly

mladíky a hochy před vražednou palbou. Analýza DNA potvrdila předchozí výpovědi vesničanů,

všechny oběti byly mužského pohlaví. Jejich zločin? Nic než možnost, že by ohrozili čistotu srbské

krve, kdyby náhodou zplodili děti. Muži i chlapci byli do jednoho muslimové.

U Poincarého nohou se v blátě leskly mosazné nábojnice z automatických zbraní jako kousky

vzácného kovu na podušce z borového jehličí. Nedaleko vystupoval skalnatý ostroh, svým plochým

tvarem připomínal kamenný stůl. Na něm nechali Banovičovi katani zbytky od oběda, plechovky od

sardinek, skrojky chleba a zmačkané kusy alobalu, neklamný důkaz, že si svačinu připravili jinde, a že

tudíž šlo o předem promyšlenou a připravenou akci. Poincaré klesl na kolena a zavřel oči před křikem,

který se zvedal z rokle v jazyku, jemuž vrahové nerozuměli. Manželé volali manželky, chlapci matky a

starci nebesa, ale hned nato svět kolem nich potemněl, jak plamínky jejich životů uhasily salvy a

krupobití kulek, oblaka kouře a potůčky kouřící krve. Poincaré přepadl dopředu a dotkl se čelem

studené země. Už viděl nejhorší ukázky lidské zvrácenosti, ale toto se vymykalo i těm nejdivočejším

představám. Do hrdla mu stoupala žluč, když nehlasně sténal: Bože, všemohoucí bože, tohle ne,

bože, slituj se a řekni mi, že to není pravda. Jenže to byla pravda a inspektor vyprázdnil žaludek do

mokrého jehličí.

Příslušníci mírových sil se odvrátili a nechali Poincarého jeho žalu. Když po dlouhých minutách obrnil

srdce natolik, že dokázal vstát a ujmout se role svědka, všiml si žlutých provazů, jimiž byly oběti

přivázány k sobě v pase a teď ležely mezi těly a vykukovaly zpod hromádek kostí. Zacvakaly

fotoaparáty a muži rozmístili tabule, na kterých stálo ve čtyřech jazycích: Mezinárodní soudní dvůr.

Důkazy. Přísný zákaz vstupu a narušování místa činu. A tak padlo rozhodnutí, že Poincaré vyrazí stíhat

Stipa Banoviče a nedopřeje si oddechu, dokud vrah nestane před tribunálem, kde se bude zodpovídat

ze svých zločinů.

Probral se ze sna v obvyklém momentu – když nigérijský voják zatloukal do země nad roklí kůl s

výstražnou tabulkou. Dnes večer mu každý úder kladiva rezonoval v hrudi, až se na zadním sedadle

taxíku s trhnutím probudil v domnění, že jej narůstající tlak na prsou každou vteřinou zabije. Chvíli

mu trvalo, než si uvědomil, že mu v uších duní hlasitá hudba. Ne před lety v Bosně, ale tady a teď,

cestou domů ze Saint-Exupéryho letiště v Lyonu. Domov. Tak klidně, jak mu roztřesené ruce dovolily,

sáhl do kapsy saka pro lahvičku s tabletkami. Dvě barevné, určené pro obzvlášť zlé stavy. Zapít

douškem vody z malé plastové láhve, kterou měl vždy po ruce. A pak čekání předem neodhadnutelné

délky, až se šelma v jeho hrudi uklidní.

Řidič sjel z dálnice a proplétal se ulicemi k poloostrovu Presqu’île, odkud jej Poincaré navigoval

bludištěm uliček a zaplatil mu za vynesení svých zavazadel do pátého patra, kde bydlel. O hodinu

později už ležel v posteli, převracel se z boku na bok a litoval, že nemůže objímat Claire a mlčet vedle ní. Moc by mu v noci pomohlo, kdyby věděl, že je manželka v bezpečí. Pomalu odplouval do spánku a

temnou hladinou vědomí pronikala slova brutalita rozumí jen sama sobě. Uvažoval, jestli je to

pravda, a bál se, že to brzy zjistí.

Druhý den ráno ležely nepřečtené noviny pod stolem. Poincaré popíjel kávu a hleděl přes protější

břeh Rhôny, jako kdyby mu široká zatažená obloha mohla prozradit, jaký osud jej čeká. Právě když se

natahoval k telefonu, aby zavolal řediteli Interpolu, jemuž dříve odfaxoval přepis odposlechu a

Borislavovu fotografii, přístroj zazvonil. Ohlásil se Albert Monforte osobně.

„Henri, to je strašné! Toho Borislava musíme dostat.“

„Ano, Alberte.“

„Ale ty po něm jít nemůžeš, Henri. Pošlu někoho jiného… Nejspíš Ludoviciho. Právě jsme mu přidělili

případ pašování drog do Španělska, ale ještě dnes dopoledne ho stáhnu a večer už bude v Bosně.

Jestli Banovič ohrožuje celou tvou rodinu, bude potřebovat více než jednoho kontraktora a ti budou

muset udeřit současně. Nemyslím, že by tak náročná koordinace byla možná bez již vybudované sítě.

Naše největší výhoda spočívá v tom, že oni nevědí, že my o nich víme. Paolo najde Borislava a

vyždímá z něj informace. Mezitím dostanou tvoje vnoučata, tvůj syn s manželkou a Claire osobní

ochranu, která se od nich nehne čtyřiadvacet hodin denně. Její činnost bude koordinovat operační

důstojník tady v Lyonu. Až do odvolání, dokud tuto záležitost neuzavřeme. Banovič útočí na samotné

srdce civilizovaného řádu. Zapojím do tohoto případu všechny dostupné zdroje.“

Poincaré mlčel.

„Henri, dáš mému asistentovi fotografie a adresy všech členů své rodiny. O zbytek se postaráme. Kde

teď vlastně jsou?“

Řekl mu to. „Dej mi pár dnů, Alberte. Tak rychle se nic nestane. Borislav potřebuje čas, aby zverboval

žoldáky.“

„Souhlasím. A co ty? Pokud budeš s Claire, máš zajištěnou ochranu, ale při plnění úkolů ne. Myslím,

že bychom ti měli přidělit stín.“

Poincarého dosud nenapadlo, že by mohl pracovat pod deštníkem osobní ochrany. Ovšem čas, kdy

nepřítel napadne Claire a ostatní, nešlo ani odhadovat. Ohrozí jejich životy za měsíc? Za rok? Bude se

rodina muset skrývat, obstarat si novou totožnost? „Banovič chce, abych trpěl. Mně v žádném

případě neublíží, abych na vlastní oči viděl zánik své rodiny. Teprve potom možná někoho pošle, aby

ukončil mé trápení.“

„Za předpokladu, že mu lze věřit.“

„Věř mu,“ ujistil nadřízeného Poincaré. „Moje smrt by mu pokazila zábavu.“ Přes ředitelovo

ujišťování a jeho pomoc viděl v budoucnosti jen chabou jiskřičku naděje. Ani všechny zdroje Interpolu

zkušeného zabijáka nezastaví. Trpělivě si počká na příležitost, která se dříve nebo později určitě

naskytne. Pokud Poincaré neukryje svou rodinu v nedobytné pevnosti nebo ji nezačlení do programu

na získání nové identity a nového života někde úplně jinde, nebude už nikdy v bezpečí.

* * *

Nemohl dělat nic jiného než se procházet. Vyhrnul si límec, ruce zabořil hluboko do kapes a toulal se

ulicemi starého města. Dlouhé hodiny. Prošel starobylé čtvrtě Saint Just a Saint Irénée, někdejší

nekropole. Vyhledával dávná známá místa, traboules, úzké kryté pasáže vybudované před staletími,

které Claire milovala. Procházel kolem míst, kde renesanční paláce stály na středověkých valech a ty

zase na starořímských lázních, kolem vodotrysků a zavřených tržnic, chodil po kamenné dlažbě ulic a

důvěrně známých uliček, až se konečně zastavil před katedrálou svátého Jana.

Když z Paříže přijel na návštěvu Etienne s rodinou, Poincaré brával Chloe a dvojčata na procházky,

které mnohdy končily právě v chrámové lodi svátého Jana, kde sedávali tak tiše, jak děti vydržely, a

rozjímali pod mohutným prázdným prostorem a prohlíželi si barevná mozaiková okna, dokud

nezapadlo slunce. V šesti letech byli Émile a Georges příliš malí na náboženské vnímání, ale stejně

jako dědečka je přitahovalo klenuté šero katedrál. Naproti tomu Chloe pozorně naslouchala, jako

kdyby ze stínů slyšela rozmlouvat duše. Čtveřice sedávala v prostých lavicích a podle nepsané

domluvy tiše a bez hnutí, dokud červeň rouch, do nichž byli oděni apoštolově, neztmavla. V tom

okamžiku radostné výkřiky Dědo, zmrzlinu! přiměly Poincarého k činnosti, k níž by jej žádný

svatostánek sám o sobě nedonutil – k modlitbě.

Vešel do chrámu. V průběhu společných let se usilovně, leč marně pokoušel pochopit víru své ženy.

Příležitostně chodil do kostela, protože jej o to žádala a protože ho těšilo držet ji za ruku, když kazatel v rozporu s příkazy Vatikánu přešel k latinské mši. Naléhala, aby nechali Etienna pokřtít, a Poincaré

svolil, i když ten obřad kladl do stejné roviny jako praktiky voodoo. Velmi jej tehdy překvapila vlna

emocí, která se v něm zvedla, když kněz jeho synovi požehnal a pokropil mu čelíčko svěcenou vodou.

Skutečnost, že někteří lidé považují obyčejnou vodu za svátou, že Etiennovi, který byl v Poincarého

očích opravdu posvátný tvor, požehnal jiný člověk ve jménu mystéria přesahujícího lidstvo, že se tato

svátost odehrála v katedrále postavené v době, kdy ulice Lyonu brázdily volské potahy, že jeho žena a

její rodina bez zaváhání a rozpaků přijaly Etienna do společenstva starého dva tisíce let, že obřad jeho samotného, zapřisáhlého ateistu, donutil k slzám, až se musel spěšně odvrátit, aby se ovládl, to vše

dokazovalo jediný fakt: Henri Poincaré je člověk, který touží věřit, člověk, jehož dojímá krása

mystéria, ale současně i člověk, který prostě věřit nemůže. Na to byl příliš vědcem, policejním

vyšetřovatelem tělem i duší ve světě svázaném pouty příčiny a následku, která mu dobře sloužila ve

všech ohledech kromě jednoho. V hodině mezi soumrakem a temnotou, kdy obloha změnila barvu z

tmavě kobaltové do noční černě, cítíval, že se nablízku, těsně mimo dosah vznáší něco velkého, něco

monumentálního, co občas probleskne do jeho vědomí, ale hned se zase rozplyne, jakmile se to

pokusí uchopit.

Vstal a pokynul duchovnímu, jehož kroky zněly do hrobového ticha. Měl dost času vrátit se domů a

osprchovat se, než vyrazí na nádraží, aby chytil vlak na jih. Ještě zbývalo dost času, než stane před

svými nevinnými milovanými a pokusí se jim vysvětlit chaos, do kterého je uvrhla jeho snaha dělat

dobře obtížnou práci. Co jim řekne? Vzpomněl si na muže ze staré pověsti, který plakal tak dlouho, že

jeho slzy naplnily jezero a pak už mu žádné nezbyly. Ráno se v nedaleké chaloupce probudila malá

holčička a přistoupila k onomu muži. „Proč jste tak smutný, pane?“ zeptala se ho. „Vždyť je to hotový

zázrak.“

Rozeznal v dítěti jeho dobrotu a odpověděl po pravdě: „Protože život je tak sladký.“

Holčička jej zatahala za rukáv. „Já tomu nerozumím, pane.“

Muž se znovu rozplakal a řekl: „Já taky ne.“

11

Do Fonroque dorazil v době, kdy už všichni spali. Zpola probuzená Claire mu otevřela náruč. Několik

hodin ležel a nemohl usnout, nakonec to vzdal, zašel se podívat na děti a pak vyšel ven a rozplynul se

v mlze, která před svítáním zahalila vinice. Ocitl se ve velkých potížích a dobře to věděl. Přepis

odposlechnutého rozhovoru mezi Banovičem a jeho takzvaným právníkem byl zcela srozumitelný a

děsivý. „Poincarého se ani netknete,“ přikazoval Banovič svému spřeženci tónem teologa z

osmnáctého století. „Zato ostatních ano. Těch se dotknete pořádně.“

Nad obzorem se krčil měsíc jako odsouzenec nad propadlem šibenice. Poincaré se začal procházet,

jednou řadou mezi révovými keři dolů, tou sousední nahoru. Kráčel ze svahu a zase do svahu, vrhal

dlouhý stín v přízračném světle, až došel na konec vinice ohrazené kamennou zídkou, která

vymezovala starodávné hranice pozemků. Uplynula hodina a s umírajícím měsícem se probouzeli

ptáci. Jacques, jejich zlovolný, leč plodný kohout narušil hlasitým kokrháním tiché ráno, z nedalekého

mlází mu odpověděli bažanti. V údolí ležela zvlněná pole pod mlhou tak hustou, že by si cizinec spletl

tento kout Dordogne s jezerní oblastí.

Za ním stoupal z komína statku kouř. Claire natolik těšila velká radost, s níž Poincaré prohrabával

polena v mohutném krbu, že když se vzbudila a našla místo vedle sebe prázdné, rozdělala oheň, aby

hořel při jeho návratu. K snídani budou čerstvá vajíčka a slanina z Lavalovy farmy a samozřejmě jako

vždycky při návštěvě vnuků sladké briošky. Ve starém domě z hrubého zdiva a s protékající střechou

se probouzeli všichni, které měl rád. Bojoval s pokušením beze slova vysvětlení utéct z Fonroque do

Haagu a zabít Banoviče. To by však jeho rodinu nezachránilo. Knihovník totiž promluvil a toho rána se

kdesi v bezpečí teplé postele probudí Borislav a vstane ke snídani s topinkami a vařenými vejci.

Nahlédne do diáře a začne si domlouvat schůzky s muži, kteří teskní po starých dobrých časech, kdy

jim díky občanské válce snadno prošla i masová vražda. Budou to profesionálové, bývalí vojáci,

všestranně schopní muži, kteří postrádají slitování.

Poincaré kdysi Ludovicimu svěřil vlastní život a později mu stejnou laskavost oplatil. Ale ochránit

celou rodinu? Tak velké naděje si nedělal. A tak si Poincaré, k němuž se ostatní obraceli o radu a

pomoc, zoufal. Vydal by se po Borislavově stopě sám, ale opustit Claire a Etienna? Nemyslitelné. Stál

uprostřed vinice, krajina kolem něj se probouzela a on dospěl k rozhodnutí nikdy neodejít. Vybuduje

opevněné město, ztrojnásobí strážní jednotku, kterou pošle ředitel Interpolu. A navíc… Ne, nic

takového neudělá, protože kdyby rodinu uzavřel do nedobytné pevnosti, nabídl by Banovičovi

vítězství. Jen se zamysli, křičel na něj bývalý knihovník přes půl kontinentu. Zašlapej muže do prachu, znič všechny, které miluje, a uvidíš, co se z něj stane.

Claire stála s Etiennem po boku nad sporákem, ti dva jako obvykle vytvořili kulinářský tým. Jejich syn

měl kromě architektury jedinou vášeň, jídlo, a naštěstí takový metabolismus, že snědl všechno, co

uvařil, aniž přibral jediný gram. Po léta ve spolupráci s Claire připravovali propracované gurmánské

chody. Etienne se specializoval na omáčky a pak na krásnou úpravu pokrmů na talíři, jako kdyby je

chtěl poslat na výstavu. Ostatně není divu. V osmi letech si stavěl budovy z hrnců, pánví a

kuchyňských potřeb, složité konstrukce s nosníky a klenbami. V deseti usilovně sbíral stavební

materiál pro modely mrakodrapů, nad nimiž sedával dlouho do noci. V šestnácti změnil svůj pokoj v

ateliér, v němž třeba jeden týden budoval model vesnice, která dělala čest francouzské venkovské

minulosti, a příští týden stavěl fiktivní měsíční kolonii. V těch letech chlapec spával pod překližkovým pódiem, které používal jako základnu pro své projekty. Jako mrknutím oka vystudoval vysokou školu

a stal se nejmladším partnerem pařížské architektonické firmy, která stavěla od Dubaje po San

Francisco.

„Ahoj, tati. Vstával jsi nějak brzy, že?“

„Člověk by si myslel, že zrovna tady se mu bude spát nejlíp,“ poznamenala Claire. „Podívej se, jaké

má kruhy pod očima.“ Podala mu hrnek kávy. Natáhl se pro růžičku květáku, ale manželka ho klepla

přes prsty dřevěnou lžící. „To je na polévku, Henri. K obědu.“

Poincaré pohladil syna a políbil ženu. „Kde jsou děti?“

Claire s rukama od kynutého těsta na ranní briošky ukázala hlavou k obývacímu pokoji. „Dožadují se,

abys zhodnotil jejich projekt. Lucil e tomu říká máslové umění.“ Pokrčila rameny. „Našli to v jakémsi

časopise. Jednodušší bude, když se podíváš, než abych ti to vysvětlovala.“ A tak odešel do pokoje, kde

Émile, Georges a Chloe seděli u stolku před krbem. Lucille usazená naproti míse měkkého másla

pozorovala děti při tvůrčí práci. V prvních čtyřech letech po narození Poincaré nedokázal dvojčata

rozeznat a zcela závisel na Chloe, která mu bratry pojmenovávala a neztrácela trpělivost bez ohledu

na to, kolikrát se jí ptal. Chlapci však brzy rozpoznali jeho slabinu a nemilosrdně ji využívali. Na

dědečkovo volání se Émile a Georges ozývali náhodně, jeden nebo druhý. Poincaré požádal jejich

matku, ať jim pověsí na krk jmenovky, a hoši je zprvu nosili hrdě jako náhrdelníky. Později si je však

často přehazovali, čímž u sestry vyvolávali záchvaty bouřlivého smíchu, kdykoliv jeden z nich vstoupil

do místnosti. Nakonec zasáhla vyšší moc v podobě cysty na hřbetě Georgesovy levé ruky, která si

vyžádala chirurgický zákrok. Jizva pak sloužila jako rozpoznávací znamení, ovšem Poincaré zdroj svého

náhlého prozření nikdy neprozradil.

„Co to je?“ zeptal se skloněný nad dětmi.

„Máslové umění, dědo.“

„Koukej,“ vyzval ho Émile. „Vezmeš dvě skleněné destičky. Na jednu namažeš máslo, oba kousky

přitiskneš k sobě a pak je odlepíš. Hele!“ Oddělil plátky skla od sebe a hrdě ukázal výsledek, který

vypadal jako žilky listu nebo přítoky větší řeky. Dendrity, pomyslel si Poincaré a rozhlédl se po

místnosti, zda se tam nezdržuje Fensterův duch.

„Mám ještě dvě nepoužité skleněné destičky, Henri. Zkus to,“ nabídla mu Lucil e.

„Raději se budu dívat, jestli ti to nevadí,“ odpověděl.

Lucil e mu podala magazín nazvaný Domácí výuka přírodních věd. „Jak chceš. A měl bys možná vědět,

že se děti staly prostředníky ve sporu, který s Etiennem už nějakou dobu vedeme. On s nimi staví

modely domů a čte jim, já pomáhám s matematikou a s úkoly do přírodopisu. A nevidím, že by si

někdo stěžoval!“ Měla pravdu. Émile a Georges si nevšímali mámy ani dědečka a soustředěně mazali

máslo na sklo. Chloe stála u okna a prohlížela si svůj nejnovější výtvor.

Lucil e nechala tchána sedět u krbu s časopisem na klíně. Chápal, že by neměl mít mezi vnoučaty

oblíbence, ale Chloe byla jeho živý poklad. „Podívej, dědo,“ zavolala na něj. „Když změníš množství

másla, změní se i výsledný obraz.“ Chlapci se začali pod stolem kopat, až po chvíli nechali umění a

vyběhli před dům. Chloe posbírala použitá sklíčka, která bratři nechali na stole, očistila je, úhledně

srovnala a pak na ně nanášela pečlivě odměřené dávky másla. „Líbí se ti ty tvary, dědo?“ Po Claire

měla kulatý obličej a světlé vlasy, ale oči zdědila po otci a talent nadějného vědce po Lucille.

„Ano, líbí,“ odvětil. „Chtěl bych vidět všechny tvary, které vytvoříš. Ale žádné triky! Každý si

prohlédnu.“

Už se mu v průběhu kariéry stalo, že se relevantní informace objevovaly, kam se podíval, ale nikdy ne

s takovou intenzitou. Začetl se do článku, který Lucille vyhledala dětem, aby jim ukázala nejrůznější

tvary, jež se v přírodě vyskytují. Podle zvuků zvenčí chlapci nejspíš honili kuřata. Etienne upozornil, že snídaně se podává za deset minut. Chloe stála před dědečkem s nataženou rukou, žlutý baret jí

přidržovala na hlavě šňůrka. Povolil sponku a shrnul jí vlasy z očí.

„No dobře,“ podvolil se a vstal. Dívka nesla v jedné ruce svůj poslední výtvor a druhou mlčky vedla

dědečka za sebou přes kuchyň kolem rodičů, kteří ji obdivně sledovali. Poincaré se krátce zastavil a

zadíval se na dvě růžičky květáku na desce kuchyňské linky – malé květenství je miniaturou většího a

obě stejná jako celek. Chloe jej zatahala za ruku a za chvíli již stáli před vraty stodoly, v níž se bratři-dvojčata pokoušeli zahnat Jacquesa do rohu. Poincaré vnuky pokáral. Hoši nechali kohouta na pokoji

a proběhli kolem dědečka zpátky do domu. Protože se Chloe zastavila, Poincaré si klekl vedle ní a

hleděl na vrata, na nichž se desítky let nahromadily početné vrstvy barvy. Holčička natáhla

ukazováček.

„Dobře, copak to tu máme?“ nechápal dědeček.

„Dívej se,“ naléhala Chloe.

„Já se dívám, Chloe. A vidím vrata.“

Podržela u dřeva sklíčko s máslem. „Oba vzorky jsou stejné. Proč, dědo?“

Opravdu byly stejné.

„Proč?“

„To nevím, zlatíčko.“

Horečně uvažoval.

„Je to moc pěkné.“

„To ano.“

„Víš, co si myslím, dědo? Myslím, že bůh je maličký a současně obrovský. Myslím, že bůh žije v másle i

v nátěru. Žije v tvarech, dědo.“

Zpoza rohu se ozval dupot chlapeckých nohou. „Našel jsem v tátově kufru novou hračku!“ volal

Georges. „Pojď se podívat!“ Vzápětí zmizeli a Poincaré si lámal hlavu, jak je možné, že osmileté dítě

vidělo totéž co Fenster. Anebo měl Fenster dar vidět totéž co děti a uměl to vyjádřit matematicky.

Vrátili se do hlavní budovy statku, kde Chloe pokračovala v tvorbě máslových artefaktů a Poincaré se

znovu začetl do magazínu. Čím hlouběji pronikal do Fensterova myšlenkového světa a uvědomoval si

dosah jeho úvah, tím více žasl nad jeho osobností a vším, co ji doprovázelo. Geometrie, kterou ten

muž studoval, se skrývala všude kolem, všem na očích. Praskliny v omítce rozšířené po celé stěně

vypadaly jako chapadla blesku zmrazená v čase, jako horské hřebeny fotografované z vesmíru, jako

žilky v Laurentových očích neustále podlitých krví. Poincaré se zahleděl na své předloktí a viděl, jak se větví do poloostrova ruky s pěti prsty, v nichž viděl vějířovitou deltu řeky. Odložil časopis, zavřel oči a v duchu se pokoušel vyvolat obraz řek v blesku a blesk v horském pásmu. Nedokázal však sledovat

Fensterovy úvahy až k pohybu zboží přes státní hranice. Matematika globalizace? Včerejší koupě

jízdenky na vlak se přece neřídila stejnými zákony jako růst dubu zasazeného vedle terasy.

Takový myšlenkový krok byl na něj příliš.

Události, k nimž došlo, když Poincaré otevřel oči, se odehrály tak rychle, že je dokázal zrekonstruovat až o něco později, když ležel na podlaze se vzlykající Chloe v náručí a všichni se nad ním skláněli, jako kdyby utrpěl záchvat. Seděl v křesle u krbu. Etienne, Lucil e a Claire dokončovali přípravy bohaté

snídaně a chlapci vybíhali ze dveří a zase zpátky a s něčím si hráli. Když vzhlédl od časopisu, uviděl

Chloe, jak se sklání nad sklíčky namazanými máslem – a na čele jí zářila červená tečka! Než stihl něco

říct, než se zmohl na jedinou myšlenku, vrhl se přes celý pokoj, popadl holčičku, překulil se tak, aby se ocitl mezi ní a oknem, a odkutálel se za stůl. Chloe vykřikla. Pořád ji držel na prsou a spolu s ní se

odplížil do chodby, mimo zorné pole okna. Zařinčelo nádobí a Poincaré vzhlédl do udivených a

vyděšených obličejů. „Laser,“ vydechl. „Laserový zaměřovač. Chloe na čelo.“ Dívenka se mu vy

kroutila ze sevření a utekla k matce.

Claire se držela za čelo a musela se opřít o krb, aby neupadla. Etienne klečel vedle otce a položil mu

hřbet ruky na tvář.

„Chloe… je v pořádku?“

„To kluci, ta ti. Hráli si s laserovým ukazovátkem, které jsem si přivezl v kufříku. Těsně před odjezdem na jih jsem měl v Paříži přednášku. Hráli si.“ Pomohl otci do sedu. „Lucille, přines, prosím tě, trochu vody.“

„Chloe?“

Dítě se otočilo a hlasitě potáhlo. Etienne ji postrčil k dědečkovi. „Vidíš? Nic se jí nestalo.“

„Proč jsi mě tak polekal, dědo?“ Dívka pohladila Poincarého po tváři.

Inspektor si ji přitáhl k hrudi a čekal, až se vrátí Lucil e. „Omlouvám se. Je mi to strašně líto,“ opakoval pořád dokola a snažil se uklidnit. Musí v něm vidět silného chlapa. „Měl bych vám něco říct,“

odhodlal se, když si Chloe klekla vedle něho. „Nejsou to dobré zprávy.“

Večer ležel Poincaré v ložnici, kam otevřeným oknem vanul první náznak léta, a čekal na Claire, která

zašla zkontrolovat děti. Dveře zavrzaly a otevřely se. Claire se posadila k toaletnímu stolku, aby si

před ulehnutím rozčesala vlasy. Netušili, jak je ta postel stará, možná byla starší než samotný statek, jehož dokumentace sahala tři staletí do minulosti. Veškerý nábytek, hodně opotřebovaný, koupili

spolu s farmou a Claire ho věnovala farnímu kostelu, s výjimkou stolu u krbu a postele, v níž se

narodilo i zemřelo nepočítané předchozích obyvatel. Poincaré se díval, jak si svazuje vlasy šátkem a

zhasíná.

Přikryla se prošívanou dekou a otočila se k němu. Hlava jí stoupala a klesala v rytmu jeho dechu.

„Henri,“ zeptala se, „je to hodně zlé?“

„Hodně,“ přisvědčil.

„Ublíží nám ten chlap?“

„Obávám se, že to zkusí.“

„Skrývat se nemůžeme. Víš, že to bych nikdy neudělala.“

Naslouchal neobvyklým nočním zvukům a uklidňovala jej pouze myšlenka, že když přijdou skuteční

profesionálové, Claire a ostatní budou mrtví dříve, než si cokoliv uvědomí. Tohle jí pochopitelně říct

nemohl. A sotva věděl, jak o Banovičovi mluvit sám se sebou.

„Uděláme, co budeme muset,“ pokračovala v úvahách Claire. „Interpol nás ochrání. Starosti si dělám

o tebe. Život s tebou je už tak dost těžký. Teď bude nesnesitelný.“

Pohladil ji po vlasech.

„My budeme v pořádku. Víš, že se mi Etienne před chvílí vysmál?“

„Proč?“

„Protože když přišel zkontrolovat děti, já už stála v jejich pokoji. Dívali jsme se na ně, jak klidně spí.“

„V tom případě není o nic lepší než ty.“

„A Lucil e. Při jejím nabitém programu to pro ni znamená totéž jako další projekt. Včera ráno

požádala Marka Lavala, jestli by děti nemohly sbírat vajíčka. Měl jsi vidět ten chaos! Kuřata lítala jako střelená, Chloe a kluci ječeli jak indiáni na válečné stezce. A Marc stál ve dveřích s rukama

založenýma na prsou. Ne že by se doopravdy zlobil, ale viděla jsem na něm, že radost taky nemá. Víš,

že si Émile s Georgesem postavili na konci příjezdové cesty stůl a chtěli ta vajíčka prodávat? Tři

hodiny se snažili, ale po silnici neprojelo jediné auto! Nakonec všechna vejce koupil Laval.“

„To snad ne!“

„Ale ano.“

„Vždyť je pro nás každé ráno sbírá. A sám má vlastní slepice.“

Claire se zvedla na lokti zabořeném do polštáře. „Co o tom děti vědí? Mají v kapsách pár drobných a

myslí si, jak jsou bohaté. Lucil e je zítra přiměje, aby se pustili do nového projektu z přírodovědy.

Nádherně to s nimi umí, Henri. Mnohem lip než já.“

„To není pravda.“

„Chyběla mi její energie. A bůh je mi svědkem, dnes mi chybí o to víc.“

„Měla jsi energie na rozdávání.“ Políbil jí dlaň.

Dloubla do něj. „Ještě jsem ti neřekla, že jsem dokončila další obraz. Ještě zabalit a může putovat na

červnovou výstavu. Tentokrát se koná v New Yorku.“

„Co na něm je?“

„Myslíš kdo?“

„No dobře, tak kdo.“

„Ty, můj drahý.“

Poincaré se posadil.

„Uklidni se. Je to abstraktní dílo, i na moje poměry. Ani Etienne by tě na něm nepoznal. Ale přesto jsi to ty.“

„A ten obraz bude viset v nějakém cizím domě?“

„O tom se rozhodne až po výstavě.“

„Koupím ho. Nikam ten obraz neposílej.“

„Podepsala jsem smlouvu. Kromě toho jej neprodám. Alespoň ne tobě. Možná Etiennovi, za jedno

nebo dvě eura.“

„Claire, prosím tě… Pojmenovala jsi ho nějak?“

„Uvažuju, že bych jej nazvala Vážný muž. Anebo jenom tvé iniciály nad mým podpisem. Můžeš se na

něj podívat, až se vrátíme do Lyonu.“ Vklouzla mu rukou pod pyžamový kabátek. „Všiml sis, jak se

Etienne snaží být na děti přísný, než jdou spát? Moc mu to nejde, stejně jako tobě,“ zasmála se.

Poincaré poslouchal její dech a skřípot starého domu. Otevřeným oknem doléhal šelest listoví a

pronikala vůně zimolezu. Claire se otočila. Poincaré ji k sobě přitáhl a políbili se. Jejich rty se oddělily jen natolik, aby mezi nimi proklouzlo tajemství, a chvíli si leželi v náručí. Vdechovali výdechy toho

druhého a na přikrývkách tančil měsíční svit. Claire si rozepnula noční košili. „Jsem sice jenom

obyčejná holka z vesnice, ale taky ledacos umím.“ Po těch slovech inspektor na jistou dobu zapomněl

na Bosnu a Amsterdam a na všechna proklatá místa, kde pokaždé nechal kus sebe sama. Byl s Claire a

svět mu připadal krásný.

12

Interpol zakryl Poincarého a jeho rodinu nejneproniknutelnější sítí. Plán ochrany nemohl být

propracovanější, snad jedině změnit dvě domácnosti ve dvou různých městech v nedobytné pevnosti.

Ozbrojení strážní se střídali ve čtyřhodinových směnách, perimetr střežila složitá elektronika, místní

policie po předchozí dohodě znásobila hlídkovou činnost v okolí. Poincaré však cítil, že může udělat

ještě něco navíc, a vzal si časově neomezenou dovolenou, aby koordinoval bezpečnost své rodiny.

Uprostřed úsilí, které pomalu, ale jistě měnilo jeho byt v Lyonu a Etiennův v Paříži v miniaturní

policejní stát, nálada Claire potemněla. Varovala manžela před ničením vesnice v zájmu jejich

ochrany. Opatrně a vlídně mu navrhla, že by se měl vrátit do práce. Ignoroval její stížnosti, přestože v něm vyvolaly vzpomínky na dobu, kdy vzala Etienna na měsíční dovolenou, jen ona a syn. „Měl bys

nám dát přednost,“ naléhala tehdy. „Měl bys milovat nejdřív svou rodinu a teprve pak práci.“ Časem

dospěli ke kompromisu. Pracovní úkoly ho třeba odvedou i na několik týdnů mimo domov, ale když

se vrátí, bude s nimi nejen svou tělesnou přítomností, ale i duševně. Zaštítí svou rodinu před účinky a dopady policejní práce. Tři desetiletí tato dohoda fungovala, než ji Banovič roztrhal na cucky.

Jednoho rána stál v rohu kuchyně. Claire k němu přistoupila, vzala ho za ruku a přitiskla si jeho dlaň k tváři. „Dusím se tady,“ zašeptala. „Včera volal Etienne, že si nepřeje, abys je navštěvoval. Děsíš děti.“

Přitiskla se k němu. „Agenti nás sledují každou vteřinu. Prosím tě, nechej nás volně vydechnout.“

„Ti chlapi tam někde jsou,“ trval na svém. „Neumíš si představit…“

„To máš teda pravdu,“ přerušila ho. „Neumím.“

Vešel do obývacího pokoje, nalil si skleničku koňaku Remy Martin a složil se do křesla u okna s

výhledem na Lyon. Když tento byt objevili, měli krátce před svatbou a jejich výbava se skládala pouze

z postele a velkého hrnce. Jednou večer vypili příliš mnoho vína. Stáli před stejným oknem nazí a

pozorovali utichající bouřku, která mizela za horizontem. Připili si na budoucnost, potom ještě

několikrát a milovali se tak náruživě, že jejich vyčerpaná těla nahlas volala po spánku. O mnoho let

později se světla Lyonu, starobylého a věčně mladého města, moc nezměnila. Zato se změnil

Poincaré. V posledních týdnech neodbytně cítil působení gravitace. Kosti ho bolely, dunělo mu v

hlavě. Vypil koňak a nalil si další. Claire se k němu připojila a položila mu hlavu na rameno.

„Jestli se nevrátíš do práce, Banovič zvítězí,“ naléhala. „Vítězí už teď.“

„Nemůžu. Nemůžu nechat tebe a Etienna bez ochrany a zranitelné.“

„Vrať se do práce, Henri. Chrání nás dost lidí a ty nás přivádíš k šílenství.“

„Ne.“

Objala ho. „Lásko moje, já tě o to nežádám.“

Poincaré věděl, že má pravdu. „Kvůli případu, který řeším, bych musel odletět do Spojených států.

Vrátím se do práce, pokud spolu budeme moci každý den mluvit. Kdybys mě potřebovala, mohl bych

být během několika hodin zpátky v Lyonu.“

„Výborně, jsme domluvení. Obstarej si letenku.“

„Slib mi, že nebudeš riskovat a že se ti nic nestane.“

Slíbila, ale to na věci nic neměnilo.

Hlavní přednáškový sál Přírodovědeckého centra Harvardovy univerzity připomínal betonový bunkr

zasazený do budovy stejně mrazivé a holé jako důlní šachta. Poincaré prošel celní a pasovou

kontrolou na Loganově letišti, vzal si taxi a stihl posledních dvacet minut přednášky Dany Chambiové

v tomto semestru. Když se Fenster nevrátil z Amsterdamu, převzala po něm jako jeho nejlepší

doktorandka předmět matematika přírody. Poincaré ji chtěl ještě před výslechem vidět při práci.

Strmý amfiteátr se trychtýřovitě zužoval ke stupínku s laboratorní lavicí, demonstračním stolem a

řečnickým pultem. Chambiová stála u lavice vedle počítače a sledovaly ji dobré dvě stovky studentů.

Poincaré usoudil, že uspěla při plnění těžkého úkolu. Přestože Fenster zemřel a ona po něm převzala

dvě skupiny trvale přeplněného nepovinného předmětu, studenti zůstali. Poincaré se posadil.

„Takže, které tři odvážné duše se podělí o své odpovědi na poslední zkušební otázku?“ zeptala se.

„Měli jste napsat rovnici, prohnat ji stotisíckrát počítačem, vynést každý bod do grafu a namodelovat

tohle,“ ukázala na obraz promítaný projektorem na plátno.

„Obyčejné kapradí. Podle toho, kolik vás poslední týden požádalo o konzultaci, zřejmě už do konce

života žádnou kapradinu nechcete ani vidět.“

Studenti se zasmáli.

„Ale uvažte tohle. Když půjdete na procházku do lesa, najdete miliony kapradinových listů, ale nikdy

neobjevíte dva shodné, i kdybyste je nedokázali rozlišit geneticky. Budou podobné, ale ne identické.

Totéž platí například pro duby, opice makak rhesus, sněhové vločky nebo pro lidi.“ Poincaré si

vzpomněl na dvojčata a musel jí dát za pravdu. „Jak se kapradí rozhodne, mohu-li použít tento výraz,

kam umístit větvičky, kterým směrem a jak dlouhé mají vyrůst? Jako kdyby si příroda vytvořila vlastní

hrubý model označený kapradina a k němu připodobňovala jednotlivé rostliny, ovšem současně

ponechávala prostor pro individuální variace. Vaším úkolem je sestavit a pak graficky znázornit

rovnici, která by posloužila jako model pro kapradinu. Prosím, ať se hlásí dobrovolníci. Podělme se o

bohatství vašich myšlenek a třeba zakončíme tento semestr trochu zábavně.“

V sále zašumělo a studenti se nedočkavě rozhlíželi, kdo se odváží a bude riskovat veřejnou popravu.

Chambiová se opřela o laboratorní stůl a okázale dala najevo netrpělivost. Poklepávala špičkou boty o

podlahu, skládala paže na prsou a zase je rozkládala. „Kdybych oznámila,“ řekla nakonec, „že první

dobrovolník dostane z tohoto předmětu bez dalšího zkoušení jedničku, změnilo by to něčí názor?“

Povstalo dvanáct studentů.

„Výborně,“ pochválila je. „Sice jsem nic neoznámila, ale když už stojíte, vy,“ ukázala na štíhlou dívku.

„Slečna Chengová, že? Tak prosím. A vy,“ vyzvala potetovaného mladíka, který seděl dvě řady před

Poincarém. Inspektor se domníval, že zaregistrovala jeho přítomnost, než si vybrala třetí oběť.

Studenti pomalu sestupovali ke stupínku.

„Nebojte se,“ uklidňovala je Chambiová. „Když jsem se poprvé pokoušela modelovat kapradinu…“

Kolik let od té doby uplynulo? přemýšlel v duchu Poincaré. Doktorandce ještě nebylo třicet. „Konečný

produkt vypadal jako dikobraz na tyči. Obrňte se proto trpělivostí. Všichni, kdo si zvolili matematiku

jako hlavní obor – myslím, že jste mezi námi čtyři –, dostanou další šance, ostatní si nemusí dělat

těžkou hlavu. Ale až budete příště číst nebo poslouchat předpověď počasí nebo prognózu

klimatických změn, budete vědět, že jejich součástí je i matematické modelování. Vypsala jsem z

tohoto předmětu zkoušku, abych vám alespoň naznačila, jak obtížná může být problematika

modelování klimatických systémů. Mohu vás ujistit, že je mnohem složitější než vytvoření modelu

kapradiny.“

První student, mladík s kůží ozdobenou tetováním a s kovovými kroužky vetknutými ve rtech, vložil

do počítače flashdisk a projektor zobrazil na plátně kapradinu předávkovanou halucinogeny.

Třída vybuchla smíchem, ale mladík smrtelně vážně prohodil: „Lidi si myslí, že jenom psi vypadají jako

jejich majitelé.“ I Chambiová se smála. „Zjevně jsem zvolil chybné počáteční hodnoty pro proměnné x

a y a potom jsem nedokázal najít způsob, kterým v rovnici vhodně reprezentovat funkci náhody.

Kdybych tohle viděl ve snu, s křikem bych se probudil.“ Za bouřlivého potlesku sešel ze stupínku a

spolužáci, které cestou zpátky na své místo míjel, mu gratulovali. Druhý mladík působil dojmem, že

do přednáškové síně přišel rovnou z paluby přepychové jachty. Na sobě měl šortky lososové barvy a

bílé tričko s vyhrnutým límečkem. Výraz v jeho obličeji nebyl natolik sardonický, aby pod ním

neprosvítalo čiré zděšení. „Pan?“ zeptala se Chambiová.

„Henley,“ odpověděl student. „Wendel .“

„Nuže, pane Henleyi, copak pro nás máte?“

Student vsunul do počítače paměťový modul se svou prací a sál znovu vybuchl smíchem.

„Snažil jsem se,“ hájil se chabě. „Vypadá to jako telegrafní sloup s příliš mnoha příčkami a místo listů jsou párátka. Trápil jsem se s tím celý týden od rána do noci, měnil jsem jednu hodnotu za druhou a

snažil se do formy zabudovat křivku. Měl jsem svou kapradinu zamknout do jedné místnosti s

rostlinou tamhle kolegy. Jejich děti by možná měly šanci.“ Potetovaný spolužák ho pozdravil

zdviženou pěstí. „Prvních asi dvacet tisíc iterací to bylo dobré, ale potom výpočet zatuhl bez ohledu

na to, kolikrát a jak jsem rovnici měnil. Většinou se mi osvědčuje použití hrubé síly, ale tentokrát

totálně zklamalo.“

Studenti v sále se dobře bavili a Poincaré s nimi. Uvědomili si, že tlak pominul, protože žádný

vyučující si nedovolí riskovat a vyhodit celou studijní skupinu. Úleva byla přímo hmatatelná, ale pak k pultu přistoupila mladá Asiatka. Poincaré vytušil, co přijde. Studentka na sobě měla tenký zelený

svetřík a plisovanou sukni, její oděv silně připomínal školní uniformu. Celou dobu, kdy její dva

kolegové prezentovali své výtvory, stála s rukama stydlivě složenýma před sebou a očima sklopenýma

k zemi. Když stanula za pultíkem, černé vlasy jí zazářily ve světle bodových reflektorů nad tabulí a

auditorium ztichlo.

„Toto je výsledný graf a tady rovnice, kterou jsem k vytvoření své kapradiny použila,“ promluvila do

mikrofonu tak tiše, že ji bylo sotva slyšet. Poincaré žasl nad její inteligencí. Elitní studentka, pomyslel si. „Nechala jsem proběhnout něco přes sto tisíc iterací této funkce. Děkuji vám za pozornost.“

Vrátila se na své místo a několik spolužáků vstalo a blahopřálo jí. Většina však zaraženě seděla a beze slova na ni zírala.

„Nevěšte hlavu,“ řekla Chambiová. „Slečně Chengové je patnáct let a všechny zkoušky z matematiky

udělala v předtermínu, aby mohla navštívit rodný Tchaj-wan. Mnozí z nás jí předpovídají skvělou

kariéru. Pro vás ostatní bude při zkoušce nejdůležitější vysvětlit, jakým způsobem jste k tomuhle

problému přistupovali. Jak jste asi zjistili na příkladu pana Henleyho, hrubá síla v matematickém

modelování nezabírá. Musíte použít matematiku. A intuici.“

V posluchárně vystřelila ke stropu zdvižená ruka. „Paní asistentko, s intuicí pracují spíš básníci.“

„Slyšela jsem o tom,“ souhlasila Chambiová.

„Tento předmět se jmenuje matematika přírody. Matematika.“

„Dobrý matematik je také básník,“ odvětila. „Rozdíl spočívá v použití jiného systému symbolů.“

Zvedla se další ruka.

„Ano, pane…?“

„Groupman. Jsem trochu zmatený z jedné věci. Ta rovnice kapradiny, kterou sestavila slečna

Chengová, označila byste ji za popis?“

Chambiová si srovnala poznámky do úhledné hromádky. „Formulujte prosím svou otázku jinak.

Nechápu dost dobře, co myslíte pojmem popis.“

Student vstal. „Řekněme, že začnu s kapradinou, kterou najdu v lese. Mohl bych napsat odstavec,

který ji popisuje, mohl bych ji nakreslit nebo vyfotografovat. Tyhle věci by si nikdo se skutečnou

kapradinou nespletl.“ Poincaré sledoval pozorně naslouchající Chambiovou a zdálo se mu, že se její

rty vlní do úsměvu. Nechala studenta dokončit otázku.

„Rovnice kapradiny mi připadne spíš jako technický výkres, není to obraz ani slovní popis. Tvrdím, že

matematika je, nebo by mohla být, věcí samotnou, v našem případě kapradinou. Něco jako DNA, ale

není to DNA. Můžete k té rovnici přidat trochu hlíny a vody a hotovo dvacet. Doktor Fenster a vy jste

mě přesvědčili, že každý proces v přírodě lze namodelovat pomocí matematických rovnic. Nespočívá

jádro poznání v tom, že tyto rovnice nepředstavují pouhý popis reality, nýbrž samotnou realitu?“

Chambiová přešla po stupínku před auditoriem a přejela prstem po desce laboratorního stolu. „Pane

Groupmane, co myslíte tou samotnou realitou?“

Student zadupal na betonovou podlahu. „Toto.“ Zvedl svůj batůžek. „A toto. Všechno kolem nás.“

„Rozumím.“ Upravila si mikrofon. „Odpověděla bych vám asi takto. Abychom mohli vůbec uvažovat o

tom, co jste naznačil, musela by být matematika dobrá. Natolik dobrá, že kdybyste spustil

trojrozměrný grafický program, domníval byste se, že vidíte opravdovou kapradinu v opravdovém

lese. Mluvíme tady o modelu, který by byl tak elegantní, aby dokázal předvídat, jak se pohybuje vítr v

dolních patrech lesa a jakým způsobem se časně ráno na listech kapradiny usazuje rosa. Kdyby

rovnice uspěla na této úrovni a kdybyste byl matematik, použil byste termín popis. Řekl byste, že

rovnice popisuje to, co vidíte. Pokud byste však byl teolog, zřejmě byste použil jiný výraz.“

Nastínila otázku, aniž ji položila, a počkala, až se sál utiší. Kdyby Poincaré zavřel oči a nevěděl, kolik posluchačů kolem něj v obrovské hale sedí, odhadoval by jejich počet na hrstku lidí. Vteřiny míjely, až ze vzdáleného rohu zvolal jeden student: „Ovládat. Teolog by nejspíš řekl, že rovnice ovládá to, co

vidíme.“

„Je to možné,“ odvětila Chambiová.

„To ovšem nastoluje otázku vládce,“ přidal se jiný student.

„Ano,“ souhlasila Chambiová. „Vládce. Tvůrce. Kdokoliv. Kdo by napsal rovnice přírody?“

Znovu ticho.

Mladík, který promluvil jako první, vstal. „Podle univerzitního katalogu tento předmět splňuje

požadavky matematiky.“

Chambiová se usmála. „To je vedlejší. Co jste vy, pane Groupmane, matematik, nebo teolog? Ale

možná není na nás, abychom o tom rozhodovali.“

Student pokrčil rameny. „To vám neřeknu. Ani jedno. Obojí. Záleží na tom, ve kterou denní dobu se

mě zeptáte.“

„Upřímná odpověď! Kdybyste potřeboval dodatečné informace, teologická fakulta sídlí za rohem na

Francis Avenue.“

Studenti se zasmáli a Chambiová se podívala na hodinky. „Tím bychom skončili. Prohlédnu si vaše

práce a výsledky vám pošlu e-mailem. A když dovolíte, pár slov na závěr. Převzala jsem tento

předmět, když profesor Fenster nečekaně zemřel během návštěvy Amsterdamu. Chci, abyste si

všichni jako učitele tohoto předmětu pamatovali jeho, ne mě, i když s vámi strávil jen několik týdnů.

Při přednáškách jsem vycházela z jeho materiálů a z jeho poznámek. On tento předmět vymyslel a

připravil k akreditaci. Doktor Fenster byl velký člověk a matematika pro něj nebyla pouhá práce, ale

samotný život. V rovnicích nacházel dokonalou krásu… A ano, kolegové po celém světě ho považovali

za matematika, který se řídí intuicí, za básníka. A pokud se týká vašeho zmatku, pane Groupmane… Je

to ten nejlepší zmatek. Držte se ho. Přeji vám všem krásný den a užijte si léto. Bylo mi ctí.“

Potlesk, pak pleskání zavíraných knih a sešitů, škrkání zipů na batozích. Dvě nebo tři desítky studentů sestoupily ke katedře a obklopily Chambiovou. Poincaré se dvacet minut díval, jak energická a

dynamická žena mluví se svými žáky, kteří si pilně zapisovali poznámky a její odpovědi na nenuceně

kladené otázky. Potom mu zapípal mobilní telefon oznamující doručenou textovou zprávu. Podíval se

na displej. Odesílatelem byla Gisele De Vriesová.

Analyza v Evropske kosmicke agenture potvrdila vysledky holandske forenzni laboratore. Naloz v

Amsterdamu = chloristan amonny s aditivy. NASA o vzorku = vojenske ralcetove palivo nedostupne

na volnem trhu + aditiva posilujici ucinek. Detaily pozdeji.

GDV

Vyťukal odpověď:

Atentatnik mel pristup k vojenskemu raketovému palivu a informace o nem. Pozadejte o pomoc

NASA, Evropskou kosmickou agenturu + Ruskou + Cinskou agenturu. Ptejte se, kdo z pracovniku umel

zachazet s chlor.amon. Kdyby se Rusove nebo Cinani cukali, pozadejte americkou rozvedku o seznam

zamestnancu techto agentur. HP

Chambiová se podáním ruky a zamáváním rozloučila s posledním studentem, pak zamířila po bočním

schodišti nahoru a prošla dlouhou řadou sedadel k Poincarému. Měla prostřední postavu, kulatý

obličej, široký nos a uhlově černé vlasy spletené do copu silného jako lodní lano. Podle

inspektorových poznámek pocházela z Ekvádoru a povolení k pobytu ve Spojených státech získala

jako doktorandka se specializací na modelování složitých systémů. Z jejího životopisu zveřejněného

na internetových stránkách katedry matematiky se dozvěděl, že zvláštní zájem věnuje šíření

tuberkulózy rezistentní vůči lékům. Chtěla toto šíření namodelovat matematicky. Po návratu do vlasti

plánovala nastoupit na ministerstvo zdravotnictví a věnovat se boji s touto chorobou, která trápí

zejména chudé původní obyvatelstvo.

„Jestli jste z Imigrační a naturalizační služby,“ řekla stroze, „vízum i povolení k pobytu mám v

pořádku.“

Zasmál se. „Copak je to na mně tak vidět? Máte zvláštní dar.“ Natáhl k ní pravici. „Henri Poincaré.

Promiňte, že jsem předem nepožádal o dovolení navštívit vaši přednášku. Doufám, že jsem vás

nerušil.“

„Rušíte mě právě teď. Řekl jste Poincaré?“

Chvíli trvalo, než mu došla souvislost. „Dědeček mého otce.“

„Jules Henri Poincaré byl váš pradědeček?“

„To víte, své předky si člověk nevybírá.“

Zavedla ho do betonového výklenku u hlavního vchodu do Přírodovědeckého centra. „Pozoruhodný

člověk. Opravdový gigant matematiky.“

„Což já bohužel nejsem. Rodiče doufali, že zdědím rodinné matematické geny, ale já jsem je těžce

zklamal, doktorko Chambiová. Nějakou dobu jsem se snažil, ale pak jsem to vzdal. Podle všeho jsem

nebyl básníkem rovnic.“ Usmál se.

„A já nejsem doktorka filozofie – zatím ne. James byl můj školitel, a když zemřel, nikdo z katedry si

mě nevezme na starost, protože nikdo nerozumí jeho práci. Ani mojí. Takže jsem zůstala trčet se

třemi čtvrtinami dizertace a potenciální školitelé na celém světě by se dali spočítat na prstech jedné

ruky. A ani jeden z nich není moc dobrý. Kéž by tak žil váš pradědeček… Harvard se mě snaží zbavit.“

„Vyloučeno. Na to jste příliš dobrá.“

Nosila kolem krku šátek a Poincaré pod ním postřehl okraj vínově červené pigmentové skvrny, která

hyzdila jinak krásně hladkou pleť medově oříškové barvy. Když si všimla, kam se dívá, upravila si

šátek. „Jsem nahraditelná. Katedra matematiky má nadbytek posluchačů doktorského studia a děkan

mě nemá příliš v lásce – bez ohledu na to, že jsem převzala veškerou Jamesovu výuku, aniž by mi dali

čas na rozmyšlenou nebo alespoň na přípravu. Ale dost o mně,“ řekla důrazně. „Takže ve vašich žilách

koluje krev Julese Henriho. Setkal jste se s ním?“

Poincaré se zasmál. „Jsem sice starý, slečno Chambiová, ale tak starý zase ne.“

Podobný náhlý uctivý obdiv hraničící s úžasem zažíval pokaždé, když se setkal s nějakým

matematikem nebo fyzikem. V mládí jej známé příjmení natolik obtěžovalo, že uvažoval o jeho

změně. Dnes prostě přijímal posmrtné komplimenty a kráčel dál. „Asi všechno, co jsem zdědil, je

láska k hádankám,“ přiznal. „Pro člověka v mé profesi užitečná vlastnost. Ale mezi námi, nerozeznám

derivaci od zadnice.“

Chambiová se vesele zasmála a odložila notebook na římsu. „O tom docela pochybuju. Talent jako

váš dědeček se rodí jednou za generaci. Víte, že ho James uctíval jako svůj osobní vzor? Ve své

pracovně měl rozvěšené Poincarého citáty, jeden si nalepil i na monitor počítače. Myslím to vážně,

James podle těch slov žil. Docela zazlívám Einsteinovi, že Julese Henriho neuvedl mezi svými

prameny. Vždyť váš dědeček, kromě jiného, přinejmenším předpověděl obecnou teorii relativity,

pokud ji sám nezformuloval. A to nemluvím o teori chaosu.“

Poincaré mladší ukázal přes chodbu na malé bistro. „Jsem tady služebně, slečno Chambiová. Chtěl

bych se dozvědět něco víc o doktoru Fensterovi. Vyšetřuju totiž jeho smrt.“ Podal jí služební vizitku.

Chambiová si ji prohlédla. „Interpol?“

„Správně.“

„Ta tragédie mě úplně rozhodila. Pořád se z ní nemůžu vzpamatovat.“

„Ano, já vím. Sdílím vaše pocity. Je to velká ztráta.“

„Promiňte, inspektore, nedokážu o tom mluvit.“ Prudce zvedla ruku k obličeji a podívala se na

hodinky, pak si znovu upravila šátek. „Málem bych zapomněla. Mám domluvenou schůzku.“

„Jen pět minut,“ požádal ji. „A potom, možná zítra, bych měl pár dalších otázek. Zdržím se v Bostonu

až do soboty.“

„Já prostě nemůžu.“

Vytáhl z náprsní kapsy fotografi Madeleine Rainierové. „Znáte tu ženu?“

Chambiová zvedla obě ruce. „Opravdu nemůžu.“

„Dobře, tak zítra. Sejdeme se ve vašich konzultačních hodinách. Budete tu celé dopoledne, že?“

„Vy jste si to zjišťoval? Já ale o Jamesovi skutečně nemůžu mluvit. Jsem zdrcená žalem. Odpověď zní

ne.“

„A nechcete se mnou mluvit, protože jste smutná? Nebo proto, že máte moc práce?“

„Moc práce. Smutná. Obojí. Už musím jít.“

„Toto je oficiální vyšetřování,“ připomněl jí. „Mohl bych se od vás dozvědět některé věci, které nám

pomůžou objasnit, co se stalo. Vím, že chcete pomoct. Mluvte se mnou.“

„Já musím odejít.“

„Tak tedy zítra.“

„Mám konzultace se studenty.“

„Celý den? Musíte přece jíst. Co třeba zítra o půl jedné tady v tom bistru?“ Rychle zvažoval možnosti.

Rozchod s přítelem, zlost na Fenstera, že kvůli jeho smrti nemůže dodělat dizertaci. Anebo právě to,

co tvrdí – smutek. „A co třeba čtvrtek?“

„Jsem zaneprázdněná.“

„Slečno Chambiová, musím trvat na rozhovoru s vámi.“

Hodila si batoh přes rameno a posbírala poznámky. „V pátek dopoledne. Moje konzultační hodiny

najdete na webových stránkách katedry.“ S těmito slovy Dana Chambiová prošla chodbou k rotujícím

dveřím a zmizela Poincarému z očí.

Odpoledne toho dne zavolal Poincaré z hotelu do Lyonu.

„Henri? Měl jsi dobrý let? A jak se máš?“

Ujistil ji, že je všechno v pořádku. „Jak to vypadá u vás?“ Ve skutečnosti mu na tuto otázku

odpověděla již tím, že zvedla telefon. Uklidnil se.

„Nic se nezměnilo. Říkala jsem ti, že to zvládneme. Jsme v pohodě.“

„Etienne a jeho rodina… Mluvila jsi s nimi?“

„Všichni v naprostém pořádku. Opravdu. A teď mi dej pusu na dobrou noc. Zrovna se chystám do

postele. Zítra zavolej dřív.“

Poincaré našpulil rty a mlaskl jako při polibku. Když ukončil spojení, představil si, že leží vedle

manželky v jejich staré posteli na farmě ve Fonroque a poslouchají cvrčky a hraboše, kteří kutají v

hlíně okolo základů hlavní budovy a hledají něco na zub nebo teplé místečko k uhnízdění. Možná by

to takhle mohlo fungovat, pomyslel si. Zavolá, ona zvedne sluchátko a všem bude dobře.

13

Poincaré naslepo šmátral po mobilním telefonu a v první chvíli nevěděl, na kterém kontinentu se

nachází. „Sakra,“ zaklel, když shodil skleničku s vodou. Posadil se a zaclonil si oči proti ostrému slunci, které prosvítalo kolem závěsů na oknech hotelového pokoje.

„Mám novinky, Henri.“

„Paolo?“

„Borislav se ve skutečnosti jmenuje Christof Mladič a byl Banovičovým zástupcem v organizaci

Vlastenci za velké Srbsko. Interpol na něj vydal před dvěma roky červený mezinárodní zatykač, ale

holandská pohraniční policie jej při příjezdu i při odjezdu propásla. Vypátral jsem ho v Banja Luce.

Bydlí nad prádelnou.“ Odmlka, cvakání na lince, praskot statické elektřiny, pak zřetelnější hlas. „Je to bohužel pravda. Banovič si objednal a zaplatil čtyři kontrakty. Na Claire, Etienna, Lucil e a na děti. Ty počítá jako jednu akci. Tvou vraždu si možná objednal, ale možná taky ne. Upozornil jsem Alberta.“

„Kdo, Paolo? Co je to za lidi? Jejich totožnost!“

Další údaje nemohly změnit neradostná fakta, ale Poincaré poslouchal detaily, podružné nuance,

které by pomohly obraně nebo spíše naznačily směr útoku. Spustil nohy přes okraj postele.

„To je právě problém. Mladic kontraktory nezná. V zájmu zvýšení bezpečnosti působil přes dalšího

prostředníka a získal tak krycí vrstvu navíc. Podle Banovičových instrukcí předal jména, adresy a

peníze prostředníkovi a teprve ten uzavřel dohody.“

„Uzavřel?“

„Opozdil jsem se o tři dny. Kontraktoři s největší pravděpodobností působí nezávisle. Jsou to bývalí

operativci ze zemí někdejšího východního bloku, například agenti Stasi. Já se teď snažím odhalit toho

prostředníka. Je to Maďar a já jsem právě v Budapešti a pátrám po něm. Víc informací jsem z Mladiče

před jeho nehodou nedostal.“

Na podrobnosti zmiňované nehody se Poincaré neptal.

„Tyhle údaje sedí, Henri. Zavolám ti, až zjistím něco nového, ale říkal jsem si, že tohle bys měl vědět.“

Poincaré zabořil hlavu do dlaní. Na této straně Atlantiku nemohl udělat nic, co by Banovičův rozkaz

změnilo. Spojil se s Albertem Monfortem, který jej ujistil, že nejnovější zpráva pouze potvrzuje

moudrost přijatých opatření. „Ludoviciho hlášení na věci nic nemění,“ řekl mu ředitel. „Takovou

ochranu jako tvojí rodině neposkytujeme ani velvyslancům. Důvěřuj systému, Henri.“

Poincaré svěřil systému svůj život, ale pro rodinu požadoval něco víc, záruku, která ovšem

neexistovala. Když odhodlanému atentátníkovi neuniknou prezidenti a premiéři, o co snadnější cíl

představuje dítě na houpačce v parku nebo Etienne vystupující z auta před supermarketem?

Osprchoval se, v hotelové hale si koupil šálek kávy a pročetl několik článků v Boston Globe, které jej

přesvědčily, že nekolabuje pouze jeho osobní svět. Etiopští separatisté vraždí čínské dělníky na

ropném nalezišti, sunnité střílí šíity a říkají tomu boží dílo, šíité sekají hlavy sunnitům ve jménu

stejného boha a nechávají jejich těla ležet v zastrčených uličkách. Lokální poměry ilustrovala zpráva o vysokoškolákovi z Massachusetts, který zastřelil třináct spolužáků. Jen tak.

Poincaré odešel z hotelu do jasného dne. Slunce na modré obloze změnilo hladinu řeky Charles v

lesklé zrcadlo, po které klouzaly dvojveslice a čtyřveslice rychlé jako vodoměrky. Vyšel na most pro

pěší a zastavil se uprostřed. Na jedné straně se probouzel Boston, na druhé Cambridge. Na stezkách v

parcích a podél silnic se hemžili cyklisté a běžci pro zdraví, provoz na bulvárech houstl. Díval se a

čekal, ale pak už čekat nevydržel.

„Claire?“

Promítal si její úsměv na mírně zvlněnou říční hladinu. Mluv, vybízel se. Začala pracovat na novém

plátnu? Výborně. Děti se učí plavat. A Etienne získal zakázku na návrh nového křídla muzea v Bruselu.

Skutečnost, že vedou normální život, ho vůbec neuklidnila, ale podařilo se mu zahnat obavy z tónu

svého hlasu. Tváří v tvář by se prozradil. Slyšel manželčin dech.

„Claire?“

„Ano, Henri?“

Zpod mostu se vynořil skifař. Nahrbil se, ponořil vesla do vody a mohutně zabral. Kdyby mu přálo

spojení, mohl by večeřet doma.

„Nic,“ odpověděl. „Chtěl jsem jenom slyšet tvůj hlas.“

Bez ohledu na nejistotu ve Francii přijel Poincaré do Spojených států s nabitým programem a řadou

úkolů: dozvědět se víc o Fensterovi a jeho práci, získat informace o Madeleine Rainierové, promluvit

si s expertem na tryskové pohony o raketovém palivu a možnostech jeho nelegálního nákupu a

použití. Než Ludovici zavolal, neviděl v tom žádný problém, tři týdny je přece dost času a z Bostonu

chtěl pokračovat do Jet Propulsion Laboratory, Laboratoře tryskového pohonu v kalifornské

Pasadeně. Ale teď, den po příletu, by se nejraději vrátil přes Atlantik a vztyčil kolem své rodiny

ocelovou bariéru.

Půldruhého kilometru od náměstí Harvard Square porovnal adresu zapsanou na kusu papíru s nepříliš

povzbudivě vypadajícím objektem před sebou – omlácenými dveřmi, z nichž se loupala barva v

plátech, vklíněnými mezi Bombajské bistro a Mikeův tetovací salon. Stiskl tlačítko zvonku a

poslouchal, jak recepční přes domácího vrátného, nainstalovaného ještě před volbou Eisenhowera

prezidentem, komolí jeho jméno.

„Ponka…Kdo?“

„Karé,“ naklonil se k mluvítku. „Po-en-ka-ré.“

„Karí…Cože?“

Po dlouhém dohadování se mu zřejmě podařilo vyslovit správnou kombinaci hlásek, protože zazněl

bzučák. Vešel do domu a Petera Roye našel na podestě ve druhém patře s pohotově připravenou

omluvou. „Matka mé ženy,“ pokrčil rameny. „Kdybych ji vyhodil, musel bych si hledat jinou postel.“

Roy mohl klidně být jedním z veslařů, které inspektor viděl na řece. Štíhlý a elegantní muž uvedl

návštěvníka do skromné přijímací kanceláře vybavené odřenou koženou pohovkou a několika

skládacími židlemi. U protější stěny seděla Royova tchyně za psacím stolem pořízeným z vládních

přebytků, připravená skočit zeťovi po krku nebo mu upéct koláče a nedalo se poznat, pro kterou

možnost se rozhodne. Z krku a nadloktí jí visely těžké záhyby kůže a Poincaré i na tu dálku cítil pudr, jímž se ráno hojně poprášila.

Roy ho zvýšeným hlasem představil, a když si ta ženština přiložila dlaň k uchu a natočila hlavu,

Poincaré pochopil, proč s ní byla přes interkom tak obtížná domluva.

„Je Francouz?“ zeptala se a její výraz se projasnil. „Francii jsem navštívila před sedmatřiceti lety s

mým prvním manželem. Viděli jsme Eiffe…“

„Gladys, pana inspektora to určitě velmi zajímá, ale momentálně má moc práce a málo času. Třeba

později.“ Postrčil hosta ke konferenční místnosti, ale Poincaré natáhl k postarší dámě pravici a políbil jí ruku. Byla ve věku, kdy by si zamilovala Maurice Chevaliera v Gigi.

„Berte ji jako matku ženy, kterou milujete,“ řekl o chvíli později a posadil se.

„Teoreticky,“ opáčil Roy.

Konferenční místnost sloužila v nedávné minulosti jako trošku větší šatna. Poincaré si všiml mizerně

zasádrovaných děr po věšácích, na zdech zůstaly přišroubované konzoly pro tyče na ramínka. Kolem

umakartového stolku napočítal pět skládacích židlí. Na holých stěnách visely dva diplomy v

pozlacených rámech, jeden z Princetonu, druhý z Právnické fakulty Kolumbijské univerzity. Jediné

okno vedlo do cihlové zdi na protější straně větrací šachty.

„Nemůžu nabídnout víc než to, o čem jsme mluvili po telefonu,“ prohlásil Roy.

Poincaré ho ujistil, že to nevadí. Shání informace o Jamesu Fensterovi a chce mluvit s lidmi, kteří ho

osobně znali, byť jen povrchně. „Jméno nelze podrobit vyšetřování,“ vysvětlil a sáhl pro zápisník.

„Dobře, pokusím se vám pomoct… S doktorem Fensterem jsem se setkal pouze jednou,“ začal. „Těch

devadesát minut mi ale stačilo, abych si na něj utvořil názor. Přišel bez předchozího ohlášení a

požádal o pomoc při úpravě a doplnění závěti, jejíž koncept si stáhl z internetu. O matematiku jsem

se nikdy moc nezajímal, proto jsem o něm do té doby neslyšel. Ale zapůsobil na mě tak silně, že jsem

si ho po jeho odchodu vyhledal na internetu a potvrdil si zřejmý závěr. Ten člověk byl svým způsobem

geniální a musel zpomalovat myšlení, aby udržel krok s okolním světem. Choval se velmi přátelsky,

ale když jste s ním mluvil, viděl jste, že podřazuje na nižší rychlost, abyste vůbec mohl doufat, že mu porozumíte. Vždycky mu trvalo tak patnáct dvacet vteřin, než zformuloval jednoduchou větu.

Například Ano, ten dokument jsem si vytiskl z internetu. Slyšel jste ho a najednou jste si řekl, že vám určitě uniklo něco zcela zjevného. Jako by v jeho hlavě rotovaly galaxie. K takovému úsudku jsem

dospěl ještě dřív, než jsem si přečetl jeho životopis a seznam vědeckých prací a ocenění.“

Roy se krátce odmlčel. „Nechápejte mě špatně,“ pokračoval. „Ani v nejmenším se nepovyšoval,

nechoval se blahosklonně. Bylo vidět, že se snaží komunikovat, ale na jisté úrovni to prostě nezvládal.

Posaďte ho do počítačové laboratoře nebo do vědecké knihovny, postavte ho před pultík v

přednáškovém sále, ale bůh vás chraň pozvat ho na večírek. Byl hubený jako tyčka, vysoký skoro metr

devadesát, na hlavě svatozář světlých kudrnatých vlasů, v devětadvaceti letech pořád vypadal jako

kluk. Společensky poddajný, intelektuálně urputně tvrdý. A poslední člověk na světě, kterého by chtěl

někdo zabít ze zlé vůle.“

„Ano, lidé tak o něm mluví, pane Royi. Takže ta poslední vůle byla jediná příležitost, kdy jste s ním

mluvil?“

„Oslovujte mě prosím křestním jménem. A ano, víckrát jsem se s ním nesetkal.“ Právník si vyhrnul

rukávy a složil mozolnaté ruce na klíně. Opravdu bude veslař, pomyslel si Poincaré.

„Kdo byl beneficientem?“

„Majetek byl vypořádán, takže nikomu neublížím a neporuším žádný předpis, když vám to řeknu.

Výtěžek životního pojištění ve výši šedesáti tisíc dolarů byl určen jako základní jmění pro založení

mimoškolní Matematické ligy města Cambridge. Doktor Fenster mi řekl, že pojišťovnám nevěří. Ty

peníze pocházely z pojistky, kterou svým zaměstnancům platí univerzita, a on se jí nemohl vzdát, i

kdyby chtěl. Potřeboval pouze dopsat beneficienta.“

„Znamená to, že neměl žádnou rodinu, žádné příbuzné?“

Poincaré odpověď znal, ale chtěl si ji potvrdit.

„Nepodařilo se mi nikoho najít. Na osobním oddělení Harvardovy univerzity Fenster žádného

příbuzného neuvedl, stejně tak během studia v Princetonu. U přijímacích zkoušek tam udal poštovní

adresu v Ohiu. Prověřil jsem ji, ale bezvýsledně. Potom jsem si najal v Clevelandu soukromého

detektiva. Na odboru sociální péče zjistil, že Fenster byl dítě v péči státu a že za svého raného mládí vystřídal během jedenácti let pět pěstounských rodin. Detektiv se spojil s jednou z těch rodin a slyšel víceméně totéž. Fenster se prostě nehodil k adopci. Očividně to nebyl syn, se kterým by si otec zahrál

fotbal nebo s ním chodil na ryby. Oddělení péče o mládež odmítlo bez soudního příkazu uvolnit jeho

rodný list a já jsem se rozhodl další pátrání zastavit, protože se nejednalo o velkou sumu. Musel bych

v Ohiu angažovat místního právníka a polovina dědictví by padla na zbytečné papírování. Prostě jsem

toho nechal, a když byla závěť minulý týden soudně ověřena, vystavil jsem šeky ve prospěch

Matematické ligy.“

„Jeho rodný list tedy existuje?“

„To odmítnutí bylo automatické a pochybuju, že jeho existenci někdo ověřoval. V některých

případech osvojení nemají k rodnému listu dítěte přístup ani adoptivní rodiče. Nevím, jestli je tohle

právě ten případ. Tak dalece jsme nepátrali.“

„Inu, musíme předpokládat, že se někomu někde narodil. Zařídím, aby si Interpol ty záznamy vyžádal

jako součást vyšetřování.“ Poincaré si zapsal poznámku.

„Nic se tím nezmění,“ upozornil ho právník. „Taky budete potřebovat soudní příkaz. Samozřejmě vám

pošlu e-mailem kompletní záznam našeho pátrání, ale už teď vám můžu říct, že to nebude pěkné

čtení. Nepochybuju, že pěstounské rodiny měly srdce na pravém místě, prostě si neuměly poradit s

tak brilantní inteligencí. Škola pro Fenstera představovala jediný záchytný bod a i tam si s ním učitelé nevěděli rady: Podle mě trpěl od čtyř do patnácti let zanedbáváním a zachránil ho až Princeton, kde

dostal plné stipendium. Ve dvaceti dokončil doktorát a hned nastoupil jako asistent na Harvard. O tři

roky později dostal profesuru s definitivou. Fenster nejenom že neměl rodinu či sourozence, ale tady

v Cambridgi nevedl ani žádný společenský život. Jako čerstvý profesor se dost dobře nemohl stýkat se

studenty, lidmi svého věku. A jako sotva pětadvacetiletého mladíka ho jeho kolegové nepřijali jako

člověka, který by jim byl sociálně rovný. Bez ohledu na jeho nadání a schopnosti. Pro studenty byl

dospělák a pro kolegy dítě. Nikam nezapadal.“

„James Fenster bylo jeho rodné jméno?“

„Alespoň tohle vím jistě. Jméno James – nebo Jimmy – Fenster mu dala první pěstounská rodina, ta,

která ho měla adoptovat. Po šestiměsíčním zkušebním období ho vrátili sociálce z důvodu

nekompatibility. V papírech se vyskytla jakási chyba, a když nastala chvíle, kdy se mělo oficiálně

rozhodnout o adopci, rodina ucukla. Jimmy pak vystřídal čtyři další rodiny, ale jméno mu už zůstalo.

Přijetí na Princeton bylo to nejlepší, co mladého Fenstera potkalo. Doslova mu zachránilo život.“

Poincaré usoudil, že v některém bodě svého života se Fenster společensky změnil. Přinejmenším

tomu nasvědčovalo zasnoubení s Madeleine Rainierovou, třebaže později zrušené. „Byl nervózní,

když s vámi jednal?“ zeptal se právníka. „Nezdálo se vám třeba, že je vystrašený, že se něčeho bojí?“

„Ne. Připadal mi naprosto normální.“

„Zbývají tedy zdravotní důvody. Proč jinak sepisovat poslední vůli v tak mladém věku? Všiml jste si

nějakých známek onemocnění?“

Roy pokrčil rameny. „Na typ člověka s propadlým hrudníkem vypadal docela zdravě. Po tom výbuchu

policie prověřovala jeho zdravotní a zubařské záznamy. Podle všeho absolvoval pravidelné prohlídky

v ordinacích doktorů, kteří působili na lékařské fakultě. Řekli mi, že podle jejich názoru byly ty

záznamy v pořádku. Pokud se týká jeho duševního stavu, připadl mi jako člověk, který bere sepsání

poslední vůle jako běžnou záležitost. Nevšiml jsem si jediného náznaku jakékoliv vážnější choroby.

Fenster seděl na stejné židli jako teď vy. Sdělil mi, že si mě vyhledal ve zlatých stránkách, a že když už je tady, ocenil by… Jakže to řekl? Jo, ocenil by úspornost. Jistě jste si všiml mahagonového obložení a zarámovaných originálů na stěnách mé kanceláře. Klienti berou moje služby podobně jako pizzu. V

jednom stánku je stejně dobrá jako v jiném, takže nakupujete v místě bydliště. Jsem právník ze

sousedství. Držím nízké provozní náklady a nízké ceny. Doktor Fenster prohlásil, že právě tak se mu to

líbí. Prosté a jednoduché.“

„Kolik si za tu pizzu účtujete?“ zeptal se Poincaré a ukázal na diplomy na stěně.

Právník se zasmál. „Když jsem byl mladší, účtoval jsem si poměrně dost. Princeton a Kolumbijská

univerzita se v mém posledním zaměstnání docela hodily. Pracoval jsem v centru města, stal jsem se

ve firmě společníkem a měl jsem velký plat. A taky velké žaludeční vředy. Když se z právničiny stal

příliš velký byznys, vrátil jsem se po žebříčku na místo, které jsem znal a kterému jsem rozuměl. Tady

se nikdo nestará, jakou školu jsem vystudoval, pokud jim můžu pomoct vyjednat hypotéku nebo

uzavřít smír s imigračními úředníky. Mé služby nejsou zadarmo, inspektore, k tomu máme

veřejnoprávní organizace. Ale taky si neúčtuju pět set dolarů za hodinu. A kdyby vám náhodou došly

peníze, nějak bychom se dohodli. Jeden klient mi zaplatil domácím džemem z celoroční úrody. Takhle

to u mě funguje k všestranné spokojenosti. Fenster zaplatil šekem. Na bankovním účtu měl šedesát

tisíc, které naspořil. Ty taky odkázal Matematické lize. Auto nevlastnil a bydlel v pronajatém bytě.

Netuším, kdy ho policie domácímu uvolní.“

„A co se stane s jeho movitým majetkem?“

„Nakonec skončí v charitě. Jako správce pozůstalosti jsem prošel veškeré jeho finance, což trvalo jen

chvilku. Účty platil šekem a kreditní kartu používal pouze k příležitostným nákupům přes internet.

Nezůstaly po něm žádné dluhy. Nevlastnil nic, co by stálo za řeč, kromě laptopu, který používal doma.

Na Fensterovo duševní vlastnictví si dělá nárok Harvard, takže to zřejmě připadne univerzitě. Jeden z

Fensterových soukromých sponzorů, jistý Charles Bell, tvrdí, že si Fenster ten laptop, na kterém

pracoval, koupil z prostředků věnovaných jeho nadací, a že tudíž patří jemu. Docela mě zaráží, že

tahle záležitost směřuje k soudu. Momentálně mám v úschově pevný disk z toho počítače. U soudu

poslouží jako důkaz.“

„Co na něm je?“

„O to právě jde,“ odvětil Roy. „Nikdo to neví, protože se nikomu nepodařilo prolomit heslo.

Kriminalistická laboratoř dokonce angažovala kryptologa, ale Fenster zřejmě použil na disku digitální

zámek, který sám vynalezl, takže si asi umíte představit, jak to bude obtížné. No a Bel a Harvard se

soudí o to, komu ten harddisk připadne. Obě strany na sebe navzájem podaly trestní oznámení.“

„O jaké sumy se jedná? Kolik peněz Bell Fensterovi poskytl?“

„V jakémsi rozhovoru jsem zaslechl něco o osmi milionech. Bell prohlašuje, že má nárok na alespoň

nějaký výnos ze své investice. Pevný disk za čtyři sta dolarů, to je mi pěkná návratnost. Harvard

označuje ten sponzorský dar za daňově odečitatelnou položku a příspěvek univerzitě, nikoliv za

investici. Proces může trvat roky, než dospěje ke konečnému rozhodnutí.“

Poincaré si zapsal Bel ovy kontaktní údaje a Peter Roy k němu s úsměvem vzhlédl.

„Copak?“ podivil se Francouz.

„Názor na toho člověka si udělejte sám. Já řeknu jen tolik, že jeho osobní vlastnosti odpovídají jeho

podnikatelským úspěchům.“

Právník se Poincarému zamlouval. Líbilo se mu, že přijal jako honorář domácí džem. Líbily se mu holé

stěny a obrysy věšáků pod tenkou vrstvou malby. Líbily se mu umakartové stoly a péče, s níž si Roy

vázal motýlka. A obzvlášť se mu líbila jeho tchyně. „A co vám váš právnický instinkt říká o Madeleine

Rainierové?“ zajímal se. „Máte dojem, že šla po Fensterových penězích? Sto dvacet tisíc dolarů není

zanedbatelná částka.“

„Madeleine Rainierová? Podle mě po penězích rozhodně nešla. Požádala mě, abych nizozemským

úřadům poslal faxem dopis, který ji potvrzuje jako vykonavatelku poslední vůle, a hned nato mě

angažovala, abych s majetkem co nejrychleji naložil podle ustanovení závěti, na níž neměla, což

zdůrazňuji, žádný finanční zájem. Po séri telefonátů bezprostředně po výbuchu jsem však s ní ztratil

kontakt. Na telefonních číslech, která mi dala, se nikdo nehlásil a e-maily se mi začaly vracet jako

nedoručitelné. Ale dostal jsem tohle.“ Roy vytáhl pohlednici s nápisem Vítejte ve Švýcarsku

vyvedeným velkými písmeny v oblouku nad snímkem alpského panoramatu, pod nímž se na svažité

zelené louce pásla kráva. Na zadní straně byl prostý vzkaz napsaný rukopisem, o jehož autenticitě

neměl Poincaré důvod pochybovat: Děkuji za pomoc v těžkých časech. M. Rainierová.

Curyšské poštovní razítko s datem dva dny po výbuchu. Takže nakonec přece jenom z Nizozemska

vyklouzla. „Chápu, že peníze připadly Matematické lize a že z nich Rainierová neviděla ani cent,“ řekl

Poincaré pomalu. „Přesto by mě nepřekvapilo, kdyby v pozadí případu stály finance. Vadilo by vám,

kdybych si prošel Fensterovy finanční záznamy? Mohl byste mi okopírovat výpisy z jeho účtu a

proplacené šeky? V tomto směru mně může pomoct cokoliv.“

„Jeho finanční záznamy jsou pekelně nudné, ale poslužte si,“ odpověděl Roy. „Měl jediný účet v

místní bance a spravoval ho výhradně přes internet. Dostal jsem na flešce záznam pohybů na jeho

kontě za posledních pět let. Příjmy, výdaje, proplacené šeky, platby online. Klidně vám je dám.“

Poincaré vstal a podal právníkovi ruku. „Vyjádřím se otevřeně. Pokládám Madeleine Rainierovou za

podezřelou z vraždy Jamese Fenstera. Interpol na ni vydal zatykač, takže je nutno ji považovat za

uprchlíka před zákonem. Z toho plyne, že pokud by se vám ještě ozvala…“

„Samozřejmě,“ souhlasil Roy. „Její kontaktní informace jsem dosud nikomu nepředal…“

„A jednal jste v naprostém souladu se svými i jejími právy,“ ujistil ho inspektor. „Tehdy ještě nebyla

podezřelá. Říkám to proto, že privilegia spojená se vztahem mezi právníkem a jeho klientem mně

často komplikují práci.“

„Ta komplikace je nezbytná, pane inspektore.“

„Já vím, já vím,“ povzdechl si Poincaré. „Vláda zákona.“

Roy ho doprovodil do miniaturní recepce. „Dejte mi minutku, než vám zkopíruju Fensterovy finanční

záznamy. Zatím se posaďte. Můžete se dívat, jak Gladys týrá mého dalšího klienta.“

Massachusetts Avenue pulzovala velkoměstským životem za krásného dne. Poincaré nahlédl do mapy

a usoudil, že může nasednout na červenou linku metra, přejet na druhý břeh řeky a pěšky dojít k

budově nedaleko Vládního centra, kde státní policie přechovává věci z Fensterovy kanceláře na

univerzitě. U vchodu do stanice složil mapu a zaposlouchal se do zvuků, které se k němu nesly z

podzemí. Neznámý saxofonista hrál skladbu Mé oblíbené věci ve smutném čtvrťovém taktu. Dešťové

kapky na růži… Inspektor se zastavil uprostřed dvojitého proudu cestujících. U stánku s občerstvením

vlevo od něj se utvořila fronta, na protější straně ulice přilákala zvědavce parta statných stěhováků,

kteří právě spouštěli těžké koncertní křídlo z okna v třetím patře. Všude kolem šuměl ruch

velkoměsta zasazený do melancholických tónů. Když kouše pes, když bzučí včela, když je mi smutno…

Hudebník změnil poslední takt v úpěnlivou prosbu, která v Poincarém vyvolala vzpomínku na vlastní

oblíbené věci. Šestiletý Etienne mu sedí na klíně a vysvětluje složité konstrukční detaily věže, kterou právě staví. Setkává se s Claire v galeri , kam oba tajně zašli koupit tomu druhému tentýž dárek. Chloe ho vede k vratům stáje a říká Podívej, dědo! Co by pro ně neudělal? Kdyby se v té chvíli před ním

otevřely dveře letounu směřujícího do Paříže, bez váhání by nastoupil.

Zavřeštění automobilové houkačky jej neúprosně vrátilo do reality. Sešel po schodech a chystal se

poděkovat saxofonistovi, ale málem se srazil s podivným mladíkem s rozcuchaným řídkým vousem, v

sandálech a dlouhé róbě, jenž držel v rukou transparent. Jako kdyby Poincaré hodil minci do štěrbiny

mechanického věštce, začal muž, v němž inspektor poznal Vojáka vytržení, deklamovat slova z

transparentu a přímo z něj čišela zloba spravedlivého:

V těch dnech po tom soužení se pak zatmí slunce a měsíc nevydá své světlo.

Hvězdy budou padat z nebe a mocnosti, které jsou v nebesích, budou otřeseny.

A tehdy spatří Syna člověka, jak přichází v oblacích s velikou mocí a slávou.

A tehdy pošle své anděly a shromáždí své vyvolené od čtyř větrů, od nejzazšího konce země po

nejzazší konec nebe.“

Marek 13:24-27

„Vytržení?“ zeptal se Poincaré.

„Vskutku.“

Potlačil úsměv. Ostatně na té mrtvé ženě v Barceloně nebo zohavených dětech u stánku se zmrzlinou

v Miláně nebylo nic směšného.

„Povězte mi,“ chtěl vědět Poincaré, „kolik času zbývá?“

„Dost, abys dosáhl spásy, bratře. Zlá znamení jsou všude kolem nás. Armády se daly do pohybu.

Manželé mlátí své ženy. Matky chodí na potrat. Děti se navzájem střílejí na ulicích. Hurikány, tsunami, AIDS. Pověz mi, byla někdy doba tak zvrácená? Konec se blíží!“

Když nic jiného, mladík mluvil s vnitřním přesvědčením. Za ním se z železných nosníků odlupovala rez

pod desetiletými nánosy prachu. Na nástupišti páchly strojní oleje a zaschlá moč. Na vzdálenější kolej

přijížděl vlak a zpomaloval s táhlým kovovým skřípěním brzd.

„Vytržení…,“ vyzvídal Poincaré. „Dělí nás od něj dny nebo měsíce?“

„Hledej ve své víře, ne v kalendáři.“

„Je to těžké.“

„Samozřejmě že je to těžké. Dnes už je důležitá pouze jediná otázka. Poznal jsi ve svém srdci Boha?“

„Snažím se jednat správně, jestli se to počítá.“

„To děláme všichni!“

V tomto směru měl Poincaré dokonale jasno. „Ne, neděláme. Všichni ne.“

„To je pravda, Bohu budiž chvála! Ano! Padni na kolena a modli se za ty, kdo sešli z Jeho cesty. Potlač pýchu. Hledej spásu, která je na dosah a čeká. Bůh tě očekává! Modli se za padlé! Připoj se k nám!“

Poincaré Laurentovi nezáviděl, že musí hledat smysl v těchto blábolech. Nepoklekl, ale naklonil se k

mladíkovi a řekl mu: „Chci se dozvědět víc. Jak se jmenuješ, synu?“

„Simon.“

„Pověz mi, Simone, jak se dozvím víc? Chci dojít spásy. Opravdu to chci!“

Poincaré počítal, že dostane telefonní číslo naškrábané na kousku papíru, ale Voják vytržení ho

překvapil brožurkou věnovanou důkazům Druhého příchodu Spasitele obsaženým v Novém zákoně.

Na zadní straně obálky bylo uvedeno bezplatné telefonní číslo a adresy náborových center organizace

v New Yorku a Los Angeles. Nechyběl ani odkaz na internetovou stránku. Tohle se bude Laurentovi

hodit.

Strčil brožuru do kapsy a prošel turniketem na nástupiště metra, kde konečně našel saxofonistu,

muže svého věku, který pořád hrál a zpíval, aby si vydělal na jídlo. Jindy by jej Poincaré pozval na

oběd a poslechl si jeho příběh, dnes mu však jen přihodil pár dolarů do otevřeného pouzdra na

nástroj. S blížícím se vlakem vyvanul z tunelu závan větru a zvedl z hromady odpadků titulní stránku

nejnovějšího vydání místních novin. Papír se zatočil ve vzduchu, poklesl a vznášel se Poincarému před

očima dost dlouho, aby stihl přečíst titulek. Zemětřesení otřáslo Pacifickým zlomem! Vlak zastavil a

inspektor nastoupil do vagonu. Když se otočil, pastýř duší se na něj usmál a zvedl ruku k požehnání.

14

Večer si Poincaré podle svědomitě vyrovnané bilance šekové knížky ověřil, že život Jamese Fenstera

byl uspořádaný a úplně obyčejný. Výpisy prokázaly, že používal pouze jednu kreditní kartu, jíž jednou

či dvakrát měsíčně platil nákup po internetu nebo po telefonu, případně garantoval zálohu na půjčení

automobilu při cestách na vědecké konference. Na straně příjmů bankovního konta zaznamenal

Poincaré za poslední dva roky pravidelnou výplatu mzdy z Harvardovy univerzity, na straně výdajů

proplacené šeky, které matematik v pravidelných týdenních intervalech vypisoval ve prospěch místní

samoobsluhy, kde nakupoval potraviny, dva nebo tři šeky za nákup ošacení a měsíční platby

nájemného. Každé pondělí si v automatu vybíral sto čtyřicet dolarů, aby měl hotovost na útratu. Ten

člověk byl chodící anachronismus, peníze v podobě plastové karty používal jen vzácně, neměl žádné

dluhy a většinu výplaty ušetřil. Shrnutí Fensterových daňových přiznání, které poskytl finanční úřad,

čistý trestní rejstřík a záznam z dopravního inspektorátu bez jediné pokuty dokazovaly, že občan

James Fenster byl přesně takový, jak ho popsal Peter Roy: skromný, tichý, nenápadný.

Kolem druhé ráno se Poincaré chystal prohlídku dokumentů uzavřít, když při srovnávání

proplacených šeků z posledního období narazil na jistou anomáli . V uplynulých dvou letech si Fenster

buď uklízel byt sám, nebo někomu platil hotově a bez dokladu, možná nějakému nezaměstnanému

chudákovi. Poincaré však o této výdajové položce pochyboval, protože matematik si přiděloval denní

kapesné ve výši pouhých dvaceti dolarů. Z takové částky mohl uspokojit své životní potřeby jen velmi

skromný asketa, natož aby z nich ušetřil na úklidové služby. Přesto během jediného týdne před

odjezdem do Amsterdamu vypsal Fenster tři šeky na poměrně vysoké částky: jeden na 1500, druhý

na 2025 a třetí na 2750 dolarů, všechny ve prospěch místních úklidových firem. V řádku pro

poznámky na šecích Poincaré nenašel jediné slovo, takže se po krátkém spánku posadil k počítači,

vyhledal firmy, které ho zajímaly, a obtelefonoval je. Ukázalo se, že si Fenster ve třech po sobě

jdoucích dnech objednal do svého bytu profesionální uklízeče. Poslední firma se podle svých

internetových stránek specializovala na „laboratorní a chirurgické standardy čistoty“.

„Je to divné, ale zase ne tak neobvyklé,“ řekl mu majitel úklidového podniku s názvem MicroScrub.

„Naše služby si většinou objednávají biotechnologické společnosti nebo univerzity, pro které

zajišťujeme čistotu laboratoří i výrobních prostor. Mám na mysli třeba haly, kde se montují

počítačové čipy nebo připravují biomedicínské preparáty. Ale jednou za čas nám zavolá nějaký

civilista, abych tak řekl.“

„Co jste dělali pro doktora Fenstera?“

Zatímco se majitel firmy podle šustění ve sluchátku přehraboval v papírech, Poincaré zkontroloval

přijaté textové zprávy v mobilním telefonu. Od Claire nebo Etienna ani slovo. „Standardní vytírání a

dezinfekce. Na žádost zákazníka jsme otřeli všechny plochy mírně koncentrovaným odbarvovačem.

Když říkám všechny, míním tím i knihy, nádobí, kuchyňské spotřebiče, stěny, kliky a držadla zásuvek.“

Poincaré si sundal brýle na čtení a podíval se z okna hotelového pokoje na protější břeh řeky Charles.

Na stezce pro pěší vedoucí podél toku se potil osamělý běžec. „Byli jste v tom bytě třetí úklidová

firma za tři dny,“ řekl do telefonu, když znovu zkontroloval šek. „Víte o tom?“ Majitel firmy

MicroScrub to nevěděl, ale přečetl poznámku předáka pracovní čety, podle které byl byt dokonale

čistý, doslova bez jediné poskvrnky. „Proč by si někdo nechával uklízet čistý byt?“ divil se inspektor.

„Říkáte, že už jste pracovali pro soukromé zákazníky, že?“

„Většinou jde o zdravotní důvody,“ odvětil šéf úklidové firmy. „Zkraje roku jsme takto dezinfikovali

jeden dům v Lexingtonu. Jeho majitel se vrátil z nemocnice po pobytu v centru pro léčbu rakoviny.

Vždyť víte, jak ozařování dokáže nabourat imunitní systém. První měsíc po návratu se musel za

každou cenu vyhýbat infekcím. Proto si nás ta rodina najala. A občas míváme podobné telefonáty v

obdobích náročných pro alergiky. Ale tehdy čistíme spíš pyl než bacily. Takže ano, někdy pracujeme i

pro soukromé osoby, ale naprostá většina našich zákazníků jsou biotechnologické firmy a univerzity.“

„Vysvětlil vám klient své důvody?“

„Pan Fenster nebyl doma,“ odpověděl muž na druhém konci linky. „Podle záznamů vidím, že chlapy

pustil dovnitř domovník, jmenoval se Silva, a zamkl za nimi. Zaplaceno jsme dostali dopředu šekem.“

Poincaré se opřel na židli a uvažoval o možných hypotézách. Četl hlášení státní policie. Detektivové

získali neomezený přístup k Fensterovým zdravotním záznamům a určitě by jim neuniklo, kdyby trpěl

nějakou závažnou chorobou. Pravda, pozdní jaro bývá pro alergiky peklem, ale tento problém by

vyřešil jediný úklid. Navíc Poincaré žádné podobné vydání na jaře předchozího roku ve výpisech

nenašel. Fenster si tři úklidové firmy rozhodně neobjednal proto, aby zbavil svůj byt pylu.

Třípatrová hranatá budova z neomítnutých cihel působila v sousedství sto let starých viktoriánských

domů velmi rušivě. Poincaré procházel ulicí lemovanou stromy po chodníku, jehož dlažba se střídavě

zvedala a propadala. U vchodu do činžovního domu stáli dva muži, štíhlý mladíček v obnošeném

obleku, jaký někdy nosívají i řemeslníci, a postarší tlouštík s nalakovanými prošedivělými vlasy a

hustým rozježeným obočím. Poincaré si všiml, jak moc se staršímu muži nezamlouvá, že musí zdvořile

mluvit s takovým cucákem, který je čirou náhodou agent FBI. Eric Hurley nadával jak skoták, ale list

papíru, který mu mladík podal, si přečetl a následně podepsal. Když policejní veterán spatřil

Poincarého, jeho podráždění ještě vzrostlo. „Vy budete ten z Interpolu, co? Další osina v zadku…

Zatraceně, říkám vám, že ten případ je uzavřený!“

Poincaré mu podal ruku a potom i agentu Johnsonovi.

„Už jsem o vás hodně slyšel, inspektore. Je mi ctí, že vás poznávám. Opravdu.“

„Jenom se neposerte,“ utrousil detektiv Hurley. „Odpečetím byt, a až budete hotoví, zavoláte mi a

počkáte, než přijedu.“ Podíval se na hodinky. „Mám moc práce. A aby bylo jasno, po vraždě jsme tam

poslali náš nejlepší forenzní tým. Našli důkazy, které potvrzovaly všechna vaše zjištění v Amsterdamu.

Musím říct, že mě vaše naléhání otevřít ten byt, abyste mohli zkontrolovat mou práci, osobně uráží.

To jen abychom si rozuměli, jasné?“

Policista se potil a byl cítit podmáslím. „Rozumím,“ řekl Poincaré.

„Já kašlu na to, jestli mi rozumíte, nebo ne. Ukažte mi ještě jednou ten soudní příkaz.“ Když mu agent

Johnson podal dokument, detektiv prudce otevřel dveře do vestibulu a na muže svých rozměrů rychle

vystoupal do patra. Když zamířil do chodby, málem zakopl o správce, který vysával koberec. V příštím

okamžiku stál u dveří přelepených na čtyřech místech u okrajů páskou s úředním razítkem, takže

vstup do bytu nebyl možný bez porušení pečetí. Hurley si zaznamenal čas, naškrábal na všechny čtyři

pásky své iniciály a pak je kapesním nožíkem přeřízl, odemkl a klíč schoval do kapsy. „Můžete

zaklepat a vstoupit,“ ušklíbl se. „A neodcházejte, dokud se nevrátím. Tady je moje číslo,“ hodil na zem vizitku.

Když spěchal chodbou ke schodišti, připomínal řidiče náklaďáku proplétajícího se úzkou uličkou.

Správce se přitiskl ke dveřím, aby ho nechal projít, a agent Johnson utrousil: „Vsadím se, že toho

chlapa měli rádi pouze dva lidé, jeho matka a fotbalový trenér.“

Poincaré se zasmál. „Měl vlastně pravdu. Vše, co zjistili, potvrdilo forenzní hlášení z Amsterdamu. Co

se týká jejich vyšetřování, případ je skutečně uzavřený.“ Pokynul správci, který vypnul vysavač a

přistoupil k nim. Poincaré mu vysvětlil, proč přišli.

„Konečně,“ řekl ten muž.

„Znal jste doktora Fenstera?“

„Docela dobře.“

„Jak dobře?“ chtěl vědět Poincaré.

„Vobčas jsme spolu u mě večer poslouchali basebal ový přenos, když hráli Red Sox. Vždycky přinesl

pizzu, někdy i čínu vod naproti. Bydlím v suterénu vedle kotelny.“

Jorge Silva byl křehký stařík, jemuž táhlo na osmdesátku, měl kůži tenkou jako papír, svěšená ramena

a zvyk dívat se a mluvit do země v přítomnosti cizích lidí. Promnul si ruce, aby zamaskoval třas.

„Myslel jsem, že policajti to už vzdali.“

„Nevzdali,“ ujistil ho Poincaré.

„To je dobře. Protože Jimmy Fenster si zaslouží něco víc. Lidi, co tu bydlí, mě zdravěj dobrej den a

dělaj, jako že jim na mně záleží, ale ve skutečnosti na mně záleželo akorát Jimmymu. Jednou jsem

vonemocněl a von za mnou chodil celej tejden dvakrát denně a nosil mi polívku a chleba. Kdo jinej si

všimnul, že jsem nemocnej? Nemám rodinu, všichni už umřeli. Nemám děcka, který by se vo mě

staraly.“ Zdálo se, že se Silva chystá odplivnout. „Když pomyslím, že ho rozerval vejbuch…“

Konečně, pomyslel si Poincaré. „Takže jste byli přátelé?“

„Jo.“

„Stýkali jste se často?“

„Když byla basebal ová sezóna, tak nejmíň dvakrát do tejdne. Jinak… No, dycky aspoň jednou za

tejden. Někdy jsme seděli venku na lavičce a jenom tak si povídali a koukali kolem. Von rád pozoroval

větve stromů. A mraky. Někdy jsme zašli na konec bloku na zmrzlinu.“

„Jaké mraky?“

Poincaré ani nevěděl, proč tu otázku položil.

„Takový ty bílý, nadejchaný,“ odpověděl Silva. „Povídal mi vo svým prvním leteckým vejletu na

jakousi soutěž v matice. Bylo to v létě a letěli přes Středozápad. Byl tehdy malej kluk, vosum roků, a

viděl stíny těch mraků na polích. Prej ty stíny byly ostrovy a pobřežní linie, tak to říkal. A já povídám, jestli mu mraky ty ostrovy připomínaly, a von že ne, že jsou stejný, ty mraky a pobřeží… No, já

nevím,“ povzdechl si Silva. „Prostě jsme rádi bejvali spolu. S některejma lidma je vám fajn, s jinejma

ne.“

„Než odletěl do Evropy,“ pokračoval Poincaré, „před tím výbuchem, pozval si uklízecí firmu. Pouštěl

jste je do budovy a ven, je to tak?“

„Jo, říkal mi vo tom, ať je pustím. Tři firmy za tři dny.“

„Nepřipadala vám taková starost o čistotu bytu přehnaná, pane Silvo?“

„No, bylo mi to fakt divný.“

„Ptal jste se ho?“

„Ne. Proč bych měl?“

„Byl doktor Fenster nemocný? Musíte mu uklízet, aby neměl v bytě bacily?“

„Ne, nemocnej nebyl, to ne. Jo, mohl přibrat aspoň deset kilo, ale jinak byl zdravej jako řípa.“

„Využíval pravidelně služby úklidových firem?“

„Ne, uklízel si sám. Je to malej byt, garsonka. Však uvidíte.“

„Ta poslední parta, kterou si objednal,“ řekl Poincaré s rukou na klice. „Povězte mi o nich něco.“

Silva se poškrabal na hlavě. „Přinesli si vlastní vysavače, prachovky, saponáty a pár strojků, vo

kterejch nevím, na co byly. Byli tři… nebo čtyři? Na rukách měli rukavice a přes boty navlíknutý nějaký sáčky. Viděl jsem, jak všecko vytírali úplně dočista. Znám jednoho chlápka, kterej takhle maká v

Massachusettský všeobecný.“

„Kdy jste viděl doktora Fenstera naposled?“

„Bylo to ve středu. Vím to, protože ten večír byl poslední zápas votevírací série. Sox hráli proti Tampa Bay. A vyhráli. Jimmy přinesl pizzu. Byl už sbalenej a donesl si s sebou ke mně kufr. Zrovna se vrátil z jinýho vejletu, na západ, tuším… Byl pryč pár tejdnů.“

Poincaré věděl, že Fenster vystoupil na konferenci v Tokiu a v Seattlu s přednáškou, která se netýkala

globalizace, a že po příletu do Bostonu měl jen osmihodinovou pauzu, než nastoupil na letadlo do

Amsterdamu. „Pokračujte,“ vyzval domovníka.

„Myslím, že přišel rovnou z letiště, aby si se mnou mohl dát pizzu. Já ani nevím, jestli zašel do svýho bytu. Povídal, že si akorát vodskočil do svý kanceláře a stavil se pro pizzu. Miloval basebal . Někdy po pátý směně si vodě mě zavolal taxíka, ať ho vodveze na Logan, a já ho vyprovodil na ulici. Řekl mi, že

je rád, že jsme kámoši. Zvedl ruku a usmál se.“

„Potřásli jste si rukou?“

„Ne.“ Silva zvedl pravici, jako kdyby přísahal na bibli. „Takhle to udělal.“

Johnson otevřel kufřík s kriminalistickým vybavením. „Pane Silvo, měli ti uklízeči na nohou něco

takového?“ Podržel v ruce modré návleky, standardní součást výbavy forenzních techniků na místě

činu.

„Jo, akorát měly jinou barvu.“

„A říkáte, že v bytě utírali?“

„Jo. Knížky, sklo v kuchyni. Prostě všecko.“

Poincaré vytáhl z aktovky fotografi . „Poznáváte ji?“

Správce roztřesenýma rukama otevřel pevné pouzdro u opasku, vytáhl brýle a nasadil si je. „Jasně. To

je Madeleine. Jeho snoubenka. Párkrát u něho přespala.“

„Jak to víte?“

„Protože sem nepříde a nevodejde nikdo, vo kom bych nevěděl.“ Silva přešlápl z nohy na nohu.

„Věnčím nájemníkům psy. Podepisuju za ně doručenky. Pouštím do baráku vopraváře a návštěvy. Vím

vo všem, co se tu šustne.“

„Kdy jste ji viděl naposled?“

Poincaré čekal, až si Silva sundá brýle a zaklapne pouzdro. „Jo, to už je nějakou dobu, určitě pár

měsíců. Přestala sem chodit. A neptejte se mě proč, protože to nevím a Jimmyho jsem se neptal.“

Když Poincaré vešel do bytu, vnímal Fensterovu přítomnost tak silně, jako by ho nájemník přišel

uvítat. Rozhlédl se a spatřil spíš uměleckou galeri než skromnou garsonku. Kolem dokola se ve všech

místnostech táhla ve výšce očí po stěnách, oknech i po zabudovaných skříňkách v kuchyňském koutu

souvislá řada fotografií uspořádaných do dvojic, trojic i početnějších skupin. Poincaré už některé viděl

– nebo alespoň velmi podobné – v Amsterdamu. Snímky stromů v plném rozkvětu i v zimě, vidlicovitě

rozšířené blesky, linie horských hřebenů. Všechny fotografie měly identické rozměry a byly vsazeny

do totožných černých rámů s béžovým lemem, na bělostných stěnách o to výraznějších. Nábytek

Fenster přemístil do středu místnosti, aby získal volnou obvodovou plochu pro výstavu, jejíž exponáty

byly seskupeny tak, že donutily pozorovatele vnímat je z určené vzdálenosti a ve vzájemných

souvislostech. Poincaré při pohledu na takovou krásu a současně podivnost jen zalapal po dechu.

„Tohle nebyl obyčejný člověk,“ poznamenal Johnson.

Poincaré se dál rozhlížel po místnosti.

„Víte, inspektore, není mi jasné, jak tady mohla státní policie najít nějaké použitelné otisky nebo

vzorky DNA, které měly potvrdit výsledky vašeho vyšetřování v Amsterdamu, když to tu vyleštily tři

party uklízečů. U nás ve Virgini bychom tomu řekli hádanka.“

Poincaré v duchu zaznamenal nepočetný inventář. Dřevěný stůl, obyčejná židle, tenká matrace na

kovovém rámu s drátěnkou, jedna knihovnička, kuchyňský kout se sporákem, na něm pánev a hrnec,

čajová konvice. Žádné rádio, žádný televizor. Telefon také chyběl. Na stěně nevisel žádný kříž, nikde

žádná soška Buddhy. Pouze Fensterovo spartánské vybavení v místnosti, které – když odmyslíme

fotografickou výzdobu, působilo stroze jako vězeňská cela. Ve velké kartónové krabici viděl inspektor

další fotografie. Fenster zřejmě expozici obměňoval.

Johnson přistoupil k uskupení šesti snímků, které Poincarého zarazily hned po vstupu do bytu. Když

agent došel k první fotografi série, inspektor mu řekl: „Vive la France. To je obrys mé vlasti.“

„Další snímek znázorňuje hranice dvaadvaceti historických oblastí Francie a ten vedle něho sto

departementů. Pak následuje tři sta dvaačtyřicet okresů.“

„A nakonec nejmenší správní jednotky mé země, střediskové obce. Těch je asi pětatřicet tisíc. Podle

linie pobřeží to jsou obce ležící v Bretani, Normandi , Nord-pas-de-Calais a v Pikardi .“

Johnson našel v kufříku lupu a sklonil se ke snímku střediskových obcí. Poté si pod zvětšovacím sklem

prohlédl předchozí fotografie a vrátil se k obcím. „Každá fotka je menší verzí té předchozí,“

konstatoval udiveně. „Jednotlivé prvky se opakují, i když ne zcela přesně. Jsou vzájemně podobné…“

„Geometricky,“ doplnil Poincaré.

„Přesně tak. Podívejme se na tu poslední fotku. Vypadá jako zvětšenina několika obcí. Fenster si

každopádně dával na uspořádání sekvencí pořádně záležet. Od velkého přes menší k nejmenšímu.“

Agent FBI sundal šestý a poslední obrázek série, otočil ho a přečetl si popisek.

„Detailní záběr?“ podivil se Poincaré. „Nevěděl jsem, že máme ještě menší administrativní jednotky

než střediskové obce. Ale geometrie je bezpochyby shodná.“ Johnson mu podal zarámovanou

fotografi a inspektor na zadní straně spatřil toto:

Hranice zrn, slitina Al-Mg-Mn

Poincaré ztěžka dosedl na Fensterovu židli a nad agentovým upozorněním, že může kontaminovat

potenciální důkazy, jen mávl rukou.

„Tak co?“ zeptal se Johnson.

„Není to zvětšenina střediskových obcí ani jiné mapy Francie.“

„No a co s tím?“

Poincaré se zahleděl na zeď a zpět na snímek, který držel v ruce. „V rámečku vpravo dole je měřítko.

Ta čárka je dlouhá dvacet milióntin metru. Je to fotografie povrchu kovu v obrovském zvětšení.

Vidíme na ní hranice jednotlivých krystalů ve slitině hliníku, hořčíku a manganu. Rovnice pod

snímkem tu slitinu matematicky popisuje.“

Johnson obešel židli. „Jak je možné,“ nechápal, „že krystalická struktura kovu vypadá stejně jako

francouzské obce nebo okresy? Nebo státní hranice, když už jsme u toho?“

Poincaré zíral do prázdného prostoru uprostřed místnosti. Tohle zřejmě bude ta správná otázka,

táhlo mu hlavou. Fenster sledoval dva myšlenkové pochody, které směřovaly k jednomu cíli. První

směr: obrysy střediskových obcí kopírovaly fraktální tvary vyšších územních celků a kupodivu i státní

hranice země. Nelze si představit, že by pařížští byrokrati v osmnáctém století stanovili území

pětatřiceti tisíc samosprávných obcí tak, aby jejich tvary kopírovaly obrys francouzského pobřeží a

hraniční čáry vedoucí po hřebenech hor. A druhý: fotografie povrchu kovu v mnohonásobném

zvětšení vykazovala identickou geometri . Fenster a jeho kolegové vyjadřovali toto srovnání

matematickými vztahy, kdežto pro laiky připravil fotografickou galeri , která představovala stejně

pádný argument. A tentýž argument chtěl použít ve své amsterdamské přednášce o globalizaci.

Nad popiskem na zadní straně posledního snímku si přečetl dvě slova: Stejné jméno. Divné, pomyslel

si. Vrátil zarámovanou fotografi na háček a otočil předcházející snímek. Nad popiskem znovu Stejné

jméno. Postupoval podél řady snímků a zjistil, že na rubu každého stojí popisek a nad ním stále stejná

dvě slova. Fenster zkombinoval růžičku květáku se záběrem říční delty pořízeným z vesmíru. Spároval

fotografie horských hřebenů, vidlic blesku a kořenové struktury rostlin. Dokonce přiřadil snímek Irska

z raketoplánu s kouskem lišejníku o velikosti nehtu a se stíny mraků na vzrostlém obilném poli. A

každý obrázek byl podobnou verzí jiných.

„Co z toho vyplývá?“ zeptal se Johnson.

Poincaré to samozřejmě nevěděl, jedno však bylo jisté: vody, v nichž plaval, se rychle prohlubovaly.

15

„Pořád nechápu,“ kroutil hlavou Johnson, „jak mohla státní policie sejmout tak dokonalé otisky prstů

v garsonce, kterou tři party uklízečů ve třech dnech vycídily do zrcadlového lesku. Pokud si dobře

vzpomínám na zprávu o forenzní prohlídce bytu, našli dokonce zaschlou moč, z níž odebrali vzorek

Fensterovy DNA. To si mám jako myslet, že si ten chlap objednal tři profesionální týmy a ty

zapomněly vydrhnout záchodovou mísu?“ Při řeči vytahoval nástroje a pomůcky z kufříku s

kriminalistickým vybavením. „Dejte mi půl hodiny,“ požádal. „Tenhle Fenster upoutal mou

pozornost.“

Poincaré namátkou vytahoval z knihovničky jednotlivé svazky. Mahabharata, staroindický epos.

Následovala Aeneida. Další titul dobře znal: La Chanson de Roland, Píseň o Rolandovi. Dřepl si a přejel prstem po hřbetech čtyř desítek knih. Poezie, historie, filozofie, o matematice vůbec nic. V angličtině byla jen díla původně anglicky napsaná, ostatní, s poznámkami na okrajích psanými Fensterovou

rukou, byla vydána v jazyku originálu. Sanskrt, latina, francouzština, řečtina. Na protější straně

místnosti stál Johnson na kuchyňské židli s návleky na botách a snímal otisky prstů ze žárovky.

„Už jste někdy zkoušel zašroubovat žárovku, aniž byste zanechal otisky?“ zeptal se.

Poincaré odpověděl záporně. Vrátil se k Fensterově židli na čtení a zkoumal krabici na doutníky

odloženou v knihovničce. Ukázalo se, že sloužila jako svého druhu časové pouzdro. Matematik

rozdělil její obsah na tři úhledné části. Fotografie svázané šňůrkou, malá plastová krabička s dětskými mléčnými zoubky a hromádka medailí s vybledlými stužkami. Začal s fotkami. Na všech byl Fenster,

podle časových údajů ve věku mezi osmi a čtrnácti, a potřásal si rukou s nějakým dospělým pod

víceméně stejným plakátem. Geometr roku. Mistr vyšší matematiky. Cena Alberta Einsteina pro

mladé vědce. Celkem napočítal dva tucty snímků, čtyřiadvacet vyznamenání v průběhu sedmi let.

Rozložil fotografie chronologicky a zaměřil se na vývoj rozpačitého hubeného kluka, který mu rostl

před očima. Na všech záběrech se na první pohled zdálo, že má chlapec z ocenění radost, ale podle

držení těla se zřejmě cítil trapně a jeho úsměv působil nuceně. Oblečení mu nikdy nepadlo. Že by mu

nevlastní rodiče peníze spojené s cenou pokaždé zabavili a nechávali ho chodit v obnošených šatech?

Po celá ta léta byl mladý Fenster v obličeji pod blonďatými kudrnami až nezdravě bledý, i když

nejméně čtyři medaile přebíral v době vrcholícího léta. Poincaré zvedl jednu z fotografií. „Agente

Johnsone, mohl byste vzít otisky z tohohle?“

Johnson už slezl ze židle a teď se skláněl nad Fensterovým laptopem. „Přineste mi to,“ požádal.

„Kdo si schovává památky na vás?“ chtěl vědět inspektor.

Johnson se na něho nechápavě podíval.

„Upomínky na vaše dětství, dokud jste neodešel na střední školu. Kdo si kromě vás schovává třeba

vaše dětské fotky?“

„No, počítám, že rodiče a sourozenci. Mají samozřejmě fotografie, ale hlavně vzpomínky na příběhy s

nimi spojené. Třeba jak jsme s bráchou boxovali, ale místo rukavic jsme používali štětce. Tehdy jsme

totiž natírali kovové zábradlí na verandě. Namočili jsme dva štětce do červené základovky, a kdo měl

na obličeji víc barvy, prohrál. Poraženým jsem byl já.“ Johnson se při té vzpomínce zasmál. „Máma

nás slyšela křičet a přiběhla. Seřvala nás, ale měla tolik duchapřítomnosti, že se vrátila pro foťák a

vyblejskla nás. A vyhrožovala, že až se oženíme, bude nás vydírat.“

„Splnila tu hrozbu?“

Johnson zvedl palec. „Sranda je, že si na to vůbec nepamatuju. Tehdy mi bylo pět nebo šest, ale

vůbec nevím, že bych kdy měl obličej samou barvu. Ale jsem na fotce a máma s bráchou občas dají tu

historku k lepšímu, takže se to muselo stát… O čem tady vlastně mluvíme?“

Poincaré mu podal snímek. „Mezi čtvrtým a patnáctým rokem věku žil Fenster v pěti různých

pěstounských rodinách. Nevíme nic o okolnostech jeho narození, ale matka ho očividně opustila a on

pak pendloval mezi náhradními rodiči, dokud ho nevysvobodilo stipendium z Princetonu. Jediný

důkaz, že měl nějaké dětství, leží tady v té krabici na doutníky. Kromě ní neměl vůbec nic. Žádné

příběhy, žádné boxování štětci. Představte si malé dítě, které ví, že když si ty fotky neuloží samo,

nikdo jiný to neudělá.“

Poincaré chtěl vrátit krabici do knihovničky, ale Johnson na něj zavolal: „Pojďte se na něco podívat.

Fensterův laptop samozřejmě nelze spustit, protože státní policie z něho vytáhla harddisk. Nechala

na něm visačku důkazního prostředku, takže to bude košer. Jde o kousek papíru přilepený na okraji

monitoru. Je to váš příbuzný?“ Agent strčil inspektorovi před oči pinzetu, v níž držel kus průhledné

lepicí pásky s ještě užším papírovým proužkem, na který někdo, nejspíš Fenster, vytiskl citát i s jeho

autorem.

Matematika jest umění přidělovat stejná jména různým jevům a věcem.

– Jules Henri Poincaré

„Otec otce mého otce,“ odpověděl inspektor. Výbuch v Amsterdamu, když byl ve službě, smrt

matematika, který si vážil jeho pradědečka… Tento případ si ho zřejmě vybral. „A ne, nikdy jsem se s

ním nesetkal.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Jules byl matematik. A zdá se, že i Fensterův hrdina.“

„No, tomu se říká divná náhoda.“

Agent Johnson nemohl vědět, jak moc divná.

„Další profesionální trik,“ řekl Johnson. „Poprášil jsem vnější stranu lepicí pásky kvůli otiskům. Vůbec nic, očividně ji někdo v rámci úklidu setřel. Ale nikdo nedokáže setřít otisky z lepkavé vnitřní strany pásky. Pokud s ní nemanipulujete pinzetou nebo nemáte rukavice, zanecháte tam při přilepování

otisky.“

„Kdy budete mít výsledky?“

„Za pár týdnů.“

Poincaré se vrátil ke krabici od doutníků a tentokrát se zaměřil na Fensterovy zoubky.

„Předpokládám, že z tohohle by se vzorky DNA odebrat daly.“

„Mléčné zuby? V kanálcích pochopitelně zůstala zaschlá měkká tkáň. A i kdyby ne… Snad něco

najdeme.“

Poincaré jej sotva vnímal, v éteru se kolem něj vznášela slova různým, věcem, jména, stejná. Co je to

za jazyk? Jules Henri viděl totéž co Fenster, ale oba byli mrtví, a proto se jich nemohl zeptat.

Nechal Johnsona, ať počká na Hurleye, a vyšel z bytu, protože už viděl až moc. Garsonka byla příliš

malá. Před domem klečel Jorge Silva a páčil vidlicovitým koncem kladiva kus rozbitého betonu. „Ten

chodník pokládali, když mrzlo,“ vysvětloval. „Beton vám pořádně neztvrdne, když je pod nulou. Jasně,

deset roků bude pěknej, ale pak udělá todle. Akorát že ta firma už je dávno fuč.“ Správce si

povzdechl. „Ale kdo dneska přemejšlí do budoucna, že jo?“

Poincaré se zadíval na popraskaný beton a odešel.

16

Ze svého sídla v nejvyšším patře mrakodrapu nad finanční čtvrtí řídil Charles Bel nejúspěšnější

investiční fond za posledních deset let. Během prvních osmnácti měsíců majetek fondu narostl na

úžasných čtyřiadvacet miliard a peníze plodily další peníze, až se Bell stal mladým lvem světa investic.

Jeho portfolio prvotřídních akcií se drželo na špici burzovních trhů, ale současně nabízelo jistotu a

stabilitu komunálních obligací. Na rozdíl od ničemů a lotrů, kteří podvádějí své zákazníky, Bel

zpřístupnil své účetní výkazy několika auditorským firmám, které potvrdily legitimitu jeho úspěchů, i

když nikdo mimo fond si tyto úspěchy nedokázal vysvětlit. Kombinace vysokých výnosů a nízkého

rizika působila neodolatelně a Bel zakrátko seděl na hoře zlata, která přiváděla k úžasu soukromé

investory i správce majetku univerzit, penzijních fondů a pojišťoven.

Bel , osobnost texaského rozletu přesazená do usedlého Bostonu, se proslavil svou filantropií. Zasedal

ve správních radách škol a nemocnic, muzeí a nadací na podporu nejchudších, které se těšily jeho

velkorysé štědrosti. A kromě toho byl Charles Bell sponzorem Jamese Fenstera. Podle grantového

administrátora Harvardovy univerzity hradil Bellův fond Fensterovy superpočítače, vyplácel stipendia

doktorandům, dorovnával snížené pedagogické úvazky a přispíval na vědecké dovolené. Bell pro

Fenstera znamenal totéž co Lorenzo Medici pro Michelangela. Nadace a firmy obvykle sponzorují

univerzitní výzkum, ne jednotlivce.

Poincarému se zhoupl žaludek, když jej expresní výtah vynášel k nebi do výšin vyhrazeným boháčům

a lidem s politickými konexemi. Kabina se klouzavě zastavila a inspektor nejistým krokem vystoupil do

recepce umístěné v proskleném převisu nad bostonským přístavem. Protější stěna byla ze skla od

podlahy ke stropu a Poincarého napadlo, jak se asi žije takhle vysoko v mracích mezi sokoly

stěhovavými.

Zastavil se, aby se aklimatizoval, a z chodby zaburácel sytý hlas: „Vy budete inspektor Poincaré!

Chvilku trvá, než si člověk zvykne, ale je to nádherný výhled!“ Bel ovo uvítání Poincarého zasáhlo jako tlaková vlna. Majitele investičního fondu nešlo nepoznat, jeho tvář se skvěla na všech propagačních

materiálech. Teď kráčel ke svému hostu a cestou chrlil instrukce na asistenta, který si je přičinlivě

zapsal, načež se odpoutal od svého pána a zmizel v postranní chodbě. Bell s širokým úsměvem

rázoval do recepce. „Je mi velkým potěšením!“

„Úžasné,“ rozplýval se Poincaré a rozmáchlým gestem zahrnul konferenční místnost a přístav hluboko

pod ní. „Jak může někdo při takovém výhledu pracovat? Já bych asi neudělal vůbec nic. Blahopřeji k

vašim úspěchům, pane Belle.“

Muž se rozesmál, jako když řehtá kůň. Zjevně mu bylo úplně jedno, co si o něm kdo myslí. „Prozradím

vám své tajemství,“ svěřoval se Bel šepotem slyšitelným na dvacet kroků. „Kdybyste pracoval pro mě

a nepodával požadované výkony, o tento výhled byste přišel. Degradoval bych vás do sklepní kóje bez

oken v naší pobočné kanceláři ve Watertownu. A kdybyste ani tam nepracoval, vyhodil bych vás.

Stejná pravidla tady platí pro všechny, včetně mě.“

„Působivé a jistě efektivní,“ ocenil Francouz. „Ale když uvážím, co jsem si o vašich fondech přečetl,

pochybuju, že by někomu hrozilo, že přijde o výhled. Vaše výkony překonávají… historické rekordy.“

„Inu, přálo nám štěstí.“ Bell uvedl návštěvníka do prosklené konferenční místnosti k samému okraji

betonového převisu. „Sendvič? Kávu? Nějaké sušenky? Minerálku?“ Aniž počkal na odpověď, zavolal:

„Eleanor, minerálku!“

Zamířili ke konci dlouhého stolu z růžového dřeva, kolem něhož by se do kožených kapitánských

křesel pohodlně usadilo třicet osob. Na vzdálenější stěně visela široká obrazovka pro

videokonference. Bell, oblečený od hlavy k patě od Armaniho, klesl do křesla. Poincarému neunikla

jeho dokonalá manikúra.

„Dohodli jsme se na patnácti minutách, pane Belle.“

„Oslovujte mě prosím Charlesi.“

„Děkuji, Charlesi. Mám k dispozici pouze malý úsek vašeho času, takže bych s dovolením přešel hned

k věci.“

„Ptejte se, inspektore. Jak zajisté víte, James Fenster byl můj drahý a velmi blízký přítel a já jsem

připraven vám jakkoliv pomoci.“

„Jak jste se s ním seznámil?“

„Přes jeho práci.“

„Pokud vím, sponzoroval jste ho.“

„To je pravda. Dohodli jsme se s Jamesem na částce, která by mu usnadnila vědeckou práci, a já jsem

vypsal tučný šek. Jenomže jsem záhy zjistil, že si Harvard strhává čtyřicet procent za takzvané fixní

náklady, což je pouze jiný termín pro zlodějinu za bílého dne. Vypsal jsem tedy nový šek na příslušně

vyšší sumu. Já jsem totiž Jamesově práci věřil.“

„Protože se dotýkala té vaší?“

„Jen okrajově.“

„V jakém smyslu?“

Bel se zasmál. „Oceňuji vaši otázku, ale to je totéž, jako kdybyste se ptal Coca-Coly na tajné složení jejich nápoje.“ Zvlnil rty, jako by se Poincarému vysmíval.

„Nemůžete mi to říct alespoň v obecné rovině, Charlesi?“

„No dobře. Algoritmy. Fenster modeloval nelineární dynamické systémy. Var vody. Proudění

vzduchu. Přírodní procesy.“

„A akciový trh… je také přírodní proces?“

Za Bellovým levým ramenem dosedl velký boeing na přistávací dráhu Loganova letiště, za pravým

táhly remorkéry kontejnerové lodě k přístavním molům a ve větru od moře se napínaly trojúhelníky

plachet. A Bel tomu všemu velel. „Neumím si to představit, pane inspektore. Jak by mohlo chování

bouřky ovlivnit trh s akciemi? Ovšem James měl ohledně modelování trhů některé zajímavé nápady.

Říká se tomu kvantifikovaný přístup k investicím. Někteří analytikové se rozhodují, které akcie

nakoupit, podle ovčích vnitřností. My trhy modelujeme.“ Zatahal za růžky manžet, až je měl dokonale

srovnané.

„Představte si, že jsem minulý týden investoval dvě stě eur do vašeho fondu a již dnes je hodnota

mého podílu o třiadvacet eur vyšší. Více než deset procent za jediný týden! A za této ekonomické

situace! Zvažuju vyšší investici.“

„To je dobře pro nás i pro vás, pane inspektore. Komise pro cenné papíry to sice nerada slyší, ale v

našem případě minulé výkony jsou opravdu zárukou budoucích výnosů. Ale kdybyste mě chtěl

citovat, popřu, že jsem to řekl!“ Znovu se rozřehtal a recepční, která seděla za dveřmi konferenční

místnosti, zvedla hlavu. Bel ova tvář se rychle složila do výsměšně usměvavé masky. „Funguje to asi

takhle,“ řekl a náhle zvážněl. Otevřely se dveře a vešla žena s tácem, na němž přinesla láhev

minerální vody a dvě sklenice. „Teď ne!“ vyštěkl Bel .

Dveře se zavřely.

„Shoduji se s názorem bývalého prezidenta Reagana. Člověk se musí obklopit dobrými lidmi a dát jim

volnou ruku, aby mohli odvádět dobrou práci, a může si jít zdřímnout. Ale teď vážně. Ronald Reagan

měl velkou vizi a angažoval do svých služeb bystré a schopné lidi, aby ji realizovali. A byl natolik

chytrý, že jim nestál v cestě. Tomu říkám vedení. Tuto chodbu lemují kanceláře, kde sedí ty nejlepší

mozky, a já jim dávám obrovské pobídky, aby uspěli. Klidím se jim z cesty a oni vytvářejí produkt,

který můžu nabízet. A ten produkt se prodává sám.“

„Patřil doktor Fenster k vašim nejlepším?“

„Ano a ne. Když jsem uvažoval o založení této firmy, hledal jsem slibné matematiky, kteří by mi mohli

pomoci. Říkal jsem si, že by matematici určité specializace mohli analytikům pomáhat při určování

očekávaných tržních trendů. Nabízel jsem jim absurdně vysoké platy, abych je získal a odlákal od

jejich dosavadní práce, a většina se nechala přetáhnout. Ve skutečnosti od akademických kariér

doslova utíkali. A to mluvím o mozcích z Břečťanové ligy, inspektore. Ovšem James Fenster byl jiný.

Ten člověk byl nejčistším ztělesněním matematické mysli, jakého jsem kdy potkal. Měl svou práci a

jinou nechtěl, i když jsem mu nabízel sedminásobek toho, co bral na Harvardu, a vysoké prémie navíc.

Naléhal jsem a lichotil mu, že obdivuji jeho práci. A víte, co mi řekl? Prý ať ji teda platím. Když jsem se zeptal proč, odpověděl, že je důležitá. Byla důležitá, a tak jsem mu ji platil!“ Bel spráskl ruce. „Jsem bohatý, inspektore Poincaré, což přináší určité výhody. Myslím, že to byl Thornton Wilder, kdo řekl,

že peníze jsou jako chlévská mrva – nestojí za nic, dokud je nerozházíte. No a já jsem trošku přihodil

Jamesovi.“

„A výsledek?“

„Vyrostly růže.“

„Konkrétněji?“

„Aha, už chápu. Financoval jsem Jamesovu práci z čirého obdivu k ní. Můžete tomu věřit nebo

nemusíte. V každém případě, i kdybych vám chtěl odpovědět, což nechci, je to opět otázka na tajný

recept Coca-Coly. Jak říkáme tady v Americe, na to vám neskočím.“

Poincaré té frázi nerozuměl.

„Povím vám jen tolik,“ pokračoval Bel , „že nám James čas od času přinesl nějaké poznámky, většinou

načmárané na ubrousku. A mě uspokojovalo, že můžu podporovat jeden z nejdokonalejších mozků

mladé generace. Ať bych řekl nebo udělal cokoliv, nic by ho neodvedlo od jeho masivních paralelních

procesů, na nichž pracoval a které jsem sponzoroval. Musím bohužel přiznat, že mi házel jen kosti.“

„Nic, na čem by se dala vybudovat firma?“

Bel ův pohrdavý úsměv se rozšířil. „V žádném případě! Zdaleka nic tak komplexního. James se o

investiční fondy zajímal asi tak jako já o…“ Hledal na obloze nad centrem Bostonu přiléhavé

přirovnání a jeho oči nakonec spočinuly na misce s ovocem uprostřed stolu z růžového dřeva. „Jako já

o vegetariánskou stravu. Miluju steaky. Jamesovi bylo investiční podnikání zcela lhostejné, netoužil

po majetku. Jemu záleželo jen na rovnicích. Ať je mu bůh milostiv.“

„Žádné něco za něco, vaše peníze za…“

„Za své peníze jsem dostal několik rozhovorů nad předraženou kávou v tom obrovském baráku,

kterému říkají Přírodovědecké centrum. Jak říkám, někdy se s námi podělil o své úvahy na ubrousku

nebo na zadní straně účtenky. Naše hovory snášel jako nezbytnou úlitbu za financování svého

výzkumu. Postavil jsem mu hřiště… a teď je pryč. Pořád tomu nemůžu uvěřit.“ Bel ův obličej

potemněl. „Parchanti. Bezohlední parchanti. James byl strašně hodný člověk. Zabít někoho

takového…“

Poincaré hledal v Bellově masce trhliny, ale žádné nenašel. Pohoršení znělo upřímně. Ale stejně tak i

úleva, že už se Fenster nepodělí o svoje úvahy na ubrousku s jiným manažerem investičního fondu.

„Dáváte alespoň do nějaké míry své úspěchy do souvislosti s přínosem doktora Fenstera?“ zněla další

Poincarého otázka.

„Kolika způsoby se ještě zeptáte na totéž, inspektore? James byl příliš koncepční, to si žádný

matematik v tomhle oboru nemůže dovolit. Celý den se vznášel vysoko v oblacích. Investiční fond

operuje při zemi.“

Na Loganově letišti přistál další stroj. „No, někdy také třicet pater nad zemí,“ podotkl inspektor.

„Tohle všechno je jenom pozlátko,“ opáčil Bel . „Vyrostl jsem v realitním byznysu a otec mě naučil, že

nikdy nesmím vézt potenciálního zákazníka na prohlídku nemovitosti starou rachotinou. Lepší je

mercedes nebo Cadil ac, protože když se prezentujete jako úspěšný, lidé vás budou vnímat jako

úspěšného a budou se s vámi chtít spojit.“ Bell ukázal do chodby. „Za naše úspěchy vděčím svým

zaměstnancům, ne Jamesovi. Financovat jeho výzkum bylo jako platit středověkému mnichovi, aby se

za mě modlil a střádal mi v nebi kladné body. Musel byste se s ním setkat, abyste pochopil. Jak jinak

to vyjádřit? On si ty počítače a doktorandy zasloužil. Byl tak čistý, jak to já nikdy nedokážu.“

Bell natočil křeslo ke skleněné stěně a ukázal Poincarému záda. „Rád bych vám pomohl najít

pachatele toho zvěrstva, inspektore. Bolí mě to. Jamesova vražda mě bolí. Mohu něco udělat? Chybí

vám peníze na vyšetřování?“ Otočil se zpátky do místnosti.

Poincaré konečně zjistil, jak na tom s Charlesem Bel em je. Úplatky se většinou nenabízejí tak

uhlazeně, ale člověk musí brát v úvahu krásný výhled a zlaté manžetové knoflíčky. „Oceňuju vaši

nabídku, ale Interpol má dostatek fondů.“

„A nepotřebujete třeba nějaké peníze na vyšetřování vy osobně?“

„Jste mimořádně štědrý, Charlesi. Povím vám, co můžete udělat.“

Bell poslouchal.

„Napište svému kongresmanovi, ať vyvine tlak na vládu, aby své příspěvky Interpolu platila včas. Naše

organizace sdružuje sto osmdesát osm zemí a Amerika, nejbohatší z nich, nedodržuje své závazky.“

Bell se podíval na hodinky přibližně v třinácté minutě rozhovoru, což Poincarému vyhovovalo. Získal,

pro co přišel. Potřásli si rukou a vyměnili si obezřelé úsměvy. Když Poincaré po víceméně řízeném

volném pádu vystoupil v přízemí, uvažoval, co přesně Fenster na ty ubrousky a účtenky napsal.

Jen co se za ním zavřela kabina výtahu, ozval se mobilní telefon oznamující příchozí textovou zprávu.

Poincaré ji otevřel a na displeji se objevily nejnovější informace od Gisele De Vriesové:

Laborator tryskoveho pohonu NASA tvrdi, ze atentatnik pravdepodobne pracoval pro ne nebo pro

podobnou instituci ve Francii, Rusku mozna v Cine. APCP z Amsterdamu prilis specializovane a

nestabilni, aby se dalo vyrobit jinde.Vsechny vedecke laboratore schopne pripravy spojeny s

kosmickymi programy. GDV

Zkratku APCP Poincaré identifikoval jako Ammonium Perchlorate Composite Propellant, kompozitní

palivo na bázi chloristanu amonného, a pomyslel si, že podobná zpráva se dala očekávat.

Hala samy mramor a zrcadla Poincarého natolik zmátla, že zabloudil a vyšel na neznámou ulici.

Naproti kancelářskému věžáku spatřil za policejní bariérou deset nebo dvanáct demonstrantů, kteří

spořádaně pochodovali v kruhu a mávali transparenty. Jejich provolávání vedl muž s megafonem

oblečený jako… Inspektor chvíli přemýšlel, než si uvědomil, že vypadá jako domorodec z

Trobriandských ostrovů v Papui-Nové Guineji: suknice spletená z trávy, bosý, měděná pokožka hustě

potetovaná soustřednými kruhy a dalšími geometrickými vzory, husté černé vlasy spletené do dredů,

které splývaly po zádech. Scéna působila ve čtvrti zalidněné muži v oblecích a ženami v kostýmech tak

nemístně, až si Poincaré v první chvíli myslel, že se dívá na natáčení nějakého filmu. Potetovaný muž

zařval do megafonu: „Mezinárodní měnový fond, mezinárodní matkomrdi. První svět se směje,

zatímco třetí svět pláče!“ Pak vykřikl: „Globalizace!“ a ostatní odpověděli: „Zabíjí!“ a následně

„Globalizace… Zabíjí!“

Znovu a znovu.

Opodál postávající policejní oddíl znuděně zíval. Navzdory hluku přilákali demonstranti mizivou

pozornost, přesto Poincarého zaujali natolik, že přistoupil k policistce a zeptal se jí: „Jak často tady pochodují?“

„Tahle skupina?“

Poincaré si všiml, že má na límečku blůzy skvrnu od čokolády.

„Každý měsíc se snaží zbourat hradby Jericha. Zaměřují se na hlavní finanční centra, ale tady to není

tak zlé. V New Yorku dělají kravál denně. To samé v Londýně a Hongkongu. Nějaké hnutí domorodců,

ale za co bojují, to netuším.“

Znovu se zadíval na muže s megafonem. „Fronta za osvobození původních obyvatel?“

„Jo, to je ono,“ opáčila policistka a zívla. „Jsou všude. Ale říkám si, když jsou tak chytří, proč nás před pěti staletími nevyhnali klacky? Porazili jsme je ve férovém boji, tak teď nemají co fňukat. Seberte se a dejte se do práce jako všichni ostatní a uvidíme, kdo je lepší. Zatraceně, mně taky nikdo nedá nic

zadarmo.“

Poincaré se vydal ulicí. V náprsní kapce ucítil zavibrování a vzápětí se ozval známý tón vyzvánění

mobilního telefonu – hovor z Francie. Ale ne Claire, ústředna Interpolu. Přitiskl si přístroj k uchu a

volnou rukou si zakryl druhé, aby odstínil kravál z ulice.

„Henri?“

„Bonjour, Alberte.“

Odmlka.

„Udeřili, Henri. Vrať se domů.“

ČÁST II

Odhalily se ti brány smrti?

Spatřil jsi brány temnoty?

JOB, 38:17

17

Eva Lavalová si odkašlala a pak vešla do místnosti s tácem, na němž nesla kávu, vejce naměkko a

skrojek včerejší bagety namazaný džemem. Položila tác na hrubý dřevěný stůl a Poincaré k ní zvedl

oči od knihy.

„Poděkuj svému dědečkovi, že mě zbavil starostí o ty slepice. Vím, že je nakonec krmíš ty a taky jim

poklízíš. Omlouvám se.“

„Mně to nevadí, monsieur.“

„Vrátíš se zase v poledne?“

Lavalova vnučka si utřela ruce do zástěry. Kromě Poincarého byla Eva a její matka jediné osoby, jimž

Claire dovolila, aby se jí dotkly. Když se k ní přiblížil kterýkoliv jiný návštěvník, pokaždé se schoulila do klubíčka a sténala. Podobně se chovala i v přítomnosti Evy, dokud ji Lavalova čtrnáctiletá vnučka

nevzala za ruku s jemností tolik typickou pro dítě, přitiskla si její dlaň k tváři a držela ji tam tak

dlouho, až sténání zmlklo. To jsem já, Eva, paní. Nepamatujete si na mě? Učíte mě malovat. Eva

Poincaréovým denně připravovala snídani a oběd. V době školních prázdnin u nich mohla zůstat přes

noc, když Poincaré odjížděl na sever navštívit Etienna a jeho rodinu v pařížských nemocnicích.

Odložil knihu a položil Claire na klín plátěný ubrousek. „Káva,“ oznámil a zvedl šálek k ústům, aby

zkusil teplotu. „Laval říká, že letos bude slušná sklizeň. Vzpomínáš na naše první vinobraní, Claire?

Obrovská hora hroznů a my jsme nevěděli, jestli se to víno bude vůbec dát pít. No, z Chateau

Poincaré se nikdy nestane proslavená značka, ale pijeme ho, že? Pijeme ho… Claire?“

Neodpověděla. Neodpovídala již šest týdnů. Lékaři ho ujistili, že problém spočívá v psychice, že po

fyzické stránce není žádný důvod, aby nemluvila nebo neotevřela oči. Jenomže po útoku, přesněji

řečeno tři hodiny po útoku, když se dozvěděla, jaký osud postihl děti, Claire, jak ji Poincaré znal, jako by zemřela. Zatímco kriminálka pročesávala lyonský byt a sanitáři z patologie odváželi dvě těla,

útočníkovo a agenta Interpolu, kterého zabil, Claire šílená strachem volala do Paříže, aby se ujistila, že se Etiennovi a dětem nic nestalo. Když se dozvěděla pravdu, křičela jako šílená, rvala si vlasy, pak se zhroutila a lékař jí píchl sedativum. A v tomto stavu naprostého obluzení ji našel Poincaré, když se konečně dostal do nemocnice.

Její stav se mírně zlepšil, ale pouze do určitého bodu a tam setrval. Nechala se vykoupat a nakrmit,

zvedala paže do rukávů, když jí před spaním oblékal noční košili. Při každém hlasitějším zvuku sebou

polekaně škubla, sama však nevydala ani hlásku, dokonce ani ze spaní. „V případech vážné

katatonie,“ informoval ho jeden specialista, „bývá konečný výsledek nejistý. Při silném traumatu

může strnulost a odmítání kontaktů trvat několik let. Vzpomínám si na jistého pacienta…“ Poincarého

však jiní pacienti nezajímali. Zpočátku se snažil Claire udržet co nejdál z dosahu lékařů a aplikoval

vlastní léčebnou kúru, která začínala každé ráno objetím a šeptaným ujištěním, že všichni přežili.

O vlásek. V jediném synchronizovaném útoku napadli Banovičovi žoldáci Claire, Etienna, Lucille a děti.

Pouze krvežíznivá brutalita zabijáka v Lyonu zabránila nejhoršímu v Paříži. Když se Luc, agent střežící byt Poincaréových, ve smluvenou hodinu, která se v rámci preventivních bezpečnostních opatření

každý den měnila, neohlásil, dozorčí důstojník v lyonské služebně Interpolu okamžitě zburcoval dva

kolegy, kteří hlídali perimetr, a poslal je do bytu. Luca našli mrtvého na jeho stanovišti a Claire nahou, ruce a nohy připoutané k rámu postele, ústa přelepená instalatérskou páskou. Útočník stál u

prádelníku, na který si rozložil chirurgické nástroje. Zastřelili ho zezadu ve chvíli, kdy vystupoval z kalhot spuštěných ke kotníkům. Krev ze střelné rány se Claire rozstříkla po obličeji a trupu.

Důstojník současně vyhlásil poplach pro Paříž a předčasná akce zabijáka v Lyonu naštěstí poskytla

agentům střežícím Etiennovu rodinu dostatek času a možnost identifikovat a zneškodnit útočníky,

ovšem ne dříve, než odpálili dobře zamaskované nálože nacpané hřebíky a kuličkami z ložisek.

Výbuch, který měl oběti zabít, je pouze těžce zranil. Georges ztratil pravou nohu pod kolenem a

nepřežil by, kdyby mu jeden z agentů nezaškrtil ránu vlastním opaskem. Émileovi výbuch protrhl ušní

bubínky a odmrštil ho na strom s takovou silou, že mu zlomil dva obratle. Etiennovi exploze rozdrtila

kyčel a způsobila rupturu plic, Lucil e utrpěla popáleniny třetího stupně na zádech a na paži. Chloe,

popálená na sedmdesáti procentech těla, ležela v kómatu a dýchala pomocí ventilátoru.

Banovičovi muži pronikli ochrannou sítí Interpolu. „Naplánovali operaci tak, aby udeřili ve stejném

okamžiku,“ vysvětloval Albert Monforte, „takže by nás jeden útok neupozornil na druhý.“ Poincaré

strávil noc v letadle z Bostonu a poté, kdy v Paříži spěchal od jedné hrůzy ke druhé, nasedl na TGV do

Lyonu, kde na něho na nádraží čekal Monforte bledý jako smrt a oznámil mu: „Žije a nemá na těle

žádná zranění. Ale její stav je vážný. Mělo dojít k nejhoršímu.“

„Byla celou dobu při vědomí?“

„Při vědomí? Claire určitě slyšela, jak Luc padl, a šla se podívat. Zabiják ji odtáhl do ložnice. Na obličeji a krku měl škrábance, na předloktí krvavé stopy po zubech. Už jsme zjistili totožnost. Paolo měl

pravdu, všichni útočníci byli bývalí příslušníci východoněmecké státní bezpečnosti. Přijeli na italské

pasy a v zemi pobývali dva týdny. Zřejmě sledovali rodinu.“ Monforteova pověstně pevná pravice se

chvěla.

Claire tedy ležela v Lyonu a Etienne s rodinou ve třech pařížských nemocnicích, takže Henri pendloval

mezi městy a spal maximálně tři hodiny denně, pevně rozhodnutý trávit co nejvíc času u lůžek svých

drahých, i když oni jeho přítomnost nemohli vnímat. Jeden z ošetřujících Claiřiných lékařů mu radil,

že by měl zvolnit, jinak mu hrozí zhroucení. Poincaré jeho doporučení ignoroval. Donutil tělo

překonat hranici vyčerpání a běhal od jednoho lůžka k druhému, jen aby u nich mlčky seděl, jako

kdyby jeho šílená energie mohla napravit vzniklé škody. Lucil e a všechny děti nechal převézt na

soukromé oddělení nemocnice, kde ležel Etienne, a doufal, že se budou moci vzájemně utěšovat, a

tak se rychleji uzdraví.

O dva týdny později byl Georges při vědomí, ale zatím mu neřekli, že přišel o nohu. Těžce popálená

Lucil e se potácela v morfiovém deliriu, Etienne plaval v podivném komatózním stavu a jeden den

reagoval na zkusmé píchání jehlou, druhý den zase ne. A Chloe, jež v tu nejhorší možnou chvíli

opustila svého tělesného strážce a rozběhla se za kobylkou, aby získala další přírůstek do hmyzí

zoologické zahrady, kterou chystala pro bratry, se otřela lýtky o batoh, který ji málem zabil. Při

výbuchu ztratila celou paži a utrpěla těžká zranění šrapnelového typu na pravé straně těla. Lékaři na

chodbách popáleninového centra se šeptem naléhavě radili a o jejích vyhlídkách nehovořili moc

optimisticky. Dýchala tak mělce a nepravidelně, že by bez ventilátoru nepřežila.

Před návštěvou Chloe na jednotce intenzivní péče si Poincaré musel vydrhnout ruce a obléct si plášť

jako chirurg chystající se na operaci. Seděl vedle dívenky a plakal, slzy stékaly do ochranných brýlí,

které musel nosit jako preventivní opatření proti infekci. Vyčistit si je znamenalo opustit pokoj a pak se znovu umýt, tím však ztrácel vzácný čas vymezený pro návštěvu vnučky. Donutil se tedy potlačit

vzlyky a místo na Chloe hleděl na nástěnný kalendář nebo na zrnitý vzorek nátěru na nočním stolku,

na cokoliv, jen aby zastavil příval žalu. Výbuch holčičku zasáhl plnou silou. Žár jí okamžitě sežehl vlasy, zbylo jen pár blonďatých vláken na zpuchýřovatělé lebce. Obočí i řasy zmizely, pokožka na pravé tváři

popraskala a zhnisala, syrovou, do živého masa rozedřenou kůži břicha a pravého stehna chránil malý

stan.

Poincaré někdy nahlas vzpomínal na společné rodinné vycházky v naději, že ho vnučka uslyší a uleví

se jí. Vzpomínáš, zlatíčko, jak jsme loni v létě byli na pláži? Rozhodli jste s bratry, že budete soutěžit, kdo postaví největší hrad z písku, a vybudovali jste zmenšenou planinu v Gize. Vy tři si potrpíte na

velké projekty. Kluky to za chvíli, ostatně jako vždycky, přestalo bavit a veškerá práce zbyla na nás

dvou. Ale vyhráli jsme červenou stužku, Chloe! Bratři se dožadovali, že by měla patřit i jim, a ty jsi

souhlasila. Byl jsem na tebe hrdý, ale ještě víc si tvé velkorysosti vážil tvůj táta. Celé dny mluvil o tvé Sfinze a tvrdil, že už brzo s ním budeš spolupracovat v jeho ateliéru. Ještě tě čeká mnoho krásných

dnů, Chloe, přísahám.

* * *

U statku zastavil se skřípáním pneumatik na štěrku automobil. Poincaré před okamžikem vložil Claire

do úst poslední lžičku a teď jí po obědě pomáhal do křesla u okna. Chystal se, že jí něco nahlas přečte nebo se pustí do křížovky a bude ji žádat o pomoc při luštění. „Roční doba na šest a začíná na pé,“

zeptá se jí třeba. Claire neodpoví, ale Henri vytrvá alespoň hodinu. Věděl, že manželka miluje

historické romány, a tak vyhledal Bídníky, které znal z povinné školní četby, a v pravidelných

půlhodinových intervalech jí předčítal. Občas zapínal rádio a pátral v její tváři po změně výrazu,

pokoušel se postřehnout sebemenší náznak vzpomínky, který by jí přelétl po čele. Ale ať se snažil, jak

chtěl, Claire nereagovala.

Automobil, který zaslechl na příjezdové cestě, mohl být jen Lavalův starý náklaďák. Stařík zřejmě

přivezl další novinky o sezónních dělnících, které začal shánět na podzimní sklizeň. Ale když se vrata

otevřela a zase zavřela bez obvyklého protestu zrezivělých pantů, Poincaré vyšel před dům a našel

Paola, jenž držel v každé ruce kufr a chystal se zaklepat. Oba chvíli stáli každý na jiné straně prahu a inspektor si v obličeji svého kolegy přečetl všechno, co potřeboval vědět o vlastním upadnutí do

zapomnění.

„Kristepane, Henri, tebe najít v té pustině je fakt umění.“

Poincaré ho nepozval dál. Vyšel na terasu a zavedl Paola na vinici, vděčný, že se znají natolik dobře,

aby nemuseli mluvit. Docela ho překvapilo, že mu návštěva přinesla uklidnění a úlevu. Po šesti

týdnech lékařských zpráv, z nichž ani jednu nebylo možné vnímat jako nadějnou, si už myslel, že

všechna útěcha ze světa vymizela – ostatně si ji ani nezaslouží, když celá rodina trpí.

Za soumraku seděli všichni tři na terase pod staletým dubem, odkud se otevíral výhled na vinici a

údolí. Poincaré ugriloval steaky z kance, kterého starý Laval ulovil, Eva zatím připravila salát z vlastní zahrádky. Ludovici ochutnal obsah své sklenky a pak se zadíval na láhev bez viněty, kterou inspektor

postavil na stůl. „Dá se to pít,“ prohodil a pokračoval: „Jestli chceš, ještě dnes večer odjedu.

Nezavolal jsem předem, protože jsem věděl, že bys řekl ne.“

„Zůstaň na noc,“ odvětil Poincaré. „Eva ti rozestele.“

Ludovici se zdržel celý týden. Vstával časně a chytal se prací, které Poincaré za lepších dnů tak rád

vykonával. Jedno dopoledne strávil na střeše s kbelíkem asfaltu a zatěsňoval spáry v krytině. Po

prudkém nočním dešti zůstaly na podlaze louže, přestože Poincaré rozmístil pod nejhorší místa vědra

a doufal, že je průtrž mračen nevytopí. Jiné ráno inspektora probudil hukot nákladního automobilu,

který přivážel fůru palivového dříví. Ludovici se poradil s Lavalem a zajel za dodavatelem v údolí.

Každý den si Poincaré mohl odškrtnout několik úkolů ze seznamu nutných prací, které dlouho

zanedbával, jako kdyby se už nedokázal přenést do budoucnosti, v níž by ocenil spravenou střechu

nebo teplý krb za prosincových večerů. Ve skutečnosti neměl žádnou budoucnost, protože útok na

rodinu omezil jeho život na séri nekonečných zlých okamžiků. Ludovici reagoval na deprese prací.

Oprava kamenné zídky, výměna popraskaných tabulek v oknech stodoly, vyspárování kamenného

soklu hlavní budovy, každý nový projekt znamenal podanou ruku, jíž se však Poincaré nechopil.

Jednou Paolo požádal Poincarého – a Lavala – o svolení. Tvrdý kufřík, který si přivezl, obsahoval

odstřelovačskou pušku, s níž se během vojenské služby v italské armádě naučil mistrně zacházet.

Pilně trénoval a snažil se neztratit nic ze svého umění, ovšem nenacházel mnoho příležitostí ke

střelbě na tisíc a více metrů. „V Miláně dost dobře do terče střílet nemůžu. Co kdybych minul a

zastřelil nějaké staré dámě jejího pekinéze?“ Poincaré souhlasil, pokud hluk výstřelů nebude rušit

Claire. Laval jako dospívající chlapec bojoval v hnutí odporu a své ano přímo vyhrkl. Pokaždé se k

Paolovi na jeho denní vycházce připojil a večer pak poctivě hlásil Poincarému dosažené výsledky.

Obvykle málomluvný starý venkovan pořád nemohl uvěřit Ludoviciho schopnosti zasáhnout cíl, který

on sám málem neviděl ani dalekohledem. Laval kráčel Paolovi v patách a zasypával jej otázkami o

nejmodernějších teleskopických mířidlech, která uměla kompenzovat zanášení kulky větrem a její

pokles vlastní váhou. Ludovici pracoval se dvěma soupravami švýcarské výroby. Jednu používal v

rovném terénu, druhou na svazích. Obyčejný dalekohled s nitkovým křížem, který si stařík pamatoval

z války, dnes nahradil pečlivě zkonstruovaný složitý technický systém, jenž kromě jiného měřil i

vzdálenost k cíli. Samotná puška s pákovým závěrem byla vyrobena v Německu a dala se složit do

kufříku. „Nádherná věcička,“ rozplýval se Laval. „Se svou puškou bych na tisíc metrů netrefil kopec. A

on si nastaví deset terčů velkých jako můj palec ve stometrových rozestupech v různých výškách a

každý zasáhne přímo do středu! Váš přítel je teda kanón, Henri.“

Uplynul týden. Odpoledne při procházce kolem kamenné zídky, která vymezovala hranice Poincarého

a Lavalova pozemku, Paolo ohlásil odjezd stejně nenuceně jako svůj příjezd. „Zítra mě čekají v

Lyonu,“ řekl stručně.

Nějakou dobu pokračovali mlčky. U jižní vinice se Ludovici zadíval na upínací konstrukce, které teď za

Poincarého náměsíčnosti udržoval Laval. Otočený k inspektorovi zády přivázal výhonek révy a

prohodil: „Našel jsem toho prostředníka. Řekl ti to Albert?“

„Ano,“ odpověděl Poincaré.

„V Drážďanech.“

Drážďany? Ty slabiky nic neznamenaly.

„Řekl ti taky, že Banoviče totálně izolovali? Povolili mu pouze nizozemského právního zástupce.

Nedostane se k němu nikdo, koho neprověřil Mezinárodní soudní dvůr. Přidělili mu obhájce, přestože

trvá na tom, že se bude hájit sám. Jak říkám, úplně ho odřízli od světa, Henri. Soud začne už brzo.

Příští týden čtením obžaloby při otevřeném zasedání.“

Poincaré také přivázal volný úponek révy.

„Rozumíš, co ti říkám, Henri? Banovičovi lidé jsou mrtví.“ Poincaré znovu vykročil a Paolo jej musel

třemi kroky doběhnout. „Eva to s Claire umí. Moc hodná holka. Pravý poklad.“

Poincaré přikývl.

„Stůj a podívej se na mě.“

Poincaré se zastavil.

„Udělal jsem všechno, co jsem mohl. Prakticky jsem nespal.“

Poincaré otevřel kapesní nožík a začal si vyškrabávat špínu zpod nehtů.

„Vystopoval jsem ho do Drážďan a našel jsem usopleného tlusťocha středního věku, který žil v

nájemním bytě s manželkou a dospělým synem. Živili se prodejem zeleniny ve stánku na tržnici.

Kdybys ho potkal na ulici, nevěnoval bys mu žádnou pozornost. Až na to, že kdysi pracoval pro Stasi.

Přiznal, že po pádu berlínské zdi lidi s jeho kvalifikací jen těžko hledali uplatnění. Pořád opakoval, že to nebylo nic osobního, že proti nikomu nic nemá. Řekl jsem mu, že osobně taky proti němu nic

nemám, a pak jsem ho shodil ze střechy domu, kde bydlel. Jsou mrtví, Henri. Všichni do jednoho.“

Poincaré odřízl hrozen vína. Podržel ho na délku paže a pomyslel si, že krásně zraje. „Paolo,“ řekl

ztěžka, „už je to šest týdnů. Etienne má v kyčli dvě kovové destičky a z hrudi mu pořád trčí drenážní

trubice. Každý den ho vytáhnou z postele a postaví do chodítka a on se snaží, dokud se nezhroutí

bolestí. Křičí… a proklíná mě a doktor mu píchne sedativum. Lucil e transplantovali na popáleniny pět

kožních štěpů, ale to je prkotina ve srovnání s utrpením, které prožívá kvůli dětem. Nelze ji utěšit.

Dokonce nemůže kvůli oboustrannému riziku infekce navštívit ani Chloe. Georgesovi upravují protézu

a on chudák pořád pláče, protože ho bolí puchýře a protože je mu smutno po bratrovi a sestře. Émile

se nachází v jakémsi snovém stavu, jednu chvíli úplně netečný, hned nato rozrušený a potom zase

odpadne.“ Otočil se ke statku. „Jak vidíš, už je trochu pozdě poslouchat, že jsou všichni útočníci mrtví.

Snažil ses a není to tvoje chyba. Za všechno můžu já. Mým úkolem bylo ochránit rodinu a nesplnil

jsem ho. Měl jsem z Interpolu odejít už před lety. Claire naléhala, ať toho nechám. Měl jsem ji

poslechnout.“

Ludovici zrudl. „Měl jsi zabít Banoviče ve Vídni, to jsi měl udělat. Dobře jsi věděl, že by si nic jiného nezasloužil. Za šest měsíců ho soudci v Haagu shledají vinným, ale co potom? Tolik žalu jen kvůli

dodržování jakéhosi tvého posvátného přesvědčení o vládě práva! Mohl by ses jednou, alespoň

jednou, podívat na svět, jaký skutečně je? Proklínej boha a pokračuj, Henri. Využij svou zlobu. Vrať se k nám.“

„Poslal tě Albert?“

„Ne! Vzal jsem si dovolenou, jestli tě to zajímá.“

„S Interpolem jsem skončil.“

„Tak to teda ne!“

Poincaré byl k smrti unavený. I kdyby pořád věřil v poslání tribunálu pro válečné zločiny, ve své

přesvědčení, že Banovič se distancoval od právníků, kteří se pokusí v samotném soudním procesu

klást důraz na svědomí a právo, neměl ani dost energie ani ochotu mluvit. Ludovici se v životě řídil

jinými pravidly a stejně by ho nepochopil. „Paolo, jestli cestou do Lyonu narazíš na nějaké zázraky,

jeden mi sem pošli.“

Ludovici ho popadl za loket. „Jsi zásadový a skrupulózní pedant!“

Pláče Paolo, nebo se mu to zdá? Poincarému to bylo jedno. Plakala samotná země.

„Chceš říct, že bys ho nezabil, kdybys k tomu měl příležitost, dokonce ani po tom všem, co způsobil?

Nezabil bys ho, kdyby teď stál tady před tebou? Já bych neváhal ani vteřinu!“

„Nech toho, Paolo.“

„Nějak bych to zařídil. Pořád to můžu zkusit. Koncem příštího týdne jej povezou na otevřené soudní

jednání. Střela do hlavy z patnácti set metrů, až ho budou vyvádět z vězeňské dodávky. Budovu

soudu dobře znám, stejně tak její okolí. Tohle by nedokázal nikdo vystopovat.“

„Tak dost,“ okřikl ho Poincaré.

„Vrať se k nám, Henri. Nechej Claire v péči té dívky. Tady pomalu, ale jistě umíráš.“

Poincaré zabořil ruce hluboko do kapes oblíbené bundy, která se mu v posledních týdnech záhadně

zvětšila přes ramena a hrudník. Hleděl do údolí a marně se snažil upamatovat, co jej a Claire k tomuto

místu přitáhlo. Cítil stejný slabý odér hnoje a díval se na stejně širokou oblohu, na stejné akácie a

cypřiše, na úhledné vinice a úzkou silničku, která vedla do světa dnes zbaveného všeho, co miloval.

„Mýlíš se, Paolo.“ Začal stoupat k terase statku, kde seděla Claire – sama a jako solný sloup.

„Neumírám. Já už jsem mrtvý.“

18

Nebyla to tak docela pravda. Pokud smrt znamená dlouhou noc necitlivou k bolesti, potom

Poincarého utrpení dosud neskončilo. Den po Ludoviciho odjezdu do Lyonu upadl zpátky do obvyklé

rutiny a odjel do Paříže navštívit synovu rodinu a posedět u nich, zatímco spali, přestože si to Etienne kategoricky nepřál. Přes den se pak trápil u Chloe. Náklady na soukromé oddělení s nepřetržitou péčí

ho finančně ruinovaly, ale bylo mu to jedno. Prodal byt v Lyonu, ale výtěžek se rozplynul během

měsíce. Čerpal z úspor, které se rychle tenčily, ale nezáleželo mu na tom.

Zavrzaly dvojité dveře na konci dlouhé chodby. Noční sestra Marian Berrengerová zkontrolovala

několik záznamů a pohlédla do očí přízraku. „Žádná změna,“ ohlásila. „Vašemu synovi se dnes v

chodítku podařilo udělat několik kroků navíc, ale potom mu museli zase dát morfium. Lékařům dělá

trochu starosti, že se na něm stává závislý a nevyžaduje ho jen kvůli tělesné bolesti, takže se zítra

poradí o náhradní medikaci. Georges…“ Nahlédla do dokumentace. „U něj se při nasazování protézy

objevil slabý výtok. Pořád se ptá po bratrovi a sestře. Pozvali k němu psychologa. Vaše snacha už

téměř překonala infekci z popálenin, ale doktor Kempf jí nadále podává intravenózně antibiotika. A

vidím tady, že jí předepsali nová antidepresiva. Koncem týdne jí transplantují šestý a zřejmě už

poslední kožní štěp… Tentokrát na paži, pokud vím. Díky bohu, že neutrpěla popáleniny v obličeji.“

Berrengerové v ten okamžik došlo, jakého faux pas se dopustila, a hned se omluvila. „Promiňte, pane

inspektore, bylo to ode mě netaktní.“

Poincaré se opřel o stolek a odkašlal si. „Moje vnučka dostává tu nejlepší péči.“

Co si to namlouvá? Dítě se na hřišti stane předmětem výsměchu. Jako mladá žena bude nanášet na

jizvy kosmetický krém, ale nikdy je úplně neskryje. Bude utíkat před zrcadly a lámat si hlavu, zda se

někdy najde muž, který dokáže přehlédnout její ošklivost a vyzvat ji k tanci. Ale Poincaré nemohl

považovat sestru Berrengerovou za krutou. Byla to koneckonců ona, kdo mu zachránil život hned

prvního dne, kdy se Etienne probral z bezvědomí, a když nad sebou spatřil svého otce, zařval:

Vypadni odsud! Táhni! To ty jsi nás zničil! Sestra ho vzala za ruku. „Už jsem to párkrát zažila,

monsieur. Mluví z něj morfium. Váš syn to tak nemyslí.“

Přesto synův žal srazil Poincarého po hlavě do temného tunelu a i dnes si zřetelně vzpomínal na

pocit, že se řítí volným pádem do hlubin pekla, až ho zachytila silná ruka a ozval se rozhodný hlas:

„Neví, co říká. Neklesejte na mysli, monsieur. To nesmíte!“

Nevěřil jí, avšak onoho strašného prvního dne se od ní nechal utěšit, když jej odvedla do výklenku na

chodbě Etiennovi z očí, ale pořád v doslechu jeho křiku. Posadila ho na židli vklíněnou mezi kontejner

na špinavé prádlo a pojízdná nosítka. Donesla mu vodu v plastovém pohárku a pak ho vzala za

roztřesené ruce a klekla si, aby na ni viděl. Podívala se mu do očí. „Četla jsem noviny, pane

inspektore. Dělal jste svou práci. Svou práci! Svět je někdy hrozné místo k žití.“

Na doporučení sestry Berrengerové přestal do nemocnice docházet ve dne a začal navštěvovat

rodinu v noci, kdy Etienne a ostatní spali – až do chvíle, kdy syn dokáže s otcem promluvit rozumněji.

Šestý týden se Poincaré vpravil do něčeho podobného rutině: vstával na statku ještě před východem

slunce, za třicet minut dojel autem na železniční stanici a někdy kolem půlnoci, po několika

přestupech, vysedl z vlaku na Slavkovském nádraží. Taxík jej zavezl k nemocnici a následovala dlouhá

pěší trasa ke vzdálenému křídlu ústavu, kde pak strávil pět hodin u lůžek. Za rozbřesku odjel přes celé město do popáleninového centra, kde ležela Chloe.

„A co Émile?“ zeptal se.

Sestra nahlédla do jiného záznamu. „Objevila se u něj plicní infekce. Léčíme ji intravenózním

cefuroximem. Jděte prosím dál. Přistavila jsem židli ke dveřím. Nemusím vám připomínat, že kdyby se

někdo vzbudil…“

Poincarého v minulosti jednou postřelili a jednou zmlátili tak, že ho nechali ležet v domnění, že je

mrtvý. S Claire pochovali jedno dítě, Etiennovu sestru, která zemřela několik týdnů po porodu, a

prožíval s ní její žal, když třikrát samovolně potratila. Viděl umírat svého otce, když si sami dva vyšli na celodenní výlet do Rhônských Alp, po horských stezkách zašli bůhvíkolik kilometrů hluboko do

divočiny a starý pán se zhroutil vyčerpáním, jeho srdce se zastavilo s konečností zlomeného prutu.

Poincaré ho donesl do civilizace. O řadu let později se modlil nad roklí plnou dětských kostí a seděl u stolu naproti své matce, jejíž demence pokročila natolik, že nepoznávala své jediné dítě. Ale žádná

bolest se nemohla srovnávat s tou současnou, kterou prožíval, když se díval, jak Émilea krmí trubicí

zavedenou do žaludku, když se díval na Georgese spícího pod přikrývkou, která se propadala v místě

amputované nohy. Nebo když viděl Lucil e nataženou na boku a paži ji držel nahoře a od těla složitý

systém závěsných kladek. A žádná bolest se nemohla srovnávat se ztrátou Etiennovy lásky a

náklonnosti.

Poincaré sevřel opěrky kovové židle, duchem nepřítomný, ztracený v synově trhaném dechu. Vtom k

němu z hlubin minulosti dolehl dětský hlas: „Podívej, tati, když ty kostky položíš tak, aby právě…“

Před svým duševním zrakem viděl malého Etienna, který postupně kladl dřevěné kvádříky na vnitřní

hrany dvou sloupků, až se spojily, a spolu s ním prožíval radost nad objevem opěrného oblouku.

„Když váhu správně rozložíš, můžeš postavit oblouk a sloupy nepovolí. A na vrchol oblouku můžeš

klást další kostky!“

Toho roku postavil Etienne Claire k narozeninám perníkovou katedrálu, repliku svátého Jana

Lyonského. Na celý měsíc zakázal rodičům vstup do svého pokoje. Když práci dokončil, umístil do

katedrály několik svíček a zhasl světla v celém bytě. Dosáhl úžasného efektu, ale to Poincarému v noci

nezabránilo sníst chrliče a oždibovat honosné průčelí chrámu. Co udělal, že si zasloužil takové dítě?

Na celém oddělení svítily pouze diody přístrojů monitorujících krevní tlak a dechovou frekvenci. Ve

čtyři ráno se Etienne pohnul a zasténal. Než Poincaré stačil vyklouznout z pokoje, syn ho v šeru spatřil a zachraptěl: „Vypadni!“

Poincaré se předklonil a bezmocně rozpřáhl ruce.

Syn ho probodával pohledem. „Tys to tlačítko nezmáčkl, ale bomba i tak vybuchla, tati. Kvůli tobě,

kvůli tomu, co děláš. Odejdi. Jsme zničení.“ Etienne to řekl klidně, už z něj nemluvilo morfium.

A tak se Poincaré zvedl. Miloval svého syna tak, že nic neřekl, miloval ho tak, že se otočil a odešel.

* * *

Když se později téhož rána připravoval vstoupit do sterilní atmosféry vnuččina pokoje na

popáleninovém oddělení, přistoupila k němu sestra a informovala ho, že volal otec dítěte, který se

natolik uzdravil, aby se opět chopil rodičovských práv, a zrušil Poincarého návštěvní privilegia.

„To je vyloučeno!“ protestoval inspektor.

Ošetřovatelka mu ukázala podepsaný papír. „Tohle přišlo faxem.“

„Já si to nepřeju!“

„Monsieur, vaše přání na věci nic nemění. Já mám dokument.“

„Ale vždyť mě přece znáte,“ naléhal. „Chodím sem už týdny. Sama jste říkala, že ji nikdo jiný

nenavštěvuje. Jenom tady sedím a mluvím na ni. Komu tím ublížím?“

Sestra poslouchala s mdlým profesionálním zájmem. „Je mi líto,“ řekla nevzrušeně. Nic jí nebylo líto a

Poincaré jí to řekl. „Pravidla jsou jasná,“ odbyla ho. Vytáhl služební průkaz Interpolu, aby ta pravidla přetrumfl. „Promiňte, ale tady nedošlo k žádnému zločinu,“ nedala se sestra.

„Chci mluvit s vaším nadřízeným,“ vyštěkl inspektor.

Odešla a poskytla tak Poincarému příležitost, na kterou čekal. Poznal na dokumentu synův podpis a

věděl, že Etienne má právo zakázat mu vstup do pokoje své dcery. Rychle si vydrhl ruce, natáhl si

rukavice a plášť, nasadil ochranné brýle, roušku přes ústa a nos a nakonec plastovou pokrývku hlavy

staženou po obvodu gumičkou. Vešel do pokoje a věděl, že s vnučkou stráví nejméně pět minut, než

se ostatní umyjí a patřičně obléknou. Až si pro něj přijdou, bez odporu se podřídí.

Stál hned za dveřmi a díval se, jak se dětský hrudníček zvedá a klesá do bzučení ventilátoru. Pak

přistoupil k lůžku a zatáhl závěs, aby byli sami. Ložní prádlo bíle zářilo, bílý byl i závěs upevněný na kolejničce u stropu, i Poincaré měl dnes na sobě plášť a roušku bílé barvy místo obvyklé nemocniční

modři, a tak si mohl představovat, že se s vnučkou vznášejí na obláčcích vysoko nad světem a jeho

bolestmi. Za dveřmi zaslechl povyk a poznal, že čas se krátí.

„Chloe,“ oslovil nehybnou vnučku, „to jsem já, děda.“

Neměla na těle jediné místo, jehož by se mohl dotknout, aniž by riskoval infekci, a tak držel ruce nad

Chloe, jako kdyby ji choval v náručí. Svým způsobem to také dělal. Vzpomínal na novorozeně, které

držel na svých pažích v rohu návštěvní místnosti v porodnici, zatímco Claire, Etienne a Lucil e se mu

smáli a ukazovali si na něj prstem. Tehdy se na ně nedokázal ani podívat – choval své první vnouče a z

očí se mu řinuly slzy. Otočil se k nim zády, aby mohl být s holčičkou sám, stejně jako je s ní sám teď za zataženým závěsem v pokoji 2C popáleninového centra. Začal se houpat dopředu dozadu a z

nějakého klidného a pokojného místa v něm stoupala podmanivá melodie. Zpíval tichým hlasem

plným lásky a choval v náručí prázdný vzduch s takovou něžností, že když příslušníci ochranky

konečně odtáhli závěs, na okamžik se zarazili a užasle poslouchali. „Ona to chápe,“ řekl jim, když ho

odváděli. „Slyšela mě.“

Seděl na lavičce před nemocnicí a těžce se srovnával s faktem, že už nesmí navštěvovat Etienna a

děti, a to ani když spí. Končil červen a do lidí na náměstí se nemilosrdně opíralo slunce. Z dlažby

stoupaly žhavé vlny. Ze svého místa na lavičce Poincaré dobře viděl na okna v prvním patře, ale do

vnuččina pokoje nahlédnout nemohl, protože izolační sekce se nacházela u vnitřní strany chodby.

Pamatoval si však, jak je popáleninové oddělení uspořádáno, a mohl zhruba odhadnout polohu lůžka,

na němž Chloe ležela. Když na to přijde, může na náměstí držet noční hlídku a alespoň v duchu se

přenést k ní. V tom mu Etienne nezabrání.

Nespal již téměř padesát hodin. Nervový záchvat na statku mu v noci před odjezdem do Paříže

nedovolil usnout, probděl i celou cestu na sever a pak noc s Etiennem a s dětmi. Teprve teď v denní

výhni si mohl zdřímnout při vědomí, že do plánovaného návratu do Fonroque mu zbývá několik

hodin. Zavřel oči a nevěděl, jestli uplynulo pět minut nebo dvacet, když ho probudilo vytí poplachové

sirény. Poplašeně sebou trhl a rozhlédl se. Z hlavního východu nemocnice vybíhali vyděšení lidé.

Hledal známky požáru a vyděsil se, když spatřil kouř, který se valil z okna v prvním patře – velmi blízko vnuččina pokoje! Rozběhl se k otevřené bráně, ale zastavil ho strážný.

„Interpol!“ zvolal a zamával služebním průkazem.

„Já posílám lidi ven!“ křikl strážný.

Poincaré ustoupil, aby uvolnil cestu hasičům v plné výzbroji, a rozběhl se podél nemocniční budovy.

Doběhl za roh a spatřil nouzový východ, jeho schodiště přecpané prchajícím personálem a

návštěvníky. Bokem napřed se prodíral protiproudem davu a nadávek. Zaslechl, jak mužský hlas

vysvětluje: „Hoří odpadkový koš na popáleninovém oddělení. Nějaký debilní žert. Kdyby to byl

opravdový požár, evakuovali bychom pacienty. Myslím, že už ho uhasili minimaxem.“

Jako na povel poplašná siréna zmlkla. Řeka prchajících se obrátila a vynesla Poincarého do prvního

patra. Klidně prošel otevřenými únikovými dveřmi a ucítil kouř, již téměř odvětraný oknem na

náměstí. Ulevilo se mu, když viděl, že příslušník ochranky klidně stojí u ohořelého odpadkového koše

uprostřed chodby. Kromě očazené stěny nezaznamenal žádné stopy poškození. Takže opravdu

darebácký žert nebo nepozornost. Otáčel se k odchodu, když z komory vyběhla sestra a v ruce držela

trubici ve sterilním obalu. Ta trubice, pomyslel si, vypadá jako součást ventilátorového systému, který udržuje Chloe naživu! Přidal do kroku za ošetřovatelkou, a když tentokrát zamával služební

průkazkou, mohl jít dál. Sestra, která mu prve dělala takové potíže, seděla jako omámená na

pojízdných nosítkách. Poincaré zabočil za roh a spatřil dveře do pokoje své vnučky otevřené dokořán.

Nad lůžkem se sklánělo pět nebo šest lékařů a sester v bílých pláštích.

„Co se stalo?“ zvolal a vběhl do pokoje.

Žena, která přikládala stetoskop k dívenčině hrudi, se po něm zprudka ohlédla. „Ven!“

Z ventilátoru trčela odříznutá trubice, na zemi ležela přívodní elektrická šňůra vytržená z přístroje.

Lékař, který stál v hlavách lůžka, právě zaváděl holčičce do krku jinou trubici. Na jejím druhém konci

byl upevněn modrý plastový vak, a jakmile doktor oznámil, že Chloe zaintuboval, jeho asistentka ho

začala mačkat. Dívenčin hrudník se opět zvedal a klesal, ale po několika vteřinách lékařka, která

Poincarého vyhazovala, zvedla stetoskop a vyhrkla: „Ztratila jsem pulz!“ Položila obě ruce na hrudní

koš a zahájila rychlou vnější masáž srdce. „Defibrilátor!“

Snažili se třicet minut.

Lékařka našla Poincarého v čekárně, kde seděl s hlavou složenou v dlaních.

„Je mi to moc líto,“ zašeptala.

Otevřel oči a zase je zavřel. Otevřel je. Žádný rozdíl. „Není nám jasné, co se stalo,“ pokračovala.

„Kdosi založil na oddělení požár a ve zmatku, který následoval…, odřízl trubici ventilátoru. Trvalo nám osm minut, než jsme se k ní dostali.“ Lékařce se zlomil hlas. „Policie už zahájila vyšetřování. Je mi to upřímně líto, monsieur…,“podívala se do karty, „Poincaré.“

Dívčin pokoj byl nyní místem činu a jemu tam nedovolí vstoupit. Požádal lékařku, ať odejde, a zavřel

za ní dveře. Hleděl oknem přes náměstí tetelící se horkem a myslel na dítě, které jej za ruku vede ke

stáji a k vratům s popraskaným letitým nátěrem. Podívej, dědo! Díval se, ale ne na barvu, ale na svou

vnučku. Políbil ji na oči a nabídl ji nebi. Pak se vrátil do reality a zavolal do nemocnice, kde ležel

Etienne, a Albertu Monforteovi, aby zesílili bezpečnostní opatření. Poprvé za řadu týdnů vyšel z

budovy popáleninového centra rozhodným krokem. Truchlit bude později. Nyní totiž věděl, že

nejméně jeden z Banovičových zabijáků zůstal naživu. Najde ho, ale nejdřív musí něco zařídit v Haagu.

19

Poincaré nenosil totální chaos svého života navenek jako nové sako nebo náramkové hodinky.

Kdybyste ho míjeli u pouličního květinového stánku v centru Haagu, řekli byste si jen tolik, že ten

chlapík vypadá vyčerpaně a že je možná nemocný. Ale pod znaveným zevnějškem přežíval muž

zredukovaný na obnažené nervy a jekot. Sám se tak cítil, a kdyby na tom Claire byla tak dobře, aby

otevřela oči, okamžitě by to poznala a křikla by, ať s tím přestane. Přijel do města spáchat pečlivě

naplánovanou vraždu.

Pokud ovšem lze označit za pečlivého člověka, který týden nejedl a nespal. Zavřít oči znamenalo vidět

vnučku, a tak Poincaré nespal. Jídlo udržuje život, a protože v něm něco esenciálního zemřelo – ne

pouze jeho sny o vnuččině budoucnosti, ale také základní přesvědčení, že život je spravedlivý a lidé

slušní –, prostě nejedl. Trápilo ho bušení srdce. Polykal tabletu za tabletou a snažil se utišit bestii, která mu drásala hrudník. Roztřesené ruce mu nedovolily pořádně se oholit. Mockrát se pořezal, a

když vytryskla krev, posedla jej zuřivá touha po další. Banovič zaplatí. Zaplatí i Banovičova žena a jeho děti. Poincaré je všechny zabije. Bude proklínat boha a pak zemře. Už potřetí důkladně vyčistil a

naolejoval zbraň. Pak vyšel z hotelu, aby naplánoval poslední dějství zničeného života.

„Byl to poměrně jednoduchý úkol, pane Depaule,“ řekl muž a podal Poincarému plastové pouzdro na

CD. „Všechno, co jste požadoval, najdete na disku. Sumární dokument s denním rozvrhem,

oddělenou složku fotografií a excelovskou tabulku, která získané materiály integruje. Když rozkliknete

příslušnou buňku, zjistíte, kde se paní Banovičová a její děti v ten den a v tu dobu pravděpodobně

nacházejí, a dalším kliknutím je uvidíte in situ – s relevantními fotkami, adresami a telefonními čísly.

Jak říkám, máte tam všechno.“ Poklepal na pouzdro. „Na ženu je neobvykle dochvilná. V neděli do

kostela, tramvají do věznice, potom s dětmi do parku u moře. V pracovní dny je vyprovází do školy a

pak zase domů. Nepřeháním, když tvrdím, že je pořád drží za ruku, ani jednou je nepustila, teprve

před vchodem do školy. Potom odchází do papírnictví, kde pracuje jako prodavačka. V úterý chodí na

trh. I se synem a dcerou, které předtím vyzvedla ze školy. Zařadil jsem do tabulky seznam položek,

které obvykle nakupuje. Většinou těstoviny, fazole, brambory a sušené mléko. U řezníka nakupuje

kosti nebo tučné odřezky na polévku. Musím konstatovat, že má zřejmě omezené prostředky. Na

úřadech jsem si ověřil, že nepožádala o sociální dávky ani o jinou formu pomoci v hmotné nouzi. Žijí v

jednopokojovém bytě se společnou koupelnou na chodbě. Všechno máte ve složce.“

„Vloupal jste se jí do bytu,“ utrousil Poincaré věcně.

Muž si odfrkl. „Když se otevřely dveře, opravoval jsem zámek.“

Služby soukromého detektiva Dominicuse Groota, kterého našel v elektronickém seznamu, si

Poincaré objednal, bez ověření a bez referencí, na falešné jméno on-line z jedné pařížské internetové

kavárny, kde přijímali pouze hotovostní platby. Na webových stránkách firmy Groot Investigative

Services našel inzerát, který se vychloubal: Nevěra je naše specialita! Nebo Najdeme každou

pohřešovanou osobu v Nizozemsku! Samotný majitel na detektiva zrovna nevypadal, při své postavě

jen těžko splýval s davem. Byl o hlavu vyšší než Poincaré, měl dlouhé nohy, bujnou prošedivělou kštici

a byl tak hubený, že by jej prudší závan větru zvedl do vzduchu a létal by jako pták, kterého svým

vzhledem silně připomínal. Ovšem na druhé straně byl na člověka, jenž působil tak křehce, jakýmsi

podivným způsobem robustní, s brunátným obličejem a silnýma popraskanýma rukama muže, který

si na živobytí vydělává pod širým nebem. Dominicuse Groota stačilo vidět jednou a už jste na něj

nezapomněli, spatřit ho dvakrát by ve vás vyvolalo podezření. Musel však být ve své profesi dobrý,

protože jeho podrobné hlášení o Banovičově rodině si vyžádalo nepřetržité sledování a ta žena

očividně neměla nejmenší tušení, že ji někdo pozoruje.

Soukromý detektiv otevřel balíček vyloupaných slunečnicových semínek, jednu hrst si nasypal do úst

a druhou hodil holubům na náměstí, čímž okamžitě vyvolal vlnu rozčileného vrkání a klování.

„Jednoduchý úkol,“ zopakoval. „Pokud se týká vašeho včerejšího e-mailového dotazu, tohle nebude

typický čtvrtek, protože pan Banovič odpoledne vystoupí u soudu. Jeho manželka dnes neodvedla

děti do školy, takže bych očekával, že se objeví v soudní síni. Podle toho, co jsem zjistil, tam půjdou pěšky, což bude pro děti dost náročné, protože to k budově Mezinárodního soudního dvora mají dost

daleko. Z jejich části města by jim ovšem v podstatě nepomohla ani veřejná doprava a taxík pro

někoho s jejím rozpočtem nepřipadá v úvahu. Ne, těch dvanáct kilometrů půjdou pěšky. A obávám

se, že za svou námahu toho moc nedostanou. Čtení obžaloby potrvá nanejvýš hodinu i s vyjádřením

obžalovaného. Vlastní proces začne až příští měsíc a já si neumím představit, že by tam paní

Banovičová vodila děti každý den.“ Když se Groot odmlčel, aby si vzal další hrst semínek, holubi se

shlukli u jeho nohou. „Vzato kolem a kolem je to neobvyklá situace,“ pokračoval, „která se nedá

srovnávat s mými typickými úkoly. Nenarazil jsem na nic špatného, pane Depaule. Pokud tedy

nemáte námitky vůči tomu, že mladá žena s dětmi žije pod hranicí chudoby. Nejste náhodou

filantrop?“

Poincaré mu podal obálku. „Počítat to nemusíte.“

Muž obálku otevřel a začal počítat bankovky. „Při své práci…“

„Při své práci byste měl vědět,“ přerušil jej Poincaré, „že se nemáte ptát klientů, proč si najímají vaše služby.“ Posbíral si věci a krabičku s diskem uložil do diplomatického kufříku. „Ale abych ukojil vaši

zvědavost – ano, jsem filantrop.“

Jako zatýkající agent Stipa Banoviče měl Poincaré volný přístup do soudní síně a mohl si přinést

osobní zbraň. Dopředu zavolal na soud a upozornil ostrahu na svou návštěvu. Personál mu zajistil

místo v druhé řadě. Když ho zaujal, zjistil, že sedí přímo za ženou se dvěma kudrnatými dětmi ve

svátečních šatech. Ponuře se usmál. Záměrně přišel o něco později, aby si Banovič a jeho manželka

jeho přítomnosti nevšimli. Veškerá jejich pozornost bude upřena na tři soudce usazené ve vyvýšené

lavici. U stolu po Poincarého levici seděli v plné pozornosti asistenti hlavního žalobce, připravení na požádání předložit kteroukoliv ze stovek označených spisových složek. Na lavici obžalovaných seděl

osamělý Banovič, před sebou zápisník a tužku. Soud vyhověl jeho žádosti, aby se mohl obhajovat

sám, ale vymínil si, že skupina určených právních zástupců bude čekat v přilehlém křídle budovy, aby

se ujala případu, kdyby se ukázalo, že schopnosti obžalovaného nevyhovují vysokým standardům

potřebným pro zajištění spravedlivého rozsudku.

Poincaré si vzpomněl na rokli v Bosně. Už jen za to měl Banoviče zastřelit, ne ho zatknout, a s krví

vlastní rodiny volající po nápravě uvažoval, že přeskočí bariéru a přiloží Banovičovi pistoli k hlavě.

Proč ho nezabil už před mnoha měsíci? Zatím však zůstal sedět, protože v jeho případě se požadavky

spravedlnosti a pomsty křížily. Spravedlnost žádala smrt, pomsta chtěla, aby Banovič na vlastní oči

viděl umírat svou manželku a děti, než sám zemře. Poincaré sám si přál pomstu, proto se donutil

obrátit pozornost na hlavního žalobce, který právě dočítal obvinění.

… Stručně řečeno, obžalovaný stojí před tímto soudem pro zločin vraždy sedmdesáti tří mužů a

chlapců muslimského vyznání, pro zločin mučení a nelidského zacházení s uvedenými oběťmi během

přepravy k rokli v lesích jižně od Banja Luky, pro zločin zničení majetku před uvedeným transportem,

pro zločin vraždy a znásilnění žen a dívek, z nichž některým nebylo ani šest let, v přítomnosti jejich

příbuzných před uvedeným transportem a pro zločin záměrného podněcování k útoku na civilní

obyvatelstvo vesnice. Na základě článku osm Římské úmluvy stojí Stipo Javor Banovič před tímto

soudem jako nominální i faktický vůdce polovojenské skupiny známé pod názvem Vlastenci za velké

Srbsko a je obžalovaný ze zločinů proti lidskosti. Obžaloba uctivě žádá, aby byl odsouzen k

sedmdesáti třem navazujícím trestům odnětí svobody na doživotí.

Hlavní žalobce se vrátil na své místo a Banovič povstal, aby oslovil soud. Vypadal stejně, jak si ho

Poincaré pamatoval, na sobě kostkovanou košili a na nose brýle s drátěnými obroučkami. Bývalý

knihovník neučinil žádné gesto ke své ženě a dětem. Při pohledu zezadu se zdálo, že si pomalu

prohlíží jednací síň, přelétá pohledem od žalobce přes soudce a úředníky ke strážným. Tady stojí

Stipo Banovič, neohrožený velitel, maximálně klidný a vyrovnaný, pohrdající všemi zákony kromě

svých vlastních. Jeho hlas zněl jasně a zřetelně.

Tento soud se neschází, aby odsuzoval takzvanou genocidu, zločiny proti lidskosti a válečné zločiny.

Ne, soudí případy, které politicky prospívají signatářům Římské úmluvy. Z tohoto důvodu odmítám

jeho soudní pravomoci. Hlavní žalobce nikdy nevznesl obžalobu Číny za masakr na náměstí Tchien-an-

men, neobžaloval Spojené státy za nelidské zacházení s vězni v Guantánamu. Místo toho ničíte

bojovníky za svobodu jako já, muže, které si Bůh vyvolil, aby očistili svět od špíny! Organizace

spojených národů nečinně přihlížela rozpadu Jugoslávie, a teprve dodatečně, abyste ulehčili

špatnému svědomí, jste založili Mezinárodní trestní tribunál pro bývalou Jugoslávi . Já plivu na vaše

prázdná gesta. Plivu na obvinění vycucaná ze vzduchu. Plivu na rozsudek, který byl vynesen ještě před

zasedáním soudu!

Banovič stál dost dlouho, aby jeho stručné prohlášení zaznělo ozvěnou a utichlo až v rozích soudní

síně. Poincaré se přikrčil a sáhl pod sako. Vykřikni jeho jméno, počkej, až tě uvidí, pak vypal v rychlém sledu tři kulky. Usměj se. Postarej se, ať tvůj úsměv vidí. Tak zněl jeho plán, jehož poslední detaily

dopracovával ještě cestou k soudu. Když stál takhle na špičkách za normálních okolností, myslet pro

něj znamenalo jednat. Teď se však potácel na pokraji fyzického zhroucení. Zavrávoral, ztratil

rovnováhu a narazil kolenem do sedadla před sebou. Banovičova dcera se otočila a zahleděla se na

něj – a na ruku s objemným předmětem schovanou pod sakem. Husté kudrnaté vlasy barvy zralých

kaštanů. Dolíčky ve tvářích. Velké hnědé oči. Je jí vůbec šest? Dítě se usmálo, líčka zrůžovělá po

dlouhé chůzi. Pochopí osud, který jí Poincaré určil?

Je to něčí Chloe, uvědomil si v jasném záblesku prozření. Krásné a zdravé dítě. Ruka sklouzla z pažby

pistole, Poincaré zasténal, přepadl dopředu a narazil do matky, která se otočila a ihned ho poznala.

„Vy!“ zaječela na původce svého trápení, na muže, který četl jejímu manželovi obvinění u nich doma,

v jazyce, jemuž nerozuměla, na muže, který ho potom odvedl v poutech. „Vy!“

Dvě stovky přítomných sebou trhly.

Zbývaly mu vteřiny, než mu soudní ochranka zablokuje volné palebné pole. Znovu se přikrčil a díval

se, jak se Banovič otáčí a vrhá se jako dravec směrem k auditoriu. Strážní ho však zachytili v letu a

vězeň vyrazil strašlivý výkřik, divoce brutální a současně srdceryvný, až se zdálo, jako by se země na

okamžik přestala otáčet. Poincaré ten zvuk znal – zavytí, které se neslo přes vinici, když se dotkl

Claire, a tam, kde kdysi cítil měkké tělo, nahmatal kámen, jenž mu zauzloval vnitřnosti, když na něj

Etienne zařval Vypadni! Zvuk, který vytryskl z jeho plic, když zemřela Chloe.

Opravdu sledoval nevinnou ženu a její dvě děti s úmyslem je zabít? K čemu? Aby vrátil život Chloe?

Aby vrátil zdraví své rodině? Jako kdyby hromadění zármutku mohlo přinést něco jiného než další

smutek. Na okamžik Poincarého jekot splynul s Banovičovým přes pustinu tak vzdálenou od lidských

obydlí, že z ní už nebylo návratu – tedy pokud by stiskl spoušť. Viděl Banovičova syna v námořnickém

oblečku, viděl dívku v propínacích šatech, ráno naškrobených a vyžehlených, viděl ženu, která měla

halenku ozdobenou broží, svou jedinou cenností, ženu zoufalou z perspektivy, jak bude vychovávat

dvě děti bez manžela a v chudobě.

Šperk, zlatá želvička se střípky barevného skla, připomněl Poincarému jinou želvu… Lucien vyběhl z

lesa u fotbalového hřiště a volal: „Dívejte se, co mám!“ Poincaré a ostatní kamarádi se kolem něj

shlukli: „Ukaž. Ukaž!“ Obyčejná suchozemská želva, hlavu a končetiny strachem zatažené do

nádherného žlutooranžového krunýře, který vypadal jako obrovský diamant. „Sledujte!“ zvolal Luc,

rozmáchl se a mrštil želvou o balvan. Diamant se rozbil a děti zatajily dech. Ubohý plaz ještě žil, tkáň sebou cukala a prýštila z ní krev. Chlapci se k ní naklonili a Luc řekl: „Je růžová!“

Poincaré znovu pustil pažbu. Takto zabíjet nedokázal, ani Banoviče ne. Nemohl to udělat, pokud chtěl

nadále žít mezi lidmi. Padl na kolena. Manželka obžalovaného se na něj vrhla a bušila do něho

pěstmi. Banovič se svíjel, kopal a mlátil kolem sebe v marném úsilí vytrhnout se strážným, kteří ho

odnášeli ze soudní síně. „Irino! Casimire! Noro! Miluju vás!“ Další strážní obklopili ženu a děti, ale

Poincarému, který měl na šňůrce kolem krku zavěšenou oficiální jmenovku s logem Interpolu, dali

pokoj. Toto je konec, táhlo mu hlavou. Definitivní konec. Opřel se čelem o sedadlo před sebou,

poslední síly, které zmobilizoval k naplnění touhy po spravedlnosti, vyprchaly. Rodina byla ztracená,

pomsta neměla smysl. Jeho zbraň ani na okamžik neopustila pouzdro.

Zaslechl kroky, na rameni ucítil něčí ruku.

„Henri.“

Otevřel oči a spatřil drahé italské mokasíny.

„Co se stalo?“

„Jdi pryč.“

„Jakmile jsem se dozvěděl o Chloe, spěchal jsem do Paříže. Když jsem tě nemohl najít, zašel jsem na

oddělení, kde leží Etienne. Volal jsem do Fonroque. Nikdo o tobě nevěděl, a tak jsem nakonec vsadil

na možnost, že budeš tady. Ten chlap si zaslouží smrt, Henri, ale nebyli to jeho lidé, kdo tvou vnučku

zabil. Podívej se na mě.“ Poincaré nezvedl hlavu, ani když mu Paolo strčil před obličej fotografi .

„Bezpečnostní systém v nemocnici všechno zachytil. Toto je snímek ženy vytažený ze záznamu

kamery. Vydávala se za doktorku. Máme ji, jak vchází na oddělení, jak nalévá hořlavinu do

odpadkového koše a škrtá zápalku, jak jde chodbou k pokoji tvé vnučky. Zatím jsme nezjistili, komu

ten obličej patří, ale vím jistě, že to není Banovičova agentka. Je Jihoameričanka a se Stasi nemohla

mít nic společného. Podívej se na mě, Henri!“

Poincaré pomalu zvedl hlavu a do jeho zorného pole vplula ruka držící fotografi . „Co…,“ zasípal a

jeho oči se stočily k Ludovicimu.

„Proboha! Potřebuješ doktora!“

„Jaký záznam kamery? Fotka?“

„Odcházíme. Hned teď.“ Ludovici objal Poincarého, aby mu pomohl vstát, a nahmátl podpažní

pouzdro. Nedbal toho a prudce inspektora zvedl. „Ty sis přinesl zbraň – sem? Chtěl jsi ho zastřelit v

soudní síni? Pro smilování boží, Henri, kdo tě zachrání před tebou samotným?“

Poincaré mu vytrhl fotografi z ruky, vzteklý, že si nevzal brýle na čtení. Viděl obrázek rozmazaně a

musel natáhnout ruku co nejdál. Rozeznal ženu v bílém nemocničním oděvu v důvěrně známé

chodbě. Zamžoural na ni. Připadala mu povědomá. Prostřední postava, oříškově hnědá pokožka,

tmavé vlasy spletené do silného copu. Utřel si rukávem oči a zaostřil pohled na její krk, na

pigmentovou skvrnu barvy portského vína. Byla to Dana Chambiová.

20

„Claire…? Miláčku, slyšíš mě?“

Ticho.

„Claire, musím odjet. Služebně. Ale brzo se vrátím.“ Představoval si, že přes telefonní linku slyší její dech. Prozatím se s tím musel spokojit.

„Dobře tedy. Zavolám ti. Budu ti volat každý den.“

S tímto předsevzetím Poincaré vyrazil po stopách vrahů své vnučky. Jako kdyby vyšel z krypty. Deset

týdnů nečetl noviny, nedíval se na televizi a rádio poslouchal jen občas, když marně hledal hudbu,

která by mu uklidnila nervy. Při neustálém pendlování mezi Fonroque a Paříží si vůbec nevšímal

světa, jenž se nepřestal otáčet a vůbec nebral na vědomí katastrofu jeho života. Proto jej překvapilo

zjištění, že všechna média opěvují patnáctý srpen jako den, kdy má Kristus spasit své věrné. Nemohl

uvěřit, že by se Vojákům vytržení natolik podařilo soustředit pozornost na své proroctví Druhého

příchodu, že ať už si lidé mysleli o teologi Konce časů cokoliv, nikdo nebyl schopen vnímat patnáctý

srpen jako každý jiný normální den v kalendáři. Vojáci se nějakým záhadným způsoben stali Izajáši

moderní doby, kteří byli sesláni, aby připravili svět na Nový den, a jejich válečnému pokřiku Bůh je

nablízku! se nedalo uniknout. Provolávali Hosana ve všech čtyřiadvaceti časových pásmech, v ulicích i

uprostřed pouště, jejich hesla na bil boardech lemovala dálnice, jako kdyby opakování vyvoleného

data dostatečně často a dostatečně hlasitě mohlo samo o sobě přivodit vytouženou spásu.

Než se Poincaré s obtížemi dobelhal zpět do reálného světa, zvěst o Vytržení se stala nejdůležitější

zprávou století, což zaručovalo mediální pokrytí, které vyvrcholí závěrečným crescendem uvedeného

dne osmatřicet minut po jedenácté dopoledne. Na veřejných místech hlavních světových metropolí,

Tokia a Londýna, New Yorku a Amsterdamu se připravovala ohromná shromáždění, na mnoha

nárožích jste viděli kalendáře a hodiny odpočítávající zbývající čas. Během Poincarého nepřítomnosti

se Vytržení stalo virovou nákazou, pandemií, která se přenášela sdělovacími prostředky, e-maily i

ústním podáním. Mohl jen v úžasu zírat, a nikoli nejmenším důvodem pro jeho údiv byla skutečnost,

že atentáty, které Laurent vyšetřoval, nabraly na intenzitě, přičemž se řídily modelem vraždy sociální

pracovnice v Barceloně – kulka do týla, citát z Písma svátého přišpendlený k oděvu a jasné sdělení, že

dobré skutky již nejsou vítány, neboť jejich pachatelé oddalují utrpení a tím i Druhý příchod. A jako

kdyby ta logika nebyla dostatečně zvrácená, sebevražední bomboví atentátníci, tentokrát inspirovaní

křesťanstvím, napodobovali svého předchůdce v Miláně a odpalovali se pro Krista v naději, že tím

skutečně urychlí Vytržení. A protože Spása nastane pouze uprostřed totálního chaosu a utrpení,

argumentovali tím, že k ní dojde dříve, když té bolesti ještě přidají.

Poincaré na to všechno kulil oči, jako kdyby vstoupil do kolektivní halucinace. Fakta ještě před dvěma

měsíci pokládaná za normální součást života – regionální konflikty, globální oteplování, hladomory a

epidemie – se najednou vykládala jako definitivní potvrzení Konce časů. Miliony lidí věřily, že se blíží Vytržení, protože tomu věřily miliony jiných. Další miliony agnostiků, kteří si v otázce Kristova návratu nebyli jistí, uvažovaly, zda by se přece jenom neměly starat o spásu své duše. A všichni ostatní se měli zatraceně na pozoru před lidmi v bílých róbách pohybujících se na veřejných místech – co když pod

hábitem ukrývají bombu? Serge Laurent bude vědět víc, usoudil Poincaré. Laurent toto šílenství

vyšetřuje. Od něj se snad dozví něco užitečného.

Od chvíle, kdy Ludovici doručil kamerové záznamy z nemocnice Monforteovi, se Interpol snažil

odhalit totožnost ženy v bílém plášti, která přišla na popáleninové oddělení, kde ležela Chloe.

Poincaré se díval, jak analytici tápou, ale mlčel. Rozhodl se, že pátrání po Chambiové si vezme na

starost sám a že mu jako nejlepší krytí poslouží, když se znovu ujme vyšetřování Fensterova případu.

Vzhledem k událostem posledních dvou měsíců neměl žádný zájem stíhat Fensterova vraha, natož

pátrat po zdroji chloristanu amonného. Ale s Chambiovou na svobodě potřeboval taktické a finanční

zdroje Interpolu, aby ji našel. Proto jednoho rána zavolal Albertu Monforteovi a oznámil mu

obnovený zájem o Fenstera. „Ve Fonroque jenom hniju,“ řekl řediteli. „Musím se vrátit k práci.“ Lhal

tak přesvědčivě, že si jej nadřízený pozval do Lyonu k pohovoru.

„Budu upřímný,“ začal Monforte. „Nechci, abys někam jezdil. Alespoň pár týdnů, dokud se nedáš

trochu dohromady. Vypadáš otřesně.“

„Taky ti přeju dobré ráno, Alberte,“ opáčil Poincaré.

„Zdaleka není dobré. Direktorát mi doporučil, abych odešel do penze. Čtyřicet let u Interpolu prý

stačí. V tvém případě je to třicet, Henri. Nech tu věc s Fensterem být. Claire a děti tě potřebují.“

V tomto směru se Poincaré vyjádřil jasně: „Mýlíš se. Ve skutečnosti mě nepotřebují. Alespoň ne teď.“

„Tomu nevěřím.“

„Jak chceš. Každopádně dnes odpoledne odjíždím.“ Podal Monforteovi itinerář.

„Nebudu ti bránit. Ale upozorňuju, že nový ředitel by mohl, pokud to rychle neuzavřeš. Mluví se o

tom, že hodlají vymést staré veterány ze dveří. Dej na mě a odejdi z vlastního rozhodnutí.“

Poincaré mlčel.

„No, jak myslíš… prozatím. Budeš pátrat po raketovém palivu?“

„Po čem jiném? Kolem něho se ten případ točí.“

„Takže NASA… Začni v Jet Propulsion Laboratory. Během těch týdnů, co jsi byl ve Fonroque, jsem

založil novou složku, kam jsem ukládal hlášení, která ti chodila z JPL a od poručíka De Vriesové, v

domnění, že ten případ převezme někdo jiný.“ Monforte vytáhl složku z hromady na svém psacím

stole. „Zřejmě bys měl hledat člověka s chemickým vzděláním, který dokáže vypěstovat speciální

krystaly nazývané HMX používané pro úpravu chloristanu amonného a který pracuje nebo pracoval s

pohonnými hmotami. Těmto kritériím vyhovuje několik tisíc lidí, což je relativně omezený soubor.

Úkol ti ulehčuje skutečnost, že explozivní nálož byla umístěna tak precizně, jak to dokáže jen zkušený

střelmistr. To by naznačovalo spojitost s hornickou činností. Měj to na paměti. Na fotografiích z

Amsterdamu je vidět, že výbuch ten pokoj v horním patře z budovy jakoby vyřízl. To už vyžaduje

nemalou zručnost. Díky tomu můžeš ty tři tisíce nebo kolik potenciálních podezřelých zredukovat na

pár stovek. V tomto zmenšeném souboru hledej lidi, kteří v polovině dubna chyběli u svých

laboratorních stolů v NASA, Evropské kosmické agentuře, v Rusku a Číně. A v tomto podsouboru se

zaměř na ty, kteří navštívili Evropskou unii. Kolik lidí na celé planetě vyhovuje těmto kritériím? Víc

než osm jich nebude. Tady najdeš jména, plus dalších pár kandidátů v JPL. Jeden velmi slibný zemřel

tři týdny před amsterdamským výbuchem.“

Poincaré si vzal složku a chystal se k odchodu, ale Monforte ještě neskončil.

„O Madeleine Rainierové nemám žádné zprávy.“

„Chápu,“ řekl inspektor.

Ředitel hleděl přes parkoviště na skupinku stromů na okraji areálu. „Víš, mně by nevadilo odejít, ale

ne takto. Výkonný výbor žádal vysvětlení, jak se Banovičovi lidé mohli dostat do Francie a napadnout

tvou rodinu. A jak se jim později podařilo proniknout k Chloe. Nemohl jsem jim dát odpověď, protože

ji sám neznám. Prostě to nechápu. Všichni útočníci byli v době, kdy Chloe zemřela, dávno mrtví.

Ludovici se domnívá, že ten poslední útok přišel odjinud.“

Albert Monforte vypadal jako člověk, který se už smířil s tím, že ho za úsvitu popraví. Třas rukou se

zhoršil. „Mohl jsem jim říct jen tolik, že prošetříme nedostatky v našem systému a o výsledcích je

budeme informovat. Direktorát ovšem hlášení nechce a já se ani nedivím.“

Oba muži si beze slova hleděli do očí.

„Zklamal jsem tě, Herni.“

Kdysi byli přátelé.

Poincaré došel ke dveřím.

„Čtyřicet let, a teď největší chyba mé kariéry… Nedokážu se ani přimět, abych požádal o odpuštění.

Chloe…“

Poincaré nic neříkal.

„No, co se dá dělat. K té ženě na popáleninové klinice. Zapojil jsem všechny…“

„My neřešíme smrt mé vnučky.“

„Ta žena není v žádné naší databázi. Kdyby třeba jen ukradla čokoládu v supermarketu, něco bychom

našli. Proč by někdo zabíjel dítě v takovém stavu…“

Poincaré otevřel dveře.

„Mnoho štěstí, Henri. Doufejme, že v JPL najdeš nějaké odpovědi. Jinak bude pátrání hodně obtížné.“

„S tím bych si nedělal starosti,“ odvětil inspektor. „Mám silnou motivaci.“

Před návratem do Spojených států se ještě v Lyonu naposled najedl – v Café du Soleil nedaleko svého

někdejšího bytu. Nemohl do té čtvrti vejít, aniž by myslel na Claire. V prvních letech manželství ho v

sobotu ráno často vytáhla ven, jen aby cítili dlažbu pod nohama a tlak davu ve stísněných uličkách.

Zavři oči, říkávala mu. Opravdu chtěla, aby to udělal, pak ho vzala za ruku a vedla jako slepce. S Claire získaly jeho smysly na ostrosti. Cítil vůni čerstvých baget a croissantů z pekárny, slyšel vyvolávání

prodavačů zeleniny a ryb z tržnice. Tady vnímáš, že jsi mezi lidmi, říkávala. Jsi s nimi spojený. Tehdy byl.

„Henri!“

Majitel kavárny ho vřele objal. Samuel Ackart dobře věděl, jako ostatně všichni obyvatelé čtvrti, co

Poincarého potkalo. Přátelili se dost dlouho, aby Ackartovi stačilo vyjádřit soucit beze slov, jen

pohledem a stiskem ruky.

„Myslíš, že bych se toho mohl nějak zbavit?“ zeptal se Ackart a ukázal rukou Poincarému přes

rameno. Inspektor se ohlédl a spatřil velkou číslici třicet devět upevněnou na zdi budovy.

„Odpočítávání do konce světa. Nikdo o ničem jiném nemluví a mně už to leze krkem. Ježíš přijde,

nebo nepřijde, ale nedělejme kolem toho takový humbuk. Musím vést podnik.“

Poincaré se otočil zpátky ke stolu. „Řekl bych, že Druhý příchod tvému podniku prospěje, Samueli.

Kdo by schovával peníze, když svět stejně skončí? Může je raději utratit za tvé víno a pokrmy.“

Ackart si odplivl do šálku. „No vidíš, a mně klesají tržby.“

„V tom případě ti zbývá pouze devětatřicet dnů utrpení.“

„Tak mě té bolesti zbav. Jakmile jim tu pitomou číslici strhnu, hned tam vyroste nová jako nějaký

ďábelský plevel. Nechci, aby mi to furt někdo připomínal.“

Poincarému unikla změna v Ackartově tónu. Mluvení a poslouchání pro něj znamenalo práci, ale

protože Ackart byl jeho přítel, alespoň se snažil – ze zvyku, tak jako jiní malují čísla. „Problém

představuje tvůj jídelní lístek, ne Kristus. Říkám ti už nejmíň deset let, že bys měl při přípravě kohouta na víně používat kvalitnější koňak a dávat na talíře víc čerstvé zeleniny.“

Ackart rozžal zápalku a nechal ji dohořet až k prstům. Pak rozškrtl novou a zapálil si cigaretu. „Říkal jsem ti, že ti Vojáci boží, nebo jak se ta banda jmenuje, dostali Alaina?“

Poincaré odložil sklenku.

„Před dvěma měsíci dal výpověď a minulý měsíc se tu ukázal v tom jejich hábitu. Vůbec se s ním nedá

mluvit, furt mele o předurčeném datu Druhého příchodu. Zbláznil se. Ani nevím, jestli se z něj

nestane stejný šílenec jako ti, co se vyhazují do vzduchu ve jménu Ježíše Krista. Prý zasvětil svůj život spáse jiných. Jen si to představ! Kdyby se chtěl dát na kněze, budiž, nějak bych to skousl. Ale toto

šílenství s Koncem časů… Vulgární hnus. A laciný.“

Novinka Poincarého těžce zasáhla. Když vyrůstali, Etienne a Alain byli nejlepší kamarádi a trávili u

toho druhého stejně času jako doma. Rodiny spolu jídaly a trávily dovolenou, kluci se od sebe nehnuli

na krok. Když Poincaré viděl Alaina naposled, před dvěma roky v Paříži, pracoval jako úspěšný veřejný

obhájce a chodil v hedvábném obleku, ale u stolu pořád oslovoval Poincarého strejdo. „No a potom

odletěl do Los Angeles,“ pokračoval Ackart, „protože Los Angeles je prý město, které potřebuje spásu

nejvíc. Nová Sodoma a Gomora. Umíš si představit, jak Cecile a mě zdrtí, až se jednoho dne v

novinách dočteme, že se postavil doprostřed Rodeo Drive s náloží pod hábitem, zařval Kristus žije a

stiskl knoflík? Dvakrát jsem tam za ním byl a pokoušel se ho přemluvit, aby dostal rozum a vrátil se.

Ale on mi jenom ukázal titulky v novinách a zeptal se mě, jaký jiný důkaz blížícího se Konce časů ještě potřebuju. Svět se prý rozpadá, ať si o tom přečtu!“

Do této chvíle Poincaré vnímal Vojáky vytržení jako komiksové postavy. Velmi nebezpečné, to jistě,

ale nic víc. Na jedné straně saxofonista v bostonském metru se svými pravdami, který si hrál na

filmového proroka v róbě, chlapík, jenž snad ani nevěděl, co hlásá. A na druhé sebevražední bomboví

atentátníci a vrazi odhodlaní rozsévat hrůzu, aby urychlili Druhý příchod. Před Ackartovým sdělením

by Poincaré nad jedněmi mávl rukou jako nad nepodařeným žertem a druhé by považoval za to, co ve

skutečnosti jsou – za obyčejné teroristy. Nic víc, nic míň. Ovšem Alain? Ten rozhodně nebyl žádný

hlupák papouškující bibli nebo vrah nevinných, nýbrž vzdělaný, inteligentní a mírumilovný mladý

muž, jemuž dokonale vyhovovalo zvolené povolání právníka ze stejného duši uspokojujícího a

naplňujícího důvodu jako Etiennovi architektura.

„Jak se to mohlo stát?“ nechápal inspektor.

Ackartova tvář ztělesňovala nejčernější stíny deprese. Oči s temnými kruhy ztratily dřívější lesk.

Poincaré hleděl spolu s ním z okna, oba ponoření do němého rozhovoru s číslem třicet devět.

„Víš přece, jak citlivý býval, když byl malý,“ řekl Ackart po chvíli. „Každá hádka ho málem rozplakala.

Stačilo, když jsme Cecile nebo já zvýšili u večeře hlas, a už mu vyhrkly slzy. Když mu bylo sedm, museli jsme odhlásit noviny, protože z těch článků byl pořád smutný. Ptal jsem se ho na důvod a on mi

ukázal fotku hladového somálského děcka… My ostatní jsme se se vším po čase vždycky smířili, ale on

ne. Nemohl.“

Kouř z Ackartovy cigarety se jim vznášel nad hlavou jako bouřkový mrak. Poincaré na židli poposedl,

ale pořád se cítil nepohodlně. „Občanské války, vraždy, pouliční bouře,“ povzdechl si kavárník.

„Utrpení druhých ho deptalo. Zvolil si právničinu, aby napravil svět, a bylo to krásné. Ale po šesti

sedmi letech se deprese vrátily. No a před dvěma měsíci dospěl k závěru, že již nastaly apokalyptické

Bědy a že nechá na Kristovi, aby tyto strázně napravil. Tvrdil, že tak obrovské trápení musí být Božím

znamením, a jestli ne, pak nestojí za to žít. A tím to skončilo,“ řekl kavárník. „Těmito slovy, která mě děsí. Pak se sbalil a odjel do Los Angeles. Jsme z toho se Cecile zoufalí. Ztratili jsme syna. Tohle

šílenství s Koncem časů nám ničí podnik. A ještě horší je, že nevím, zda se z Alaina nestane Kristův

bombový atentátník. Jsem s rozumem v koncích.“

Ackart mrkal vlhkýma očima do cigaretového kouře. Poincaré trpěl nekonečným smutkem, ale

kavárníkův žal jej dojal. „Ráno odlétám do Států a zastavím se také v Los Angeles. Mohl bych chytit

Alaina za límec a poslat ho domů. Třeba se podaří dostat ho ze spárů víry.“

„Dostat ho ze spárů víry… A potom se probudí a přečte si ty samé novinové titulky. Svět opravdu

spěje do sraček, Henri. Jak může člověk pořádně žít, když kolem sebe vidí tohle?“ Ackart potřásl

hlavou. „Podívej, máš dost svých starostí a já tě nechci zatěžovat… Ale takhle to už prostě dál nejde.“

Naškrábal na kus papíru adresu. „Najdi ho. Kdyby se ti zdálo, že by mohl být nebezpečný, zadrž ho,

než se stane něco zlého.“

21

„Pan Punky-ray? Pojďte rovnou nahoru!“

Poincaré si s láskou vzpomněl na tchýni Petera Roye, i když si upřímně musel přiznat, že na ni

pomyslel až teď, kdy znovu ohlašoval schůzku prostřednictvím umazané krabičky elektronického

vrátného u vchodu do domu na Massachusetts Avenue. Pustila jej bzučákem dovnitř a přivítala ho ve

dveřích kanceláře s úsměvem, stejnými těžkými záhyby kůže pod bradou a týmž podivným dvojakým

výrazem, které mu při první návštěvě připadaly tak roztomilé. Tentokrát natáhla paži do zšeřelé

chodby, otočila ruku dlaní dolů a čekala. Poincaré se zlehka uklonil a políbil jí hřbet ruky. „Enchanté,“

zašvitořila. „Rachelin manžel vás očekává.“

„Rachelin manžel?“

„Peter, můj zeť.“

To už se za ní vynořil Roy. „Zase nám zastrašuješ klienty, Gladys?“

Cestou do své svatyně ho klepla po rameni. „Jsi otec mých vnoučat a dáváš mi plat, takže neřeknu nic

nepříjemného. Ale tadyhle pan Punky-ray by tě mohl ledasčemu přiučit ohledně chování. Mohl bys

začít pravidelným ranním polibkem. Třeba sem,“ ukázala si na povislé líčko.

Roy si odkašlal. „Vítejte v Americe, Henri.“

Poincaré zapomněl i na kouzlo Petera Roye, jenž na něj působil jako typický venkovský právník, o

kterých v mládí čítával. Nechyběly mu žádné atributy – šle, motýlek, drátěné obroučky brýlí, za nimiž

tmavé oči vyzařovaly neměnné principy a neochvějné zásady. Přesto si tento právník pověsil vývěsní

štít nad tetovacím salonem ve velkoměstě na východním pobřeží.

„Gladys se doslechla, že přijdete na návštěvu, a upekla muffiny,“ oznámil advokát.

„Mlč! Mělo to být překvapení!“ Vynořila se za rohem s tácem naloženým muffiny hojně posypanými

mákem, čímž Poincarému připomněla Felice Lavalovou, která se jim takto představila, když s Claire

poprvé přijeli na nově zakoupenou farmu. Poincaré ohromený zanedbaným stavem statku a trpící

výčitkami člověka, který vydal obrovskou sumu peněz za očividně malou hodnotu, zrovna strkal ruku

do díry v kamenném soklu, jež předtím nějak unikla jeho pozornosti, když se objevila Felice s košíkem

croissantů, termoskou kávy, třemi papírovými kelímky a uklidňující zprávou, že hraboši na statku

otravují pouze deset měsíců v roce.

„Říkala jsem si,“ prohodila Royova tchyně, „že když jste tak daleko od domova, možná byste ocenil

americkou pohostinnost. Peče vaše žena muffiny?“

„V poslední době ne, madam.“

Vyrazila hledat kávu a zmizela z dohledu. Cestou do konferenční místnosti Poincaré poznamenal: „Je

vám doufám jasné, jaké štěstí vás potkalo.“

„Že mám Gladys? Polovina klientů jí nosí květiny nebo čokoládu. Druhá polovina se v duchu ptá, jestli

jsem se nezbláznil… Co pro vás mohu udělat, Henri? V poslední době toho mám hodně. Když jsem si

jako partner v právnické firmě v centru účtoval pět set dolarů za hodinu, počítal jsem čas po deseti

minutách, abych za měsíc nepřekročil zúčtovatelnou kvótu. Teď jsem nastavil palmáre, které si mí

klienti mohou dovolit, konkrétně čtyřicet dolarů, čili asi polovinu toho, co si vydělá schopný masér, a počítám čas po dvou minutách, abych měl na elektřinu. Ale v centru jsem nebyl pánem svého času,

kdežto tady ano. Moje žena říká, že jsem vyměnil jeden vězeňský mundúr za jiný.“

„A já navíc nejsem platící zákazník,“ podotkl Poincaré. „Nebo snad jsem?“

Roy se usmál. „Posaďte se, Henri. Zřejmě chcete znát nejnovější vývoj situace. Madeleine Rainierová

se mi neozvala. A Pensterova pozůstalost je vypořádána, všechny právnické záležitosti jsou vyřízeny

až na jedinou. Bitva o pevný disk se přiostřila. Hlavní policejní vyšetřovatel Eric Hurley mi volal asi před dvěma týdny a ptal se, jestli Fenster ve své závěti nespecifikoval, jak se má naložit s jeho

laptopem. Podle mého názoru, i když se mě na něj nikdo neptal, by měl přenosný počítač připadnout

Matematické lize ustavené za účelem vylepšení massachusettského vzdělávacího systému, protože

právě jí James odkázal veškerý svůj majetek. Ale dokazovat, že součástí odkazu je i obsah harddisku,

bude naštěstí někdo jiný. Ve skutečnosti nikdo neví, co na tom disku je. Ovšem zájem o něj je vskutku

veliký.“

„Zavolám Hurleyovi,“ řekl Poincaré. „Už jsem se s ním setkal.“

„To byste měl. Státní policie konečně uvolnila Fensterův byt majiteli, který se žalobou domáhal

možnosti znovu jej pronajmout. Vyšetřovatelé to tam drželi zapečetěné… Jak je to dlouho? No, dobré

čtyři měsíce. Ten člověk si to nájemné zaslouží.“

„Samozřejmě. A co Fensterův movitý majetek?“

„Pokud vím, připadl charitě. Majitel domu pověřil správce, ať to zařídí.“

Poincaré položil na stůl tři fotografie téže ženy. Ořechově medová pleť, havraní vlasy, kulatý obličej.

Jeden snímek pocházel z internetových stránek katedry matematiky Harvardovy univerzity, druhý

poslal massachusettský registr motorových vozidel a třetí, pasovou fotografi , poskytl ekvádorský

generální konzulát. Roy si obrázky prohlédl.

„Potrpí si na šátky,“ konstatoval. „Ale jinak ji neznám.“

„Dana Chambiová,“ řekl Poincaré.

„Fensterova doktorandka? Po tom výbuchu jsem s ní několikrát mluvil telefonicky, vesměs o

Matematické lize a o tom, že by se mohla stát důležitou součástí Fensterova odkazu. Osobně jsme se

nikdy nesetkali, ale podle toho, co o ní vím, je to inteligentní a sympatická žena. Co jí chcete?“

„Zajímám se o ni v rámci svého pátrání.“

Roy založil ruce na prsou. „To by mě nenapadlo. Když jsem s ní mluvil po telefonu, působila velmi

příjemně. Svědomitá a vstřícná žena. Říkáte, že je vražedkyně?“

„Říkám, že se o ni zajímám.“

Roy přikývl. „Nuže, mohu vám poradit, jak ji najít, ale ne kde, jestli víte, jak to myslím. Působí jako stálá konzultantka na webové stránce Matematické ligy. Když se na ně studenti přihlásí, můžou si

stáhnout nejen studijní materiály, ale také nejrůznější hříčky, hádanky, zajímavé příklady a podobně.

Je tam také vlákno pro dotazy, které ona soustavně monitoruje a poskytuje rady a konzultace. Tvrdí,

že takto může pokračovat ve Fensterově misi. Tu stránku sama vytvořila a celé léto zajišťuje její

zkušební provoz, dokud ji nevystřídají jiní lektoři. Fensterův fond platí malé částky za inzerci tady v Cambridgi a slečna Chambiová se stará o všechno ostatní. Bezplatně. Ta stránka je velmi působivá,

obsahuje kompletní přehled matematiky jako doplněk k hodinám na základních a středních školách i

k univerzitním přednáškám a seminářům. Při vývoji se radila s pedagogickými odborníky na všech

stupních vzdělávacího systému a zdá se, že se stránka stane součástí osnov. Myslím, že už se používá

v letních doučovacích kurzech. Takže slečnu Chambiovou najdete na internetu. Ale kde se nachází

fyzicky, můžeme samozřejmě jen hádat.“

„Kdo je hostitelem její stránky? Kde si pronajímá místo na serveru?“

Roy otevřel druhou složku. „Všechny výdaje platí fond Matematické ligy. Registraci domény,

hostitelský server…“ Prolistoval několik stránek. „Ano, tady to je.“ Ukázal na kopi faktury, kde byl

jako plátce služeb uveden fond. „První šeky potřebné ke spuštění stránky vypisovala Gladys. Roční

poplatek, nepříliš velký. Působím jako kustod fondu, alespoň dočasně. Na základě instrukcí slečny

Chambiové jsme koupili název domény a zaplatili za místo na serveru. Společnost, s níž jsme jednali,

sídlí ve Filadelfii, ale server se ve skutečnosti může nacházet kdekoliv. Chambiová může v této chvíli

klidně cestovat kolem světa a pořád udržovat stránku v provozu, aniž by koncoví uživatelé

zaznamenali nějaké přerušení. Nic v těchto dokumentech neumožňuje její lokalizaci. Můžete nechat

předvolat zástupce té firmy v Pensylváni , ale oni vás odkážou sem, protože jsme jediní, kdo pro ně

reálně existuje.“

„Ale k serveru se přece musí připojovat z jedinečné IP adresy.“

„Kdepak. Stačí jí uživatelské jméno a heslo, víc nepotřebuje. Podobně jako si můžete z kteréhokoliv

počítače na světě otevřít svou elektronickou poštu. Pokud ji začnete hledat a ona se nebude chtít

nechat najít, postačí jí, když nepoužije tentýž počítač dvakrát. Nevím, čeho se vaše pátrání týká,

Henri, ale podle svého jednání se slečnou Chambiovou jsem získal dojem, že je to nezáludná a slušná

žena. Nelze ani v nejmenším pochybovat, že je plně oddaná odkazu doktora Fenstera. Uvidíte sám.“

Roy napsal na volný list internetovou adresu.

Poincaré vstal, složil papír a schoval ho do kapsy.

„Na podzim bude Matematická liga sponzorovat veřejně přístupné přednášky na všech typech škol v

Cambridgi za účasti skutečných lektorů z masa a kostí. A tohle všechno inspiroval doktor Fenster…

Mimochodem, sehnal jste už jeho rodný list?“

Den po předchozím rozhovoru s Royem Poincaré požádal právní oddělení Interpolu, aby zajistilo

soudní příkaz. Proces trval podle očekávání téměř tři měsíce a inspektor narazil na úřední

korespondenci v materiálech, které po dobu jeho nepřítomnosti shromažďoval Monforte. „Je to

divné,“ přiznal. „Ohijský odbor pro adopce vysledoval dlouhou papírovou stopu dokumentující

Fensterovu pouť jejich systémem, ale záznam o narození nenašli. Tvrdí, že ho asi někdo někam

založil. Z období před změnou příjmení podle první pěstounské rodiny neexistuje o Fensterovi jediný

doklad. Podle všeho se vůbec nenarodil.“

Roy se usmál. „Byrokracie… Musím se s ní potýkat dnes a denně.“ Vstal a napřáhl pravici. „Poslední

věc, Henri. Uděláte mi laskavost?“

„Samozřejmě.“

„Nelíbejte při odchodu mou tchyni.“

Při prvním setkání s Jorgem Silvou připisoval Poincaré jeho neustálé uhýbání pohledem a mnutí

rukou za známku bázlivého ostychu, ale později poopravil názor a pokládal staříka téměř za hrdinu.

Tomu člověku táhlo na devadesátku, ale přesto každý den vstával a udržoval ohavnou cihlovou

krychli svěřenou mu do péče, jako kdyby to byl Windsorský zámek. Mulčovaná kůra v okrasných

květináčích, natřené zábradlí, vzorně zastřižený trávník, vyspárované zdivo soklu, to vše vyprávělo

příběh, který Poincarému tehdy unikl. Tentokrát potkal domovníka při zametání chodníku před

budovou.

„Už končím,“ oznámil stařec, když inspektora spatřil.

Silva nametl zatoulaná stébla posekané trávy na úhlednou hromádku, nabral ji na lopatku a smetl do

plastového pytle, místo aby ji hodil na trávník. Ztěžka se opřel o smeták a pak se shýbl pro obal od

bonbonu. „Děcka v týdle čtvrti,“ povzdechl si. „Půlka jich chodí na Harvard, půlka na MIT, ale

žádnýmu nevadí házet vodpadky po ulici. Čeho tím chcou dosáhnout?“

Poincaré vytáhl vizitku a chystal se, že se znovu představí, ale domovník ho zarazil. „Paměť mi ještě

slouží, pane inspektore. Chytil jste ty lidi, co zabili Jimmyho?“

„Zatím ne,“ přiznal Poincaré.

„Tak na co čekáte?“

„Chce to čas, pane Silvo.“

„Jenomže já už moc času nemám, vědí? Je aspoň něco novýho?“ Hodil obal od bonbonu do pytle.

„Minulej tejden pronajali jeho byt.“

„Slyšel jsem,“ potvrdil inspektor. „Nechala tam policie jeho věci?“

Správce přikývl. „Řekli mi, ať si je nechám. Prej je můžu prodat, darovat, spálit, jim že je to jedno. A to je všecko. Pro nábytek si přijede charita. Šaty byly v moc dobrým stavu, ale musel jsem je vyhodit.

Nesnesl bych, kdyby v nich chodil někdo jinej. Knížky jsem si nechal… Ne že bych je mohl číst, v

angličtině jich je jenom pár a v portugalštině žádná. Třeba by je chtěla univerzita.“

„A jeho fotografie?“ zajímal se Poincaré.

„Ty mám. Dvě si nechám, zbytek si můžete vzít. Říkal jsem si, že by měly přijít do muzea. Ukážu vám

je.“

Silvův příbytek se Fensterovi musel líbit. Inspektor přišel neohlášeně, přesto nalezl prostý,

nevyzdobený byt uklizený a čistý jako před návštěvou potenciálního zájemce o koupi. Domovník

vytáhl kapesní hodinky a podíval se na ně. „Na Fenway právě začal zápas Red Sox. Můžu pustit rádio a

předvíst vám, jak jsme s Jimmym zaznamenávali body.“

Poincaré zatelefonoval Hurleyovi a domluvil si s ním schůzku na policejní stanici v Cambridgi

následujícího dne dopoledne. Pátrání po Daně Chambiové, stálé konzultantce Matematické ligy,

mohlo pokračovat Online v kteroukoliv denní dobu, a tak si svlékl sako a přehodil ho přes opěradlo

jedné ze dvou židlí u Silvova kuchyňského stolu. „Vzpomínám, jak jste říkal, že jste sledovali baseball a jedli u toho pizzu. Co kdybych nějakou koupil?“ nabídl se.

Silva zvedl telefon a objednal občerstvení, potom zapnul radiopřijímač.

„Jimmy se nedíval na televizi. Nikdy. Říkal, že rádio mu připomíná dětství. Bylo mu čtyři pět roků a žil u nevlastních rodičů, kteří přísně dbali, aby chodil brzo spát. No a tak si bral do postele malej

tranzistorák a poslouchal ho přes malý sluchátko zastrčený do ucha. Když ke mně přišel na návštěvu,

dycky jsme si pouštěli rádio. Mně to nevadilo.“ Znovu se podíval na hodinky. „Pizzu přivezou tak za

dvacet minut. Pojďte sem dozadu.“

Poincaré následoval staříka do malého pokoje. Na holých světle modrých stěnách visel pouze krucifix

a naproti němu triptych pocházející z Fensterovy garsonky – fotografie lišejníku z aljašské tundry,

desettisíckrát zvětšený jednobuněčný mořský organismus a snímek lidské plicní tkáně. Bez popisků na

zadní straně rámu by člověk nerozeznal jeden záběr od druhého.

Poincaré zaslechl za zdí hlasité cvaknutí následované temným hukotem – naskočil plynový bojler

zajišťující dodávku teplé vody. „Tady jsou,“ ukázal domovník na dvě krabice. „Knížky a zbytek jeho

vobrázků. Poslužte si.“

Silva odešel, aby počkal na chlapce rozvážejícího pizzu, a Poincaré listoval sbírkou s neochotou turisty donuceného sprintovat Louvrem. Na prohlídku by potřeboval dny, měl minuty. Z vedlejší místnosti

slyšel rozhlasového komentátora. S běžci na první a třetí metě a s žádným vyautovaným hráčem bez

dechu líčil, co všechno by David Ortiz dokázal, jen kdyby se na odpališti zklidnil a vrátil se mu jeho

pověstný švih. Inspektor procházel Fensterovu galeri . Snímek označený Projevy eroze na dně

vodního toku se hodně podobal fotografi popsané Graf termínovaných cen bavlny během století do

roku 1934. Znovu se díval na záběry Francie a na větve stromů ve vzájemném srovnání s cévkami v

lidském oku. V každé sadě našel na zadní straně nad popiskem nějaké slovo nebo větu, v případě

eroze a bavlny tam bylo napsáno Rozdíl s vykřičníkem. Naposled prolistoval sbírku, aby zaznamenal

vše, co Fenster napsal.

Dveře bytu se otevřely a zavřely a Silva přinesl z obývacího pokoje dvě fotografie umístěné nad

pohovkou. „Tyhle jsem si chtěl schovat pro sebe…“

Seděli, jedli pizzu a poslouchali, jak Red Sox drtí Yankees. „Takhle jsme s Jimmym zaznamenávali

skóre,“ vysvětloval stařík. „Nejdřív tabulky. Na týhle stránce jsou hráči jednoho týmu a na další

druhýho. V tom pořadí, jak jdou na pálku.“ Popisoval detaily bodování basebal ového zápasu a

Poincarého zarazila jeho složitost a množství údajů, které jsou k tomu zapotřebí.

„Já jsem zaznamenával skóre a Jimmy mně po každý směně odříkal průběh mače až do toho

okamžiku, z hlavy a bez toho, že by se kouknul, co jsem napsal. Při prvních směnách to bylo snadný.

Komu se povedl vodpal, kdo vypadl, kdo zachytil letící míček. Ale von to dokázal, i jak se hra

prodlužovala. Vodrecitoval zápas vod první až do devátý směny, vodpal po vodpalu. Kontroloval jsem

ve svých záznamech, jestli to říká přesně. A fakt že jo. Ale děsilo mě, že todle zvládnul pro každej

zápas, kterej kdy slyšel. Vyzkoušel jsem ho na těch, co jsme poslouchali spolu. Některý byly rok dva

starý. A pokaždý to vodříkal správně! Vy Frantíci basebal u moc nerozumíte. Tady vidíte proč.“

„Něco málo o něm vím,“ odvětil inspektor.

„Ale to není všecko. Jimmy přinesl svůj počítač a otevřel internetový stránky s basebal ovejma

statistikama. A když přišel chlápek na pálku, Jimmy vodříkal jeho vodpalovací průměr, procento

voběhů a kolikrát promáchnul. Kouknul jsem do počítače a zase to měl správně! Před každým

zápasem si pamatoval statistiky soupeře. Řekl třeba, že ten a ten má na pálce nula celá dvacet

sedům, dvakrát byl vyautovanej a měl tolik a tolik homerunů. Zeptal jsem se ho, jak to dělá, a von na

mě kouknul takovým tím vševědoucím pohledem, jako že to tak uměl dycky, už vod děcka. Přej si

takto dělal kamarády, jak se stěhoval z jedný rodiny do druhý. Protože basebal má rád každej.“

Poincaré dojedl druhý dílek pizzy se žampiony a salámem, a přestože do konce zápasu chybělo

několik hodin, poděkoval domovníkovi a sbalil si své věci včetně fotografií. Silva ho vyprovázel a u

dveří ukázal na snímky. „Když se na ně kouknu, pokaždý si na Jimmyho vzpomenu. Teď na něho

budeme myslet voba, pane inspektore. Ale po nás už nikdo. Někteří lidi si zaslouží žít. Někteří lidi by neměli nikdy umřít.“

22

>Zdravím, já jsem Antoine.

>A já tvůj dnešní učitel.

>Jak se jmenujete?

>Říkej mi pane učiteli, ano? Chodíš na Cambridge Ridge and Latin?

>Jo. Desátá třída, letní doučovací program.

>Výborně. Co potřebuješ?

>Mám takový problém se slovním příkladem. Za 4 roky bude Jon dvakrát tak starý jako Matt. Před

dvěma lety měl Matt 1 roků co Jon. Jak jsou bratři staří dnes? Najdu řešení, když začnu s tím, že Matt

má rok a pak zkouším přidávat. Mattovi je 5 a Jonovi 14. Ale takto se to prý řešit nemá, říká můj

učitel.

>Správně. Nesmíš na to jít hrubou silou. Používej mozek. Ať za tebe pracuje matematika.

Poincaré se na internetovou komunikaci předem připravil a deset minut se snažil napodobit tápání

žáka desáté třídy, který pod vedením Chambiové nakonec vyprodukoval toto:

>2M = 10; M = 5. Mattovi je pět roků.

>To znamená, že Jonovi je kolik? V rovnici pro Jona použij Mattův věk.

>J = 4.M – 5; J = 4. (5) – 6; J = 14. Jon má 14 roků.

>Výborně, Antoine!

>Díky. Ale měl bych ještě jednu otázku.

>Jakou?

>Tu matiku mám v hlavě a na papíru. Co když jsou Jon a Matt opravdoví kluci? Jak souvisí matematika

se skutečností?

>Tohle je otázka správného matematika! Bod pro tebe. Ale už je dost pozdě pouštět se do takových

složitostí. Chce se mi spát. Napiš mi zítra nebo pozítří. Anebo až nebudeš moci vyřešit další slovní

úlohu. Kdy vám končí vyučování?

>K počítači v knihovně se obvykle dostanu kolem 3.

>Výborně. Tak ode dneška za dva dny ve tři odpoledne. Určitě budu online.

Poincaré se podíval na hodinky.

>Je teprve 7. To už se vám chce spát?

>Mám za sebou dlouhý den, Antoine.

>OK. Díky. Počítám, že nejste v Cambridgi, že jo?

>Dobrou noc.

Pro ni, pomyslel si inspektor. V Cambridgi ve státě Massachusetts slunce ještě dlouho nezapadne.

Odhlásil se z webové stránky Matematické ligy a napsal e-mail kolegovi do Lyonu. Hubert Levenger

vedl nedávno založený útvar kybernetické kriminalistiky. Při dřívějším rozhovoru Levenger nabídl, že

se nabourá do internetové stránky Matematické ligy a vystopuje IP adresu osoby, která s Poincarém

chatuje – za předpokladu, že nepoužije jeden z mnoha triků na zamaskování adresy. „Kdybychom

získali její IP,“ vysvětloval Levenger, „mohli bychom identifikovat službu, jejímž prostřednictvím se

připojuje k internetu. Tím bychom se dostali alespoň k zemi původu. A v závislosti na providerovi

bychom mohli omezit lokalizaci na okruh nějakých osmdesáti kilometrů, možná míň.“

Poincaré čekal na elektronickou odpověď, ale když přišla, zklamala ho. „Osoba, která s tebou

chatovala, použila proxy server umístěný mezi vlastním počítačem a Matematickou ligou a připojila

se k němu jako oprávněný uživatel. Může se nacházet kdekoliv, Henri. Dej mi ještě jednu šanci, až s ní

budeš chatovat příště. Jsem unavený. Dobrou.“

Levenger kvůli němu zůstal dlouho vzhůru, v Lyonu teď byla jedna po půlnoci. Poincarého napadlo, že

když je Chambiová také unavená, zřejmě není v Americe, Severní ani Jižní. Sedm večer v Bostonu

znamená osm v Brasili a Buenos Aires. Kdyby ji vzal za slovo, tam, kde se momentálně nachází, je

pozdě v noci. Hongkong, oproti Bostonu posunutý o třináct časových pásem, asi nepřipadá v úvahu.

Když vyloučí Dálný východ, zbývá Evropa nebo Afrika. Chatovala s ním mezi půlnocí lisabonského času

a jednou ráno v Johannesburgu.

Přihlásil se na své uživatelské konto u Interpolu, aby se přesvědčil, že na Chambiovou bylo vyhlášeno

modré upozornění. Těsně před odletem, do Spojených států ovládl svou zlobu a zapojil mezinárodní

policejní organizaci do pátrání po ekvádorské matematičce. Albert Monforte otrávil všechno, čeho se

v Poincarého životě dotkl. I když však Interpol neuměl zajistit osobní bezpečnost, vynikal při

stopování a zatýkání uprchlíků, kteří překročili státní hranice. Protože Chambiová nebyla dosud z

ničeho obviněna, a nemohla tudíž být proti své vůli ani zadržena, Poincaré nechal vyhlásit modré

upozornění, na základě kterého bylo možné zjistit, kde se dotyčná osoba zdržuje a co dělá, bez

omezení její svobody pohybu. Červená vlaječka u jména Madeleine Rainierová naproti tomu

umožňovala její okamžité zatčení. Obě ženy však zmizely z dohledu, systém výstrah byl v jejich

případě nefunkční. Inspektor očekával, že dříve či později se alespoň jedna z nich dopustí nějaké

chyby a štvanice bude moci začít. O detaily se postaral Monforte a Poincaré doplnil do profilu

Chambiové údaje týkající se pravděpodobného místa jejího pobytu. Než si zašel na Harvard Square na

večeři, napsal textovou zprávu Gisele De Vriesové:

Dana Chambiova. Ekvadorska obcanka.

Byla na seznamu hotelovych hostu v Amsterdamu?

Odeslal ji a věřil, že do hodiny dostane od De Vriesové odpověď.

„Promeškal jste nejhorší bouřku,“ uvítal ho Eric Hurley ve dveřích policejní stanice v Cambridgi s

pohledem upřeným na oblohu. „Snesete americké kafe? Je to kousek přes ulici. Pojďte.“

Nečekal na odpověď a Poincaré ho následoval do podniku zvaného Busy Bee, Pilná včelka, kde

detektiv přátelsky pozdravil servírku za pultem a vmáčkl mohutnou postavu dokařského dělníka do

boxu. „Fensterův případ je čím dál zajímavější,“ prohodil. „Annie, kafe a kukuřičné muffiny. Na grilu.

Pro kolegu to samé.“

„Co vy Američané pořád máte s těmi muffiny?“ divil se Poincaré.

„Podívejte, inspektore, je to pár měsíců, co jste tu byl. Určitě jste ztratil kontakt, protože mi volal agent… Jak se sakra jmenuje? Ten kluk… Aha, Johnson. No, takže mi volal a tvrdil, že jste mu zmizel z

radaru. Netušil jsem, že si Fenster nechal před odletem do Amsterdamu třikrát vyčistit byt.“

„Mluvil jste se správcem?“

„Ne.“ Hurley si upravil uzel ohavné kašmírové kravaty, krk mu přetékal přes zažloutlý límeček. „Jestli

to tam kdosi vyčistil a poslední parta všechno setřela, jak mohli technici z kriminálky vůbec něco

najít? Ve svém hlášení jsem uvedl desítky otisků prstů, které odpovídaly těm, co jste odebral mrtvole

v Amsterdamu. A ze dvou vzorků jsme získali přesnou shodu DNA, konkrétně ze zaschlé moči pod

okrajem toaletní mísy a z vlasů s nedotčenými cibulkami nalezených na kartáči. Ale to není možné,

když to tam tak vyčistili.“

„Tohle je to hlášení?“ chtěl vědět Poincaré.

Hurley mu přes stůl posunul obálku. „Kopie pro vás. Ukázalo se, že Johnson je lepší, než jsem si o něm

myslel. Odebral sadu otisků z počítačové klávesnice, ze skleniček v kuchyni, z rámů obrázků a z obalů

Fensterových knih. Odpovídaly otiskům, které jsme tam zajistili my. Zatím nic překvapivého. Dokonce

sebral otisky ze zatracených žárovek. Ve všech případech dokonalá shoda. Ale kromě toho našel

tohle.“ Otevřel vlastní kopi zprávy. „Unikla nám druhá sada otisků na lepkavé straně pásky na

Fensterově počítači. A ty se shodovaly s otisky, které Johnson odebral na vnitřních listech

Fensterových knih. Některé byly vytištěné na křídovém papíře, na kterém se daktyloskopické stopy

krásně zachycují. Takže máme byt a v něm dvě koherentní sady otisků prstů. Povězte mi, inspektore,

už jste někdy slyšel o partě uklízečů, kteří by utírali jednotlivé stránky knih?“

„Nikdy,“ přiznal Poincaré.

„Přesně tak. Zavolal jsem do těch firem. Potvrdili, že otřeli obaly těch knížek. Vnitřky však ne. Proč by to dělali?“

„A co ty mléčné zuby v krabici od doutníků?“ zeptal se Poincaré. „Požádal jsem Johnsona, ať se na ně

podívá.“

Hurley udělal na stole místo pro kávu a muffiny. „DNA mléčných zubů odpovídala DNA ve vzorcích

moči a vlasů, které zase odpovídaly vašim výsledkům v Amsterdamu. Takže jaký z toho plyne závěr?“

Hurley se krátce odmlčel. „Ze Fenster ohmatal obaly svých knížek, ale nepřečetl ani stránku? Nebo je

četl někdo jiný, aniž se dotkl obalu? A tentýž člověk napsal poznámky na okrajích, v pěti jazycích a

stále stejným rukopisem, a přilepil páskou citát k počítači Jamese Fenstera? Předpokládám,

inspektore, že jste v Amsterdamu ohledali skutečnou mrtvolu.“

Poincaré se pokusil zachránit svou kávu pořádnou dávkou cukru. „Samozřejmě,“ potvrdil. „Přesněji

řečeno to, co z ní zbylo.“

„V tom případě tu máme pěkně zapeklitou záhadu.“ Detektiv vylovil z aktovky další dvojici obálek a

jednu podal inspektorovi. „Kopie žalob podaných u vrchního soudu okresu Middlesex ohledně určení

vlastnictví Fensterova harddisku, který nyní zadržuje státní policie jako důkaz. Harvardova univerzita

a jistý Charles Bel si najali právnické firmy, které účtují šest set dolarů na hodinu.“

„Co na tom disku je?“

„To by všichni rádi věděli. Nasadil jsem na to nejlepší lidi, ale ani ti se za celý měsíc usilovné dřiny k žádným datům nedostali. Fenster zřejmě vytvořil heslo, které normální smrtelník nerozluští. Jediné,

co se našim expertům podařilo zjistit, je, že se to heslo skládá ze šedesáti sedmi alfanumerických

znaků. Ve slovníku neexistuje slovo, které by vyjádřilo počet kombinací sedmašedesáti znaků hesla.

Došly mi zdroje a možnosti, inspektore. Oficiálně je tento případ z naší strany uzavřen. Odvedli jsme

svou práci, naše výsledky odpovídaly vašim, a my navíc nejsme instituce, která vyšetřování té vraždy

koordinuje. Státní rozpočet je napjatý a naše laboratoř momentálně pracuje s osmiměsíčním

skluzem. Ale pro mě osobně ten případ uzavřený není, aspoň pokud se týká vás. Zpráva FBI situaci

komplikuje. A pak je tu ten harddisk.“

„Co s ním hodláte dělat?“ chtěl vědět Poincaré.

„Přijde na to.“

Inspektor se napil kávy.

Hurley se k němu naklonil tak blízko, že mu mohl spočítat póry na nose. Příliš blízko. „Všichni vědí, že kriminalistická laboratoř v tomto státě má hromadu problémů. Ztrácejí se tam věci. Ve skutečnosti

leží ten disk na polici ve skladu důkazů v Sudbury, Massachusetts.“ Z vnitřní kapsy sportovního saka

vylovil zalepenou tyvekovou obálku, menší než ty, které obsahovaly dokumenty. Vypadala, že skrývá

něco těžkého. „Když si představím, že uzavíráme případ, zrovna když začíná být zajímavý… Už je toho

na mě moc,“ povzdechl si detektiv. „V poslední době se moje práce točí jenom kolem rozpočtu. Už to

není jako za starých časů, kdy šéf prostě přikázal Jděte a najděte toho bastarda. Příští rok v únoru to bude třicet let a já odsud vypadnu. Možná nejvyšší čas, když uvážím svou sklerózu. Občas se mi stane,

že si zajdu na kafe a něco tam zapomenu. Tu klíče, onde mobil. A tak jsem se rozhodl odejít do penze

důstojně, než mě ten systém semele. Ozvěte se mi, ano…? Jo, a zaplaťte účet, když už tady sedíte.“

Hurley vyklouzl z boxu a bez ohlédnutí vyšel z Pilné včelky. Když Poincaré vstal, všiml si, že detektiv nechal tyvekovou obálku ležet na svém sedadle. Znovu se posadil. Hurleye vůbec neznal, před deseti

týdny mu okázale dával najevo pohrdání. Jestli si teď hrál na hodného hocha, měl na sobě štěnici a

chystal na něj boudu, při které inspektora Interpolu přistihnou s kradeným důkazem, Poincarého

kariéra definitivně skončí a inspektor odejde s navěky pošramocenou pověstí. Ale na tom mu ani v

nejmenším nezáleželo. Zvedl těžkou obálku a schoval ji do diplomatického kufříku.

Před kavárnou inspektor téměř slyšel, jak se Ludovici vysmívá přípustnosti kontaminovaných důkazů,

a když mu zazvonil mobilní telefon, zpola očekával, že to bude Paolo a zahlaholí Že ti to ale trvalo!

Tak vítej zpátky do světa, Henri! Na displeji však blikala ikona příchozí textové zprávy od neuvěřitelně výkonné De Vriesové:

Chambiova bydlela v penzionu 2 bloky od Ambassade. Prihlasila se tyden pred

explozi, odjela hned po ni. GDV.

Chambiová tedy byla v Amsterdamu i v Paříži, ovšem bez hmatatelného důvodu zabít Fenstera nebo

Chloe. Přesto tam byla a oni byli mrtví. A jediný spojovací článek představoval on, Poincaré. Jestli ji najde, zabije ji. Srdce se mu rozbušilo a vzal si další pilulku.

23

Výhled z devětadvacátého patra kancelářského věžáku na State Street se nezměnil, stejně jako

Poincarého prchavá závrať, když vystoupil z výtahu do prosklené svatyně Charlese Bel a. Recepční jej

uvedla do stejné konferenční místnosti, kde v něm Bel před několika měsíci zanechal tak

nesmazatelně špatný dojem. Poincaré se potil, přestože klimatizace zajišťovala příjemných

pětadvacet stupňů. Cítil se nemocný a požádal o vodu.

„Inspektore! To je ale doba, co jste se neukázal! Moc rád vás zase vidím!“

Muž, který hřmotně vešel do sálu, se nezměnil, stejně jako výhled na bostonský přístav. Na rtech

úsměv široký jako světadíl a hluboký necelý milimetr. Méně uhlazené a naleštěné verze Charlese

Bel a potkával Poincaré na tržištích od New Yorku po Marakéš. Dělal to ten úsměv. Komu vadí, že

kobereček nemá tolik uzlíků na jednotku plochy, jak hlásá inzerát? Mrknutí oka – a náš nejlepší

zákazník dostane speciální slevu.

„Pane Belle, děkuji, že jste mě přijal takto bez ohlášení.“

„Charlesi. Už jste zapomněl? Proč jsou Evropané vždycky tak formální? Doufám, že přinášíte zprávy o

pokroku ve vyšetřování, pane inspektore.“

„Pracujeme na tom…, Charlesi. Víc v této chvíli říct nemohu. Ale když už mě vyšetřování vraždy

přivedlo do vašeho města, rád bych vám položil pár otázek. Můžu?“ Položil na stůl fotografie

Chambiové a Rainierové a pátral po trhlinách v masce.

„Ach, to je Dana! Moc chytrá a nadaná holka. Snažil jsem se ji zlanařit. Nabídl jsem jí stipendium na

dokončení doktorátu. Zaplatil bych jí plnou cenu té předražené vstupenky na Harvard, ale ona

odmítla s tím, že už ji platí někdo jiný. A že se hned po doktorátu vrací do Ekvádoru. Fenster a jeho

altruisté. Nechtěla se mnou mít nic společného.“

„Kdo jiný?“ chtěl vědět Poincaré.

„Netuším, inspektore.“

„Kdy jste viděl slečnu Chambiovou naposled?“

„Už to budou nejméně dva měsíce. Spojil jsem se s ní po Jamesově smrti. Znovu odmítla, zdvořile a

mile jako vždycky, a potom odjela z Bostonu, aniž zanechala doručovací adresu. Do té doby jsem ji

déle než rok držel v hledáčku a platil jí malé zálohy. Pár set dolarů měsíčně, aby se u nás občas

zastavila a promluvila s mými lidmi.“

„Za účelem…“

„Chtěl jsem ji přesvědčit, aby k nám nastoupila. Co jiného? Prostě jeden z mých marketingových

plánů, který selhal.“

„Jenom proto, aby mluvila s vašimi lidmi?“

„O to mi právě šlo. Snažíme se zachytit nejnovější trendy v matematickém modelování a neexistuje

nikdo lepší než student doktorského studia, kdo by se tak dokonale vyznal v oboru. Naučila by se, jak

to u nás chodí, a… No ale jak říkám, mou nabídku nepřijala. Pokusil jsem se ji vyhledat. Zkoušel jsem

všechno možné, dokonce jsem kontaktoval ekvádorské velvyslanectví. Dejte mi vědět, kdyby se

ukázala, ano?“

Poincaré se posadil a rozepnul si límeček. V diplomatickém kufříku měl Hurleyovu obálku s

harddiskem, kterou by Bell roztrhal zuby, kdyby o ní věděl. „Doktor Fenster měl přenosný počítač,

Charlesi. Pokud vím, nemůžete se s univerzitou shodnout ohledně jeho vlastnictví.“

„Správně. Nazvěme to rozdílnost názorů.“

„Spíš válka, podle toho, co jsem slyšel.“

Poincaré si povolil vázanku.

„Nesnáším, když se mnou někdo jedná z pozice síly, inspektore. Harvard nemá na ten počítač žádné

právo. Fensterovi jsem ho koupil já. Jako kdyby nestačilo, že jsem zaplatil univerzitě skoro osm

milionů dolarů za počítače, které spojili do obrovského systému kdesi v suterénu. Přírodovědeckého

centra. Šílená suma. Ty mašiny stáli nanejvýš pět milionů, takže zbylé tři si univerzita strčila do kapsy na vícenáklady. Podfuk desetiletí. James o něm věděl a já také. Takže kromě toho jsem mu platil

nějaké prachy bokem na vedlejší výdaje. Z těchto peněz si ten laptop koupil, jak mi otevřeně přiznal.

Já pouze chci zpět, co je moje. Ale jediné, čemu ti byrokrati rozumí, je rána pěstí mezi oči.“

„Takže jste podal žalobu.“

„Přesně tak. Takhle v Americe bojují lidé, kteří mají peníze. Už teď jsem za právníky utratil dvacet tisíc a jsem připraven zaplatit jim desetkrát tolik. Je to k vzteku, jak univerzita shrábne všechno, co si

zamane. Ale tentokrát ji pořádně klepnu přes prsty.“ Bel zrudl a ve svém svatém rozhořčení vypadal

a mluvil jako člověk, jenž se řídí výhradně morálními principy.

Poincaré mu nevěřil ani slovo. „Víte, onehdy jsem mluvil s Peterem Royem, Fensterovým právníkem,

a od něho jsem se dozvěděl, že Fenster ve své poslední vůli odkázal veškerý majetek cambridgeské

Matematické lize. Pokud pro vás ten laptop v závěti jmenovitě nevyčlenil, není nárok Matematické

ligy silnější? Ale pokud vím, k soudnímu projednávání zatím nedošlo. Četl jsem žaloby.“

„Takto si představujete zábavu, číst soudní žaloby?“

Poincaré se cítil mizerně na to, aby verbální útoky odrážel.

„Nemějte obavy, inspektore. Už jsem se dohodl se studijním poradcem na školském odboru. Jestli

soud mou žalobu neuzná, podpořím nárok Matematické ligy na pevný disk. Ten už musí zvítězit. A za

dosavadní sponzorské dary, které jsem školskému systému věnoval, mi ten disk předají. Bude to

dvojité vítězství. Harvard dostane na zadek a Matematická liga bude dalších dvě stě let bez starostí o

prostředky na svůj provoz. Musím přece podporovat věc, která byla drahá Jamesovu srdci.“

„Výtečně,“ ocenil Poincaré. „Už jsem slyšel, že jste štědrý. Teď vidím, že jste štědrý a chytrý.“

Bel postřehl svůj odraz na skle a upravil si manžety.

„Obdivuhodné,“ pokračoval Poincaré, „že tímto způsobem pomáháte Matematické lize. Ale umím si

jen těžko představit, že by měl obsah Fensterova pevného disku něco společného s vaší štědrostí. Co

podle vás na tom disku je?“

Bel sledoval, jak na Loganově letišti přistává stroj společnosti Aer Lingus. „Tak si to ujasněme. Už

jsem vám říkal o Fensterově vztahu k práci, kterou tady děláme, o našich příležitostných rozhovorech.

To, čeho jsme v oblasti modelování trhů dosáhli, dalece překračuje všechno, o čem jsme spolu

rozmlouvali nad okoralými sušenkami a vlažnou kávou. Chci ten harddisk prostě proto, že ho chci.

Protože mě Harvardova univerzita sere. Vlastní Fensterovy velké počítače, které jsem zaplatil, a

všechna data v nich uložená. A teď ti bastardi chtějí pitomý disk za čtyři stovky jako třešničku na

dortu pětadvacetimiliardové dotace, která se mimochodem rozplynula jako kapka v moři, protože ji

neinvestovali do mých fondů? Tak hovno! Praštím je tak, až jim z nosu bude stříkat červená, a je mi

úplně jedno, kolik mě to bude stát. A doufám, že jste přišel s jinou otázkou, protože tato je

vyčerpaná. Jak se to řekne francouzsky? Épuisement?“ Otočil se do místnosti zády. „Inspektore?“

Poincaré otázku slyšel, ale odpovědět už nemohl. Svalil se bokem na stůl a chytil se za srdce.

ČÁST III

Kdo vyryl koryto vodní průtrži

a dráhu pro mrak bouřkový?

JOB, 38:25

24

Probudil se, aniž by mu na palci u nohy visela jmenovka nebo jej v očích chladily mince. Viděl blikající monitory a z chodby slyšel vrzání gumových podrážek. Kdyby Poincaré potřeboval další důkaz, že je

naživu, každá částečka těla jej bolela, jako kdyby ho někdo zmlátil palicí. Žiju, pomyslel si, ale hned nato si v duchu řekl, že na tom moc dobře není. Zpod přikrývky se táhla trubice do vaku, jehož obsah

raději blíže nezkoumal, do žil v loketních jamkách i na hřbetech ruky měl vetknuty jehly intravenózní

soupravy, svorka na špičce ukazováku měřila nasycení krve kyslíkem, od elektrod na hrudi vedly dráty

a na bicepsu se mu každých deset minut automaticky nafoukla manžeta tlakoměru a vzbudila jej

vždycky, když se mu podařilo zdřímnout.

„Počítám, že už jste zažil lepší dny,“ oslovil ho lékař, který se vynořil za závěsem. Prolistoval zdravotní záznam a zkontroloval monitory. „Ze všeho nejdřív vám musíme změnit medikaci. Vaše srdce krásně

zareagovalo na intravenózní dávky léku na potlačení arytmií, takže budeme pokračovat ve formě

tablet. Srdíčko vám teď bije v krásném sinusovém rytmu, pane…,“ nahlédl do karty, „inspektore…

Poincaré. To je dobrá zpráva.“

Jmenovka na saku prozrazovala, že s pacientem mluví Maxwell Beck, primář oddělení klinické

kardiologie. Poincarého odvezli na pohotovost jedné z bostonských fakultních nemocnic a později ho

v umělém spánku přemístili na kardiologické oddělení, kde nyní ležel přivázaný k lůžku jako pes ke

kůlu v plotě. S výjimkou narození syna a vnoučat neměl na nemocnice jedinou pozitivní vzpomínku a

musel bojovat se silným pokušením vytrhat trubice a utéct.

„Když mám normální rytmus, můžu odejít, ne?“

Beck mu posouval po hrudi stetoskop, potom nahmatal pulz na zápěstí a na kotníku. „Dobrá zpráva

byl pouze ten normální rytmus, inspektore. Uvědomujete si, jak jste byl dehydrovaný? To vám

způsobilo těžké fibrilace. Váš stav se možná zlepšil, ale pravda je taková, že byste nejméně měsíc

neměl dělat nic jiného než jíst, pít a spát. Myslím to vážně. Ocitl jste se nebezpečně blízko totálního kolapsu.“

Ručičky posunující se po ciferníku žádný kolaps nepřipouštěly. „Dohodněme se na kompromisu,“

navrhl Poincaré.

„Těžko si můžete dovolit…“

„Propustíte mě dnes ve čtyři odpoledne. V devět mi odlétá spoj do Québeku a předtím se ještě

musím zastavit v hotelu pro své věci.“ Mírně se pootočil, čímž zatahal za trubici vedoucí zpod

přikrývky. „Cítím se v pohodě,“ prohlásil.

„V porovnání s čím? Se smrtí?“

„Můžeme začít tím, že mi vytáhnete ty trubičky.“

Poincaré se snažil nahlédnout za částečně stažený závěs v úsilí ocitnout se někde jinde a spatřil

sanitáře, který vezl po chodbě oblečeného muže. Žena, která kráčela za pojízdnými nosítky,

připomínala truchlící pozůstalou za pohřebním vozem.

„Než vás budu moci propustit,“ řekl Beck, „musím znát výsledky testů srdečních enzymů. Pokud

budou dobré, tak vás ve čtyři pustím. Mým úkolem je vrátit vás na sinusový rytmus. Potom máte

volnou ruku vykopat si vlastní hrob. Lidi to dělají. Umíme vám spravit komorové fibrilace, ale zbytek

je na vás.“ pokračoval lékař. „Co u vás funguje jako spouštěč? U někoho je to kofein, ale může to být i studený nápoj za horkého dne nebo těžké tučné jídlo na noc. Někdy velká dávka alkoholu. Máte

nějaké spouštěče, o kterých víte? Měl byste se jim vyhýbat.“

„Že bych mohl uvést něco konkrétního, to ne,“ odpověděl Poincaré a pomyslel si, že tím spouštěčem

je celý jeho dosavadní život – a že ten hrob mu už někdo kope. „Záchvaty přicházejí, jak se jim zachce.

A stejně náhle pominou. Snažím se je ignorovat.“

„Což je myslím dost obtížné.“

Poincaré přikývl.

„A co ten poslední? Povězte mi, jak se to stalo.“

Otázka přinesla vzpomínku na návštěvu u Charlese Bel a a na jeden potenciálně velký problém.

Poincaré se rozhlédl po místnosti a pak požádal lékaře, jestli by nemohl otevřít skříňku. Viděl v ní jen svůj oblek pověšený na ramínku a dole boty. „Mám pod postelí kufřík?“

Beck nahlédl pod lůžko. „Žádný nevidím.“

„Zaznamenáváte na pohotovosti seznam věcí, které má pacient při příjmu u sebe?“

„Vaše cennosti jsou uloženy v nemocničním sejfu. Nedělal bych si starosti.“ Doktor nahlédl do

Poincarého karty. „Vidím, že z pohotovosti volali na vaši centrálu v Lyonu. Jiné kontaktní číslo jsme ve vaší náprsní tašce nenašli, a když přivezou někoho s infarktem, vždycky shánějí nejbližší příbuzné. Je

tady poznámka, že nechali vzkaz na záznamníku.“

Poincaré se pokusil na lůžku zvednout. Věděl, že když je Monforte jednou nohou v penzi, musí z

nemocnice odejít, ještě než ho vyčenichá nový ředitel a ze zdravotních důvodů jej odvolá z terénu.

Beck se opíral o parapet a pozorně sledoval pacienta. „Berte nové léky podle předpisu a slibte mi, že

se uchráníte dehydratace. Nejméně osm sklenic denně.“

„Včetně vína?“

„Ne. Ale jestli už musíte pít víno, pak červené. Spíte dobře?“

„Moc ne.“ Poincaré se podíval na nástěnné hodiny. „Nemohl byste mi zařídit přístup k počítači? Ve tři

hodiny se s někým potřebuju setkat online.“

Beck založil paže na prsou. „Slyšel jste mě, když jsem mluvil o totálním kolapsu?“

Byl to nerovný boj, Poincaré byl trubicemi a dráty připojený na přístroje a kapačky. Na těle, které

páchlo zaschlým potem, měl jen tenkou nemocniční košili. V duchu rychle počítal. „Dovolte, abych

vám vysvětlil situaci. Člověk, po němž jdu, uřízl dýchací trubici od ventilátoru, na kterém bylo

napojeno šestileté dítě, a zabil je. Tentýž člověk s největší pravděpodobností zavraždil nebo

přinejmenším pomáhal zavraždit matematického génia, jaký se rodí jednou za generaci. Zabil ho

upravenou výbušninou, po které by s chutí sáhly desítky teroristických organizací. Ve tři musím sedět

u počítače a ve čtyři odtud odejít. Uvědomuju si, že nejsem jediný, kdo tady něco požaduje, pane

doktore. Ale musím prostě odejít.“

„Jenže co se stane, když se složíte?“ namítl lékař.

Férová otázka. Poincaré předpokládal, že se nestane nic. Interpol případ odloží a Američané s plnou

hlavou naléhavějších starostí na Fenstera zapomenou. Etienne se ho zřekl a Claire se ze strnulosti

možná nikdy neprobere. Nezbylo mu než se podívat žalářníkovi do očí a lhát: „Jestli umřu, někdo mě

nahradí.“

Beck přistoupil k lůžku. „Nebudu volat vašim nadřízeným a naléhat, aby vás odvolali, protože nevím,

co znamená pronásledovat zabijáka, natož vraha dětí. Ale měl byste především odpočívat. Až znovu

naberete síly, můžeme vám srdíčko opravit.“ Vzal si čistý list papíru, schematicky na něj načrtl průřez srdečními komorami a přidal několik čar, jimž říkal katétry, které mu budou pomocí mikrokamery

zavedeny přes stehenní tepnu nahoru do srdce. Chirurgové pak budou moci vysílat do srdečního

svalu řízené elektromagnetické impulzy, které zničí buňky způsobující arytmie. „V poslední době je

ten postup spíš věda než umění. Měl byste ho zvážit.“

„Dokážete vrátit srdci normální rytmus?“

„Pokud se shodneme, co znamená normální, tak ano.“ Lékař našel v kartě brožurku, které

ošetřovatelky dávají každému pacientovi přijatému se síňovými fibrilacemi. „Za normálních okolností

byste ji dostal při propuštění, ale když už jste se zeptal…“ Nalistoval stránku s několika grafy.

„Když říkáte normální, zřejmě si myslíte, že zdravé lidské srdce tluče jako metronom. Není tomu tak.

Tyto grafy ilustrují elektrokardiogramy zdravého srdce v průběhu tří, třiceti a tří set minut. Všimněte si, jak se tepová frekvence zvedá a klesá. To kolísání vypadá nepravidelně, ovšem jde o

nepravidelnosti v rámci poznaných a zdravých parametrů. Ať si pro měření zvolíme jakýkoliv časový

interval, zdravé srdce může klidně tlouci třeba šedesát vteřin s frekvencí sedmdesát tepů za minutu,

potom čtyřikrát zabije s frekvencí devadesát, klesne na osmdesát a zase vystoupí na pětaosmdesát.

Normální srdeční rytmus vykazuje variabilitu, kterou nedokážeme předvídat, protože v každém

dynamickém systému – a tlukoucí lidské srdce je dynamický systém – jsou detaily každého pohybu

určovány mechanismy tak složitými, že jsou nepoznatelné a nechápeme je ani v principu.“

„Jak je to možné?“

„Protože v každém organizovaném systému je zakódována možnost poruchy.“

Poincaré v grafech cosi rozpoznal. „Mají v podstatě stejný tvar i při různém měřítku.“

„Správně. Když se podíváte na jeden, jako byste se díval na ostatní. Část obsahuje celek.“

Fraktál. Poincaré obracel to slovo v mysli. Cítil se, jako by sjížděl po skluzavce. Vyslovil ten termín nahlas.

„Znovu správně, pane inspektore. Věřte tomu, nebo ne, kardiologové začali mluvit s matematiky.

Tyto záznamy mně vždycky připadaly jako grafické vyjádření denních akciových výnosů. Nebo jako

panorama vysokohorských štítů. Tady máte zhuštěný patnáctiminutový zápis vašeho srdečního rytmu

poté, co vás přijali s fibrilacemi.“ Beck vytáhl jednu stránku ze zdravotní karty. „Podívejte se, jak

tepová frekvence kolísá mezi padesáti a sto dvaceti, stoupá a zase klesá. A převládá chaos.“

„Není zde patrný žádný pravidelný vzor, základní poznávací znak fibrilace. A teď si vytiskneme

posledních patnáct minut vašeho normálního sinusového rytmu.“ Stiskl několik kláves a ukázal

Poincarému výsledek.

„Tepová frekvence rovněž kolísá, tentokrát však uspořádaně uvnitř ohraničeného pásu. Obzvlášť

výmluvné jsou intervaly mezi údery, které jsou při normálním sinusovém rytmu rovněž uspořádané,

kdežto při síňových fibrilacích chaotické. Srdce zatluče třikrát pomalu, tři vteřiny počká na čtyři rychlé údery, zpátky dva pomalé a potom se rozběhne na sto dvacet tepů za minutu. A podobně. V

laboratoři měříme intervaly pomocí matematického nástroje zvaného Poincarého mapa.“ Beck náhle

vzhlédl. „Váš příbuzný?“

„Pradědeček,“ odpověděl inspektor. „Tahá za nitky ze záhrobí.“

„Taková náhoda!“

Poincaré v to doufal, protože jinak je ztracený případ.

„Podívejte se, pane inspektore, když to shrnu, vypadá situace následovně. Existuje

devadesátiprocentní šance, že se nám podaří obnovit váš normální sinusový rytmus tím, že zničíme

buňky, které vrhají vaše jinak zdravé srdce do chaosu síňových fibrilací. Bez škodlivých buněk

nebudete upadat do chaosu. Jste dobrý kandidát na operaci.“

Beck zkontroloval čas. „Má rada zní takto. Chytněte toho člověka, kterého stíháte, několik měsíců si

odpočiňte a jděte na operaci. Kdybyste chtěl podstoupit zákrok ve Franci , vynikající tým pracuje v

Bordeaux. Anebo přijeďte k nám do Bostonu. A mezitím by vám měly přinést úlevu nové léky.“ Lékař

zkontroloval kapačky a cvrnkl do trubičky. „Na čtvrtou hodinu vám připravím propouštěcí zprávu. A

když jsem vás varoval před dehydratací, myslel jsem to vážně. Jestli zemřete vyčerpáním, dozvím se

to a oběma nám to bude nepříjemné.“

25

Ošetřovatelka, která ho odpojila od intravenózní soupravy a odstranila vak s močí, poslala pro jeho

věci. Poincaré se zatím osprchoval, a když se vrátil z miniaturní koupelny do pokoje, čekalo jej

nepříjemné zjištění – v plastovém sáčku na lůžku ležela jeho peněženka, hodinky, satelitní telefon a

hotelový klíč, ovšem diplomatický kufřík veškerý žádný. Sestra z pohotovosti, která jej předchozího

dne přijímala, si nevzpomínala, že by kufřík viděla, stejně tak sanitář, jenž ho odvážel na kardiologii.

Poincarému nezbylo než zanechat vzkaz s dotazem Charlesu Bel ovi a dispečerovi sanitní služby. Ve tři

odpoledne, oblečený a připravený k odchodu, se přihlásil na internetovou stránku Matematické ligy.

Hubert Levenger ho požádal, ať s Chambiovou co nejdéle chatuje a udrží ji Online alespoň patnáct

minut, které jeho stopovací software potřebuje k určení její polohy.

>Dobrý den, pane učiteli.

>Jsi to ty, Antoine? Tak jak jsi na tom se slovními úlohami?

>Dnes jsme dostali novou. Osobní vlak vyjede ze stanice v 7 ráno rychlostí 80 km/h. Rychlík vyjede za ním v 8 rychlostí 100 km/h. Kdy a v jaké vzdálenosti od stanice dohoní rychlík osobní vlak?

>Klasická úloha o pohybu. Jak jsi zatím postupoval?

>Začal jsem tím, že jsem si nakreslil dvě čáry a rozdělil je do hodinových bloků. Jenomže tohle není geometrie, nýbrž algebra.

>Správně. Nepoužívej čáry, ale písmena, nejlépe x a y. A nepoužívej prsty, nýbrž hlavu. Kolik rovnic potřebuješ?

>No, myslím, že jednu. Pořád se vám chce spát?

>Hloupá otázka! Tady je teprve doba večeře.

Poincarého hodinky ukazovaly dvanáct minut po třetí odpoledne. Takže Chambiová se pořád zdržuje

na východ od něj. Otevřel na monitoru druhé okno. Večeře v devět by znamenala třeba Sofi nebo

Jeruzalém. Pochyboval však o tom, podle něj seděla u počítače někde mezi desátým stupněm západní

a patnáctým stupněm východní zeměpisné délky. Toto rozmezí ponechávalo k prozkoumání velkou

část zeměkoule, ale ne celý svět. Zkontroloval hodinky a s pomocí Chambiové začal řešit úlohu o

pohybu. Při každém kroku předstíral zmatek a nechápavost, aby získal čas. Po deseti minutách se

propracoval k řešení.

>100t = 30t + 80, 20t = 80, t = 4. Osobní vlak jede (t + 1) hodin = 5 hodin rychlostí 80 km/h a ujede 400 kilometrů. Osobní vlak vyjel v 7 plus 5 h = 12 čili poledne. Rychlík vyjel v 8 plus 4 h = 12, opět

poledne.

>Výborně, Antoine! Co je pro tebe pří tomto typu úloh obtížné?

>Nic, když mi pomáháte! Chtěl bych na střední škole studovat matematiku. Líbí se mi, že matika zná

na všechno odpověď. Všechno tam funguje. V mém životě toho moc nefunguje.

>Jdi na střední školu, Antoine. Tím nic nepokazíš.

>Chtěl bych studovat s vámi. V Evropě.

>Kdo říká, že jsem v Evropě?

>No, napsal jste, že je doba večeře. To znamená Boston plus 4 nebo 5 hodin, ne? Ve druhém pololetí

jsme se učili o časových pásmech a dozvěděl jsem se, že v určitou hodinu lidé v úzkém pásu, který jde

od severu na jih, současně večeří. Teď je tady na východním pobřeží Spojených států 3:15, takže když

k tomu připočtu 4 až 5 hodin = večeře =

Evropa!

>Nebo Skandinávie nebo Afrika. Ale dobrá úvaha.

Kolik jsi říkal, že ti je let?

>Patnáct.

>A mně 35! Můžeš kdykoliv studovat se mnou online. Ale já teď na žádné škole neučím. Ovšem dobré

učitele matematiky najdeš všude. Pošli mi e-mail, až budeš chtít další konzultaci. A naplánuj VEČEŘI!

Ahoj.

Poincaré se znovu podíval na hodinky. Potřeboval ještě tři minuty.

>Ale ještě jsme nemluvili o mojí otázce z minula!

>Která to byla?

>Matika a skutečnost. Jak souvisejí ty x a y, co napíšu na kus papíru, s opravdickými vlaky?

Zpoza závěsu vešla do Poincarého pokoje návštěvnice, tentokrát bez stetoskopu, zato s širokým

úsměvem a jmenovkou, která ji identifikovala jako nemocniční kaplanku. Poincaré ji vlažně pozdravil

a doufal, že ji tím odradí natolik, aby odešla.

„Pan Poincaré? Jsem Rita Col insová, duchovní církve…“

„Děkuji, že jste se zastavila, slečno Col insová, ale momentálně mám hodně práce.“

„Víte, snažíme se navštívit každého, kdo přijde na naše oddělení. Vidím, že máte být propuštěn do

domácí péče. Cítíte se lépe?“

„Je to od vás velmi laskavé… Ale zrovna tady…“

„V pořádku. Chtěla jsem vám jenom popřát hodně zdraví a nechat vám nějakou maličkost. Víte, lidé,

kteří skončí na kardiologii, často mívají spoustu otázek. Za dané situace pochopitelně trpí depresemi

nebo uvažují, co si dál počít s vlastním životem. Možná si myslíte, že utrpělo pouze vaše tělo, ale

poranění často zasahuje hlouběji.“ Položila na noční stolek leták. „Tady máte telefonní číslo, kdybyste si chtěl promluvit,“ řekla a ustoupila za závěs.

>Už si vzpomínám! V matematice se používají rovnice, které znamenají – které vyjadřují něco v

reálném světě. X a y jsou v matematice totéž jako slova, pouze v jiném systému symbolů. Pokud se

ptáš, jak se chovají věci ve skutečném světě, a sestavíš správnou rovnici, můžeš nalézt odpověď

poměrně snadno. Představ si, že by jediné řešení té úlohy s vlaky spočívalo v tom, že by sis koupil

jízdenku na osobní vlak, nasedl do něj, potom čekal, až vás rychlík dojede (samozřejmě by to muselo

být na dvoukolejné trati, kde jezdí vlaky jedním směrem), a nakonec se podíval na hodinky! To by

znamenalo spoustu úsilí, ovšem v případě vlaků by to teoreticky šlo. Ale u většiny problémů si

nemůžeš koupit jízdenku.

>Třeba u jakých?

>Třeba když chceš zjistit, pod jakým úhlem se má kosmická loď vracet do atmosféry, aby neshořela

nebo se naopak neodrazila z5 do vesmíru. Tyto věci musíš propočítat předem, nesmíš ohrozit lidské

životy. Jdi se proběhnout, Antoine. Ahoj!

Poincaré zavolal do Lyonu.

Satelitní linka do Evropy byla natolik čistá, že slyšel z rádia v Levengerově kanceláři hlasatele, který četl večerní zprávy.

„Vystopoval jsi ji, Huberte?“

„Ano, Henri. Problém je v tom, že tvůj subjekt použil k napojení na webovou stránku dva proxy

servery. Nechce, aby ji někdo našel, a jde na to chytře. Zachytili jsme přihlašovací sekvenci na druhý z nich, na ten, který je napojený na Matematickou ligu. Nachází se v Belgii, pravděpodobně v Bruselu

nebo v Antverpách. První server jsme vysledovali do Itálie, ale bližší určení nemáme, protože

přihlašovací sekvence byla odstíněná. A samozřejmě se mohla na ten server připojit třeba z Jižní

Ameriky nebo z Asie.“

„V Jižní Americe nebo v Asii není doba večeře.“

„Cože?“

„Nevšímej si toho. Příští chat jsem zatím nenaplánoval, ale dám ti včas vědět.“

„Zkus jí napsat e-mail, Henri. E-mail musí být odeslán z konkrétního místa, které dokážu lokalizovat.“

„Se soudním příkazem, nebo bez něj?“

Linka se krátce odmlčela. „Ztrácíš se mi, Henri. Neslyším tě.“

„To byl jen hypotetický dotaz, Huberte.“

„Myslel jsem si to. Dobrý lov.“

Poincaré zavěsil a poslal e-mail Ludovicimu.

Chambiová je pravděpodobně v Itáli . Spoj se s Lyonem a nasměruj modré upozornění do Itálie,

Rakouska, Švýcarska a Francie. Québec zítra pořád platí. Snídaně v hotelu v 8 ráno.

Protáhl se a zavřel oči. V půl čtvrté odpoledne nemohl dělat nic jiného než čekat na výsledky

posledních krevních testů. Přestože o své zdraví příliš nedbal, chtěl vědět, zda utrpěl infarkt, protože tato informace určí, jak moc náročný na sebe může v příštích dnech být. Potřeboval čas a nerad by se

znovu zhroutil dříve, než najde Chambiovou. A tak trpělivě čekal, i když měl sto chutí z nemocnice

hned odejít. Přišel o diplomatický kufřík a nemohl studovat materiály, a tak uchopil dálkový ovladač a

pustil televizi zavěšenou pod stropem. Projížděl kanály, až narazil na zpravodajskou stanici.

Poslouchal ji na půl ucha a sáhl po letáku, který mu nechala duchovní. Jediný list křídového papíru,

přeložený a potištěný na všech čtyřech stranách. Podle titulku Zjevení nastává odhadl obsah a přečetl

si první z osmi odstavců, z nichž každý dokazoval, že den zúčtování se kvapem přibližuje.

Poté jsem spatřil dalšího anděla. Vznášel se ve vzduchu a hlásal věčné evangelium těm, kdo žijí na

zemi – všem národům, kmenům, jazykům a lidem. Hlasitě jim říkal: „Bojte se Boha a uctívejte ho,

protože nastala hodina vašeho soudu. Modlete se k tomu, jenž stvořil nebe, zemi, moře a prameny

vodní.“ Následoval jej druhý anděl, řka: „Padl! Padl velký Babylon a všichni národové pili otrávenou

vodu jeho cizoložství.“

Na jednotce intenzivní péče? podivil se Poincaré a obrátil pozornost k televizním zprávám. Žena s

blond vlasy staženými do uzlu, která vypadala jako každá jiná světlovlasá moderátorka, shrnovala

hlavní události dne.

Poslední bombový útok v Bagdádu si vyžádal sto dvacet osm obětí, většinou dětí, které se účastnily

školního výletu na tržiště. Policie se připravuje na odvetný úder. Hurikánová sezóna v Karibiku je v

plném proudu. Bouře čtvrté kategorie nazvaná Elsa již připravila o střechu nad hlavou deset tisíc

obyvatel Dominikánské republiky, dalších dvacet tisíc se ocitlo bez dodávek elektřiny. Hurikán se

přesunuje k východnímu pobřeží Floridy. Jinde…

Vypnul televizi, když do pokoje vstoupila ošetřovatelka a přinesla mu papíry k podpisu. „Jste

propuštěn,“ oznámila mu. „Testy na infarkt vyšly negativně. Tady máte instrukce od doktora Becka.“

Zlehka se ho dotkla na rameni. „Měl byste odpočívat, pane inspektore. U východu z nemocnice

najdete taxi. Mnoho štěstí.“

Když odešla, Poincaré se předklonil, aby si zavázal tkaničky, a musel bojovat s náhlou nevolností.

Vtom zaslechl za závěsem kroky.

„Zatraceně, vy jste mě ale vyděsil!“

Charles Bell osobně, s úsměvem, na který by Poincaré jednoho dne rád zapomněl. V pravé ruce držel

kytici irisů a podával ji pacientovi, v levé inspektorův diplomatický kufřík. Než vstal, aby poděkoval

tomu poslednímu člověku na zeměkouli, kterého by si přál jako návštěvníka nejen v nemocničním

pokoji, ale kdekoliv jinde, Poincaré pohledem zkontroloval zámky kufříku. Nezdálo se, že by se je

někdo pokoušel otevřít. Ještě větší uklidnění nabízela kolečka pravého a levého číselníku: zůstala v

přesně stejné poloze, jak je včera ráno nastavil. Pravidelně každý týden měnil jejich kombinaci, až se

mu z toho stal rituál stejně běžný jako ranní čištění zubů, a dnes toto prosté bezpečnostní opatření

poprvé za čtvrt století přineslo ovoce. Samozřejmě se musí co nejdříve přesvědčit, neboť

vychytralému a odhodlanému Bellovi nebylo co věřit, zatím však mohl předpokládat, že je Fensterův

harddisk v bezpečí.

„Charlesi!“ Vstal a vzal si kytici. „Myslím, že jste mi zachránil život.“

26

Bel zaslechl ošetřovatelčinu radu a trval na tom, že Poincarého odveze do hotelu. Inspektor přijal, ale pak si to náhle rozmyslel a odmítl, když Bell zavedl rozhovor k jejich poslednímu setkání. „Doufám,

pane inspektore, že jsem uspokojil vaše starosti. Nerad nechávám otevřené konce.“

Z podzemní garáže vyjel automobil a Bel vytáhl z peněženky desetidolarovou bankovku pro zřízence.

Poincaré se otočil a podíval se mu do očí. „Jste ochoten zaplatit stovky tisíc dolarů právníkům, abyste získal bezcenný počítačový disk? A Harvard se chystá k tomu samému? Dost pochybuju, že se

pouštíte do války jen kvůli principům.“

„Utrácím firemní peníze, ne svoje.“

„Tím hůř,“ opáčil inspektor.

Zřízenec otevřel dveře na straně spolujezdce, ale Poincaré je pohotově přibouchl. „Víte, pane Belle,

čím déle s vámi mluvím, tím jsem zmatenější. Teď se půjdu vyspat a potom budu pár dní cestovat. Ale

ještě se vám ozvu. Kdybyste musel služebně mimo město, nechte mi u asistentky vzkaz, kde bych vás

našel.“ Nechal milionáře stát u obrubníku s pokleslou bradou a bez ohlédnutí zamířil k prvnímu taxíku

v řadě. Jen ať se vaří ve vlastní šťávě, pomyslel si. O několik minut později konečně otevřel

diplomatický kufřík a našel v něm Hurleyovu obálku netknutou. Jestli je Bell zabiják, je alespoň

poctivý.

Odložil odlet až na ráno a cestou do hotelu se zastavil v obchodě s elektronikou, kde si koupil kabel,

jímž propojí Fensterův harddisk s počítačem. Osprchoval se, objednal si jídlo na pokoj a pak se pustil

do luštění záhady, se kterou si za několik měsíců neporadil tým analytiků vybavených

nejvýkonnějšími počítači. Poincaré však věřil, že má oproti nim nezanedbatelnou výhodu. Analytici

pracovali v laboratoři a zkoušeli náhodná čísla – použili hrubou sílu, řekla by Chambiová. Inspektor

viděl Fensterův byt, mluvil s Royem a Silvou a dokázal se vcítit do člověka. Naděje na prolomení hesla

pevného disku byla stále velmi malá, ale dal se do práce s maximálním zaujetím amatéra.

Nejprve vyťukal Fensterovu adresu, manipuloval se zkratkami a mezerami, až napočítal šedesát sedm

znaků. Žádný výsledek. V desítkách kombinací vyzkoušel jména pěstounských rodin, u kterých

matematik vyrůstal. Sepisoval předměty, které vyučoval, a jejich číselné kódy ve studijních plánech.

Pak zkusil jeho jméno ve spojení s Madeleine Rainierovou. Nic nefungovalo. Vyčerpaný vypnul

počítač a zasunul harddisk pod polštář, jak to dělal na střední škole s učebnicemi, když ho druhý den

čekala písemka, na kterou se nestihl pořádně naučit. Třeba to tentokrát vyjde, kdo ví? Třeba mu

informace z disku nějak proniknou do unaveného mozku.

V noční temnotě myslel Poincaré na Claire. Nemělo smysl volat jí a oznámit, že je nemocný. Raději

vzpomínal na lepší časy, kdy stačilo slůvko a přiběhla, aby se mu postavila po bok. Jak rád by ji tam

zase viděl! Jednou se vracel z plnění úkolu v Libanonu a poslal dálnopisnou zprávu: Air France, zítra v 10 ráno, let 2113. Letenky koupeny. Oblečení na pět dní u vínově temného moře. HP. Věděl, že to

postačí, aby si i v tak nemožně krátkém čase přeorganizovala život a vystoupila z určeného letadla v

Aténách. Do letištní haly vešla se slamákem na hlavě a přivezla si jen skládací malířský stojan, plavky a pár drobností. Na trajektu z Pirea oba zvraceli, protože za bouřky se moře silně rozvlnilo. Ale

jakmile se po přistání osprchovali, Claire mu podala jeho plavky a z balkonu přivolala taxi. „Perivolos,“

řekla řidiči. Poincaré netušil, kdo nebo co je Perivolos. O půl hodiny později se slunili na pruhu

černého vulkanického písku. Claire ležela vedle něho a inspektor pozoroval letící mraky a zdálo se

mu, že s nimi pluje v čase.

Večer seděla naproti němu u stolku s kostkovaným ubrusem. Nejen kavárna, celá vesnice se krčila na

okraji útesu nad kalderou vymletou mořem. Tři dny pili hodně vína a dřímali, leželi propletení v

posteli u okna s výhledem na moře a byli dost staří na to, aby věděli, že to nemůže trvat věčně.

Zasáhne život – nebo smrt – a krásné chvíle pominou. Všechno jednou skončí. Ale tehdy to

neskončilo a dnes také ne. Ještě ne.

Québec je jediné severoamerické město obehnané hradbami. Jak se taxík blížil k bráně opevnění,

Poincarému se zdálo, že stroj za krátkého letu z Bostonu odbočil na východ a přistál ve středověké

Francii.

„Oú voulez-vous al er?“ zeptal se řidič.

„Chateau Frontenac.“

Honosný komplex Chateau Frontenac se nacházel několik bloků od jeho hotelu a Poincaré si ho chtěl

při procházce znovu prohlédnout. Nad městem se klenula ranní bezmračná obloha a nové léky

zřejmě zabraly, neboť inspektor cítil, jak se mu vrací energie.

„C’est impossible, monsieur.“

Poincaré nechápal, proč by to nemělo být možné. Na prvním transparentu, který spatřil, si přečetl:

Zločinci z G-8, táhněte z Québeku! Zprvu se domníval, že číslice 32, kterou viděl na okolních stromech

a budovách, má něco společného se summitem, ale pak si vzpomněl na Vojáky vytržení. Noviny, které

měl složené na klíně, nesly datum 14. července, což znamenalo, že Ježíš, pokud se nezdrží v dopravní

zácpě, podle plánu za měsíc vykoupí svět. „Frontenac je zahrazený bezpečnostním kordonem?“

zeptal se.

Řidič přikývl a za chvíli spatřil Poincaré demonstraci síly na vlastní oči. Ve vzdálenosti šesti domovních bloků hlídkovali v ulicích příslušníci kanadské vojenské policie s automatickými zbraněmi. Blíž k hotelu zřídily armádní jednotky kontrolní stanoviště. Poincaré samozřejmě věděl, že své síly k ochraně

vlastních hlav států vyslaly na summit všechny země skupiny G-8. Staré město bylo neprodyšně

uzavřeno a ani služební průkaz Interpolu neumožnil Poincarému přiblížit se k hotelu.

Vrcholné setkání Fronty za osvobození původních obyvatel ovšem vypadalo zcela jinak. Quito se

svými společníky se snažil přilákat co nejvíc lidí a upoutat pozornost médií. FOPO pořádala třídenní

antisummit zaměřený proti G-8 a koupala se v záři reflektorů upřených na představitele

nejvýznamnějších ekonomik světa, jejichž země dominovaly globálnímu obchodu. Mluvčí organizace

plamenně kázali o nutnosti boje proti transglobální síle a účastníci konference diskutovali v sekcích o široké škále témat sahajících od udržitelného zemědělství až po zachování jazyka původních obyvatel.

Kolem půl desáté se Poincaré zapsal v hotelu Sainte Anne, a když sešel z pokoje do jídelny, našel v ní

Paola u talíře plného sýrů, plátků uzeného a pečivá, začteného do Le Soleil de Québec. Posadil se

naproti němu a Paolo prohodil: „Tys úplně zrušil spánek? V tom případě jsi zázrak lékařské vědy.“

„Taky tě rád vidím,“ opáčil inspektor a ukázal na noviny. „Něco zajímavého?“

„Pořád stejný zmatek. FOPO vydala včera večer prohlášení, v němž obviňuje země G-8 z podpory

neokolonialismu. Lidi se toho dost chytli.“ Ludovici si nabral porci obzvlášť vyzrálého kozího sýra a

namazal si ho na krajíček chleba. „Jinak nic, samé války a hladomor. Jak jsi pořídil v Bostonu?“

„Pozitivně.“

Ludovici nakrčil obočí. „Slyšel jsem, že jsi prožil napínavé dobrodružství. Počkej tady, přinesu ti něco k jídlu.“

„Už nejsem pacient. Zajdu si pro jídlo sám.“

„Seď a mlč!“

Poincaré rozložil ubrousek a přemýšlel o dni, který měli před sebou, zatímco Ludovici proplouval mezi

bufetovými stoly. Quito měl promluvit na velkém shromáždění svolaném do parku naproti

Frontenaku. Po projevu se setkají a inspektor se ho zeptá na Chambiovou.

„Přinesl jsem ti od všeho dva kousky,“ hlásil hrdě Paolo a postavil na stůl talíř stejně zaplněný jako

jeho vlastní. „Jez, ať se nesložíš, až ti řeknu, co je nového. A pamatuj, že zabíjet posly špatných zpráv je neslušné.“

Poincaré rozbil lžičkou skořápku vajíčka naměkko.

„Copak, nechceš tu novinku slyšet?“

Poincaré odložil lžičku. „Můžu si to domyslet.“

„Byl jsi povýšen, Henri. Gratuluju. Pryč z terénu na administrativní pozici, kterou stvořili jen pro tebe.

Z toho případu s chloristanem amonným tě odvolali.“

„Když jsem se naposled díval, na složce bylo napsáno Fenster.“

„Ale no tak, Henri. Odkdy se Interpol zajímá o smrt jediného člověka, i kdyby měl pověst jako

Fenster? Na to nejsme zařízení. Náš zájem začíná a končí u faktury za upravené raketové palivo

koupené na černém trhu. Tak zní mé instrukce. Mimochodem, přijel jsem tě vystřídat.“

„V tom hotelovém pokoji zemřel člověk.“

„To je pravda. A případ zůstane nevyřešen, dokud do něj Američané neinvestují své zdroje. Ale ať

udělají cokoliv, my najdeme zdroj té výbušniny. Co tě na tom překvapuje?“

„Nic,“ odvětil Poincaré. „Vůbec nic. Máš naprostou pravdu.“

Zatímco inspektor jedl, Ludovici mu popisoval, jak sekera nakonec přece jenom dopadla na hlavu

Alberta Monfortea a jak nový ředitel, Američan, který přišel z Úřadu pro alkohol, tabák, střelné

zbraně a výbušniny, zavádí politiku stahování všech agentů, jimž je přes padesát, z terénu a jejich

posílání do penze, a to s okamžitou platností. V Poincarého případě udělal výjimku a nabídl mu nově

zřízenou funkci. „Něco jako starší instruktor pro práci v terénu,“ řekl Ludovici. „Budeš vrchní

operativec. Dnes ráno mi ředitel poslal esemesku. Mám se tě zeptat, jak jsi na tom se srdcem.

Centrála dostala zprávu z bostonské nemocnice a šéf je nasraný, že tě nemůže sehnat. Zkoušel sis

zapnout mobil?“

„Je zapnutý.“

„Copak ty mu nebereš hovory?“

„Vždycky, když volá, mám moc práce,“ opáčil Poincaré. „A srdce mám v pořádku.“

„Až na to, že jsi kvůli němu musel do špitálu. Nový šéf, jmenuje se Felix Robinson, nechce nic riskovat.

Ví, co se stalo tvé rodině. Slyšel o výprasku, který ti uštědřila Banovičova žena v Haagu, a láme si

hlavu, co jsi tam ksakru dělal. Hájil jsem tě, že jsi tím projevil svou profesionalitu, plácal jsem něco o tvé oddanosti spravedlnosti. Jako kdyby to mohlo vysvětlit, proč jsi seděl na galeri se zbraní.

Mimochodem, o tomhle Robinson neví. Možná jsem mu měl říct, že jsi chtěl Banoviče zabít. A teď k

dovršení všeho infarkt. Stárneš a každou chvíli se můžeš znovu sesypat. Udělal bys lip, kdybys odešel

z vlastní vůle, než uděláš ostudu sobě nebo naší organizaci. To jsou jeho slova, ne moje.“

„Nebyl to infarkt.“

„I kdyby to byly hemoroidy, jemu na tom nezáleží. Do týdne jsi z terénu. Nejpozději třiadvacátého se

máš hlásit v Lyonu, kde odevzdáš služební průkaz a zbraně. Ředitel si přeje, aby ses vrátil domů k

rodině, a je připraven udržet tě ve Fonroque, kde se staneš zdrojem poučení pro lehkomyslné

mladíky, jako jsem například já. Budeš popíjet mizerné víno a šířit moudrost.“

Poincaré musel nového ředitele obdivovat. Ukončení aktivní činnosti prostřednictvím povýšení. Moc

chytré. „Takže mám tento případ považovat za svůj poslední úkol.“

„Já bych to nazval stažení z posledního úkolu, protože když jsi ho nerozlouskl za tři měsíce, za týden

to nezvládneš. Možná je to tak lepší, Henri. Asi je nejvyšší čas skončit.“

„Myslíš?“

„Já nevím…“

„Skončím, až chytím Chambiovou.“

„Skončíš třiadvacátého. Mám se s tebou v Lyonu setkat a převzít od tebe všechny materiály, které jsi

k případu shromáždil.“

Poincaré odložil příbor. „Byla v Amsterdamu, Paolo. Gisele potvrdila, že odjela v den výbuchu. Když

jsem ji vyslýchal v Bostonu, byla příliš nervózní, aby mluvila o Fensterově vraždě. A teď zmizela.“

Ludovici si ukrojil kus šunky. „To nestačí,“ opáčil a naplnil si ústa. „Chceš ji najít kvůli Chloe, ne kvůli Fensterovi nebo raketovému palivu. Přinejmenším v tomto bodě se nový ředitel shodl s Monfortem.

Označil dopadení Chambiové za prioritu, ale považuje to za oddělený případ. A Interpol ji najde. Nech

toho, Henri. Zatemňuje ti to úsudek.“

„Ty případy spolu souvisejí.“

„Jak?“

„To ještě nevím.“

„No tak vidíš.“

„Říká se tomu vyšetřování, Paolo. Začíná otázkami, ne odpověďmi.“

„Aha, takže takhle ta práce funguje? Teď mi ještě řekni…“

„Je v tom namočená. Že by ze všech lidí na světě byla Chloe napadena právě Fensterovou

asistentkou? Tím spojovacím článkem jsem já. Já jsem vyšetřoval Fenstera. A někdo mě chce od toho

případu odstavit, protože jsem se nebezpečně přiblížil k něčemu, co si přeje utajit. Problém spočívá v

tom, že nevím, co to je.“

„A ode mě se očekává, že budu pronásledovat stín té ženy po celém světě na základě tvé intuice? Až

bude ten případ můj, začnu v Laboratoři tryskového pohonu v Pasadeně a zaměřím se na chemický

podpis té bomby. A potom se pokusím přijít na to, jak se Madeleine Rainierové, obchodnici se

starožitnostmi, podařilo poprášit si šaty chloristanem amonným. Jestli chceš někoho hledat, hledej

ji.“

„Už na tom pracuju,“ potvrdil Poincaré. „Za dva dny budu v Pasadeně a ještě dnes večer odlétám do

Minneapolisu, kde se Rainierová narodila. Poznámky nechám ve složce.“

„Vrať se do Francie, Flenri. Vezmi si týden volna a alespoň jednou v životě si odpočiň.“

„Děkuji, ale nemám zájem.“

„Jak myslíš. Já budu zatím ve Fort Benrdngu.“

„V Georgii? Co tam budeš dělat?“

„Mezinárodní soutěž odstřelovačů na armádní základně. Bude to vzrušující zážitek.“

„Nepřeháněj to, Paolo. V naší práci se používá mozek, ne zbraně.“

Číšník jim dolil vodu do sklenic. „Já vím, pro tebe to nic není. Ale já si beru týden dovolené a

pokládám za čest, že jsem v italském týmu jediný nevoják. Hele, fotbal mi nikdy moc nešel, ale toto je

něco jiného. Můžu dostat Itáli na první místo na světě.“

„Co přesně tam budeš dělat?“

„Střílet. Terče na střelnici, palba na pohybující se konvoj, noční střelba, protiodstřelovačské operace a bůhvíco ještě. Třeba budeme sestřelovat chmýří z broskví na sto metrů. Soutěží třicet týmů z celého

světa, vlastní družstvo vysílá i americká armáda. A vítěz získává právo chvástat se celý následující rok.

Vítěz bodovací soutěže jednotlivců obdrží kovbojské boty z hadí kůže. Udělám všechno, aby Itálie

vyhrála, a udělám všechno, abych mohl nosit ty boty.“

„Výborně,“ pochválil ho Poincaré.

Ludovici si ulomil kus chleba. „Nech si tu ironi , ano? Jako vinař nestojíš za zlámanou grešli, ale já

mám tohle.“ Zakroutil ve vzduchu pravým ukazovákem, jímž mačkal spoušť. „Talent od boha.“

„Myslel jsem to vážně,“ ohradil se inspektor. „Myslím, že tu soutěž vyhraješ. Jsi nejlepší střelec,

jakého znám. A pokud se týká předání případu, jsem rád, že se ho ujmeš právě ty.“ Položil vidličku na

okraj sklenice s vodou a oba se dívali, jak se houpá a ustaluje v rovnováze. „A taky jsem rád, že jsi

dnes tady. Jsi jediný, na koho jsem se mohl obrátit.“

Ludovici si utřel ubrouskem rty.

„Je to v pořádku, Paolo.“

„Nenechám tě tady umřít, Henri. Vrať se do Francie.“

„Nikdo neumírá. Zatím ne.“

„Tak aspoň dojez tu zatracenou snídani. Summit FOPO končí demonstrací u Frontenaku. Dvanáct set

delegátů z celého světa, ale s čím přišli a co sledují, to ti nepovím, ani kdybys mě vyvážil zlatem. Jsou prostě tady a celou dobu nepřetržitě protestují proti G-8. Včera jsem viděl Quita na menší

demonstraci nedaleko parlamentu a předal jsem mu vzkaz, jak jsi mě o to požádal. Řekl mi, že se na

setkání s tebou těší.“

„Tohle že řekl? Těmito slovy?“

„Chce ti osobně vyslovit soustrast.“ Ludovici poklepal klouby prstů na stůl, aby přivolal číšníka, a

rozhlížel se kolem dokola, jen na Poincarého se nepodíval. „Co budeš dělat dál?“ zeptal se konečně.

„Myslím po odchodu z Interpolu. Co budeš dělat?“

„Přijde na to.“

„Na co?“

„Jestli tento týden chytím Danu Chambiovou.“

27

Když Poincaré dorazil na místo konání ohlášené demonstrace, našel tam pronajaté propanbutanové

vařiče, přenosné toalety a naftové generátory, které vyráběly elektřinu pro ozvučení a osvětlení.

Kabely byly pečlivě natažené a chráněné. Spatřil také stan první pomoci a vyvýšené pódium, z něhož

reportéři dobře viděli na řečnickou tribunu a na Chateau Frontenac v pozadí. Bubeníci už nastoupili a

vzduch se chvěl rytmem, jaký v Québeku neslyšeli od Champlainových dob.

Delegáti se trousili ve skupinkách a vyzařovala z nich slavnostní nálada, poznamenaná však jistým

napětím. Na vzdálenějším konci bariéry stál kordon policistů v plné výzbroji pro potlačení pouličních

nepokojů. V parčíku mezi policejním zátarasem a honosným Frontenakem hlídkovali příslušníci

armády s automatickými zbraněmi pověšenými na ramenou. Nedaleko se vznášela helikoptéra,

okraje davu obcházeli muži se slunečními brýlemi na očích. Saka měli v podpaždí vyboulená a tiše

mluvili do mikrofonů upevněných na klopách. Kanaďané ctili svobodu shromažďování, protože kdyby

to neudělali, vypadali by před mezinárodními sdělovacími prostředky jako zloduchové ze sovětské

éry. Ale jejich benevolence zahrne pouze svobodu slova, ne pohybu – k Chateau Frontenac se

nepřiblíží nikdo z té strany barikády, kde se sešli představitelé a příznivci FOPO.

Kromě Quita, alespoň do jisté míry. Poincaré se díval, jak prezident Fronty za osvobození původních

obyvatel, kdysi obyčejný pastýř, z něhož se stal ekonom, stoupá na přenosnou tribunu, vztyčenou ve

stylu předsunutého opevnění. Ve chvíli, kdy se postavil k mikrofonu s jedním okem zaostřeným na

televizní kamery, Poincaré pochopil. Quito využije západní technologie proti Západu, stejně jako si

přivlastnil internet, aby na tomto místě shromáždil virtuální národ ze všech koutů světa. Mluvil krátce a prostými slovy a mluvil k celému světu.

Jmenuji se Eduardo Quito a jsem synem, vnukem a pravnukem pastýřů, jejichž rodokmen sahá daleko

před španělskou invazi. Moji lidé byli původně zemědělci. Ti, které nezabily španělské sekery a píky,

se nakazili spalničkami a také zemřeli. Mí otcové a matky uprchli do hor, ale vojáci nás

pronásledovali. Trpěli jsme a umírali. Dnes nás žijí jen stovky tam, kde dříve žily statisíce. Snažím se učit naši mládež starým způsobům života, ale pláču, protože sám o nich vím žalostně málo. Jmenuji se

Eduardo Quito.

Sáhl do velké kameninové nádoby pro předmět, jenž vypadal jako malý kamínek, který vytřepáváme z

boty. Sevřel kamenný hrášek palcem a ukazovákem, pozvedl jej, aby ho všichni viděli, a pak jej hodil

přes bariéru na policejní kordon. Kamínek zazvonil o plexisklový štít mladého policisty, který skončil

akademii sotva před rokem. Quito se otočil a pomohl na tribunu starší ženě. Měla na sobě kožené

legíny a kožený kabátec lemovaný bílou kožešinou, která se třepotala v závanech větru od řeky. „Ať

promluví matky!“ zahřímal a ona promluvila. A po ní další a další. U mikrofonu se střídali muži a ženy

a další muži. Pastevec sobů z Laponska, křovák z pouště Kalahari, dakotský sioux a amazonský šaman.

Pomalu a bez usměrňování se na vyhrazené ploše vytvořil stohlavý had, který se vlnil k tribuně. Každý

řečník vypověděl stručný příběh o nespravedlnosti a zmizelém světě předků, pak ukázal davu

kamínek a hodil ho na policisty. Mnozí plakali, tu a tam někdo vášnivě vykřikl. A bubeníci celou dobu

neúnavně bušili do svých nástrojů.

Poincarému zazvonil mobilní telefon. Poznal číslo z Lyonu a hovor ignoroval. Když zazvonil podruhé,

vypnul ho. Kolem třetí zaregistroval mezi těžkooděnci, jimž o štíty zvonil jeden kamínek za druhým,

první známky podráždění. Příslušníci Kanadské královské jízdní policie museli krotit plašící se koně.

Quito Kanaďany nejen přechytračil, on si je dobíral a trápil je. Demonstrace se vysílala přímým

přenosem do celého světa a signál odražený ze satelitů bezpochyby doputoval i k prezidentům a

předsedům vlád, kteří zasedali, bedlivě střežení, ve Frontenaku.

Snášel se večer. Organizátoři připravili stánky s občerstvením, ale místní drobní obchodníci ze starého města i mimo něj přicházeli se sendviči a povzbudivým voláním Viva la manifestation! Dav

přihlížejících se zavlnil a začal se posmívat policistům. Tak dlouhou demonstraci Poincaré

nepředpokládal, očividně na rozdíl od Quita: kuchaři nalévali polévku a kávu, ochotné ruce přistavily

skládací židličky pro staré, pověření organizátoři s pásky na rukávech udržovali pořádek. Na tribuně

se střídali další dva řečníci, když si Poincaré všiml muže čokoládové pleti s kulatým obličejem, který si právě stoupl k mikrofonu. Inspektorovu pozornost přilákalo jeho gesto – než promluvil, zvedl obě

ruce a zvolal: „Bratři a sestry!“

Pocházím z národa Pitjantjatjara ze západní pouště v zemi, kterou dobyvatelé nazývají Austrálie. Když

mi bylo šest, agenti okupační vlády mě a celou mou generaci unesli z našich domovů a dali nás na

vychování misionářům. Aby nás zcivilizovali. Aby z nás udělali své sluhy. V osmi letech jsem z misie

utekl. Chytili mě a zbili mě. O dva roky později jsem zase utekl.

Ve dvanácti jsem znovu utekl, tentokrát už natrvalo.

Pil jsem whisky a toulal se. Starý svět zmizel a ten nový je prázdný. Moji rodiče zemřeli a nikdy se

nedozvěděli, co se stalo s jejich dětmi. Jsem Pitjantjatjara ze západní pouště v zemi, kterou

dobyvatelé nazývají Austrálie.

Muž ustoupil od mikrofonu, otevřel perořízek, zvedl levou ruku a přejel ostřím po dlani. Vytryskla

krev, v níž namočil kamínek. Nedělej to, nabádal Poincaré v duchu domorodce. Vítězíte, nemáš to

zapotřebí. Muž ho však nevyslyšel. Otočil se a mrštil oblázek přes bariéru. Zavírací nožík dopadl

neškodně na dřevěná prkna. Kamínek cinkl o štít a zanechal na plexisklu červenou tečku. V

šokovaném tichu, které následovalo, jako by se zastavil čas. Poincarému se zdálo, že se jako ve

zpomaleném filmu dívá na zemětřesení, při němž se těsně před ním rozevřela země. Rovnováha

udržovaná celé odpoledne se zhroutila. Zaječely píšťalky a propukla mela.

Delegáti FOPO se rozběhli k bariérám a házeli vším, co jim přišlo pod ruku, na policisty, kteří

odpověděli slzným plynem a gumovými projektily. Muži a ženy padali, svírali si rukama zakrvácené

hlavy a ječeli. Jeden z propanbutanových vařičů se převrhl a rozžhavený tuk okamžitě vzplál. Delegáti,

kteří vedli útok, se dali na útěk vpravo od Poincarého a odtrhli jej od Ludoviciho. Policisté pronikli

hrazením a postupovali za mocných rozmachů dlouhými obušky. Vlevo a vzadu bránily v úniku řady

obchodů a inspektor se ocitl v kleštích. Obušky se nejprve snesly na bubeníky. Ti drželi své pozice a

snášeli bití jako vojáci, kteří v bitvě střeží bojovou zástavu, ale v oblacích slzného plynu padali jako podťatí. Někteří účastníci demonstrace klečeli, vzpínali ruce k nebi a modlili se. Jiní si omotali tváře košilemi a vrhali na zasahující policisty dlažební kostky.

Vlevo od Poincarého mlátil obrněný strážník jakéhosi muže. Když ho srazil k zemi, otočil se a znovu

zvedl obušek. Inspektor se přikrčil a zvedl ruce, aby si chránil hlavu, ale vtom zaslechl hlasité

zapraskání elektrického výboje. Policista se zhroutil, lapal po dechu a škubal sebou. Pak Poincarému

zaduněl v hlavě gong a tělo mu náhle ochablo. Ale než ztratil vědomí, cítil, že ho čísi silné ruce zvedají a odnášejí pryč.

Netušil, o kolik hodin později se probral v jasně nasvětlené místnosti vybavené pohovkou a několika

křesly, kávovým stolkem a barem s dřezem a tekoucí vodou. „Paolo?“ Zamrkal a položil si ruku na

čelo, za nímž pulzovala bolest. „Jak se ti…“ Nikde Ludoviciho neviděl. Když se pokusil vstát, zastavila ho ruka položená na rameno.

„Schytal jste ošklivý úder,“ řekl důvěrně známý hlas. „Měl jste štěstí, že naši lidé byli na místě. Teď už víte, jak se žije na naší straně barikády!“

„Quito?“

„K vašim službám, pane inspektore.“ Vkročil do Poincaréova zorného pole spolu s mužem, jenž mu

byl hodně podobný, avšak mladší a urostlejší. „Poděkovat můžete mému asistentu Juanovi, který

vás… Jak to říkáte? Vytáhl z průšvihu.“

Poincaré se posadil a uvědomil si, že sedí v klidu a míru hotelového apartmánu, daleko od pouličních

bouří. Quito začal přecházet po koberci. „Můžete mi věřit nebo nemusíte, pane inspektore, ale já

jsem si násilí nepřál. Získávali jsme sympatie veřejnosti. Cítil jsem to!“

Poincaré souhlasil. „Sehráli jste brilantní představení. Ale co se týká toho nečekaného vzplanutí násilí

– každý okamžik vašeho shromáždění byl pečlivě naplánovaný. Myslím si, že jste sem pozval původní

obyvatele, aby podnítili dav ke vzpouře. Nemám pravdu?“

„Nepřehánějte.“

„Ten muž, který se pořezal, toho jste také instruoval, co má udělat?“

Quito se zastavil. „Co na to mám říct? Vytvořil jsem okrasnou zahradu, kterou obývají lidé. Jsem

umělec, inspektore, a tyto činy jsou mé umění. Sám jste viděl, jak při podobné příležitosti vzplanou

vášně. Já ho k tomu nenutil. Pořezal se sám. Ale na druhé straně, udělal něco špatného? Byl to jen

kamínek, stejný jako všechny ostatní. Ujišťuji vás, že prolití krve samo o sobě není problém.

Problémem je, že pět set let tekla pouze naše krev, ne vaše.“

„Jestli to pro vás něco znamená, tam venku jste získali mé sympatie.“

„Na to už je pozdě,“ opáčil Quito a zase začal přecházet. „Řekl jsem vám už v Amsterdamu, že

nebudeme dál mlčky čekat, až nás někdo jiný zachrání.“

„Rozdrtí vás.“

„Drtí nás už teď.“

Poincaré si ohmatal obvaz na čele. „Co se stalo?“

„Stalo se to, že vás jeden úctyhodný Kanaďan praštil po hlavě obuškem. Hledal jsem vás v zástupu,

protože mi váš spolupracovník oznámil, že přijdete. Musím konstatovat, že jste byl se svým bledým

obličejem a v obleku docela nápadný.“ Quito se zasmál. „Když mě moje ochranka spěšně odváděla do

bezpečí, poslal jsem Juana, ať se vrátí a doprovodí vás do auta, ale bohužel se trochu opozdil.

Momentálně jste na bezpečném místě mimo město. Dovolil jsem si pozvat svého lékaře, aby vás

prohlédl, zatímco jste byl v bezvědomí. Myslím, že to nebylo první zranění, které jste utrpěl v bitvě!“

Poincaré si znovu sáhl na obvaz na čele a nahmatal pod ním stehy.

Quito jako by mu četl myšlenky. „Považujte to za memento, pane inspektore. Pokaždé, když projdete

kolem zrcadla, si na mě vzpomenete. A žádný strach, my domorodci také věříme teorii

mikroorganismů. Můj lékař používal dezinfekci a sterilní jehly. Tohle vám tu nechal.“ Sáhl do kapsy

pro lahvičku s tabletkami. „Bactrim na několik dní. Pro jistotu, kdyby vám ti hnusní mikrobi přece

jenom pronikli do těla.“

„Váš lékař?“

„Co vás na tom překvapuje? Potentáti v Chateau Frontenac taky mají svoje doktory. Jak stárnu, moje

žena naléhá, aby se mnou jezdil. Co jste od chudobného pastevce z And čekal, obklad z rozžvýkaného

tabáku? Cha, cha!“

„Co se stalo s mým partnerem?“

„Ten mladý muž byl zatčen se všemi ostatními. Večer však policie zadržené propustila, aniž je z

čehokoliv obvinila – na příkaz policejní soudkyně, která se na demonstraci dívala v televizi. Prohlásila, že byla pohnutá k slzám. Pan Ludovici je s největší pravděpodobností zpátky v hotelu a dělá si o vás

starosti.“

Poincaré se pokusil vstát. „Měl by si je dělat?“

„Neurážejte mě. Až tady skončíme, Juan vás zaveze do hotelu. Víte, mám vás rád už od našeho

prvního setkání. Máme společnou buldočí tvrdošíjnost. Po všem tom žalu, který jste nedávno prožil,

jste pořád tady, v plné práci. Šokovalo mě, když jsem se dozvěděl o tragédi , která postihla vaši

rodinu, a o smrti vaší vnučky. Kdo mohl spáchat takové zvěrstvo? Člověk, o kterém jste mluvil v

Amsterdamu?“

Poincaré na něj beze slova hleděl.

„Špatné zprávy se bohužel šíří rychle.“

„Jsem tady služebně, pane profesore.“

„Tím jsem si jistý. O Fensterově vraždě jsem vám už řekl všechno, co vím, ale třeba pro mě máte nové

otázky. Byla by škoda přijet takovou dálku a neodnést si nic než sedm stehů.“ Quito kývl na svého

asistenta, který odešel do vedlejšího pokoje a zavřel za sebou. „Co pro vás mohu udělat, pane

inspektore?“

Poincaré se zvedl a na nejistých nohou přistoupil ke stolu, na který rozložil tři fotografie Dany

Chambiové.

Quito se hned pro jednu natáhl. „Dana!“

„Takže ji znáte?“

„Samozřejmě. FOPO sponzorovala její studium na Harvardu. Nemohla by si dovolit ani letenku do

Bostonu, natož školné. Přijali ji na doktorské studium, ale univerzita neměla peníze, aby jí nabídla

stipendium. Požádala tedy o podporu FOPO. My – to znamená příslušný výbor, který se těmito věcmi

zabývá – jsme její žádost posoudili a rozhodli se ji sponzorovat. Úžasně inteligentní žena, ale v

poslední době trochu nevyzpytatelná.“

Poincaré ztěžka dosedl do křesla. „A čirou náhodou pracovala pro Fenstera.“

„Proč ne? Vyhlédla si ho, potom vyhledala mě. Když naše spolupráce s Jamesem skončila, necítil jsem

vůči němu žádnou zášť ani výčitky.“

„Chcete naznačit, že ze všech matematiků na světě, u nichž mohla Dana Chambiová studovat, si našla

právě Jamese Fenstera, který náhodou spolupracoval s vámi? Věděl Fenster o tom spojem?“

„Neptal jsem se ho. Měl jsem?“

„A tomu říkáte shoda okolností?“

„Ryzí náhoda.“

„V jakém smyslu se vám v poslední době jeví nevyzpytatelná, pane profesore?“

„Dřív nám pravidelně zasílala zprávy o pokroku ve studiu. Když se nám neozvala v květnu po skončení

letního semestru a nedala o sobě vědět ani v červnu, snažili jsme se s ní spojit. Bezvýsledně. Děláme

si starosti a hledáme ji. Jak asi víte, odešla z Harvardu.“

„Ano, vím o tom.“

„Patří k nám, pane inspektore. Je jedna z nás. Chci jí pomoci najít nové školicí pracoviště, aby mohla

dokončit studia. My domorodci potřebujeme všechny Dany Chambiové, které máme, chceme-li

zlepšit svůj život. Domnívala se, že studuje prevenci nemocí, ale já jsem ji připravoval na vedoucí

pozici ve FOPO. Věčně tady nebudu.“

Poincarého bolel ztuhlý krk a potřeboval se napít něčeho ostřejšího. Ale ne tady.

„Vidím, že na vás Dana hluboce zapůsobila. Ostatně jako na každého. A s Fensterovou vraždou

nemohla mít absolutně nic společného. Tomu přece nemůžete věřit, nebo snad ano?“

„Zatím nevěřím ničemu,“ odvětil Poincaré. Nelhal. Jistě, byla v Paříži i v Amsterdamu, ale na druhou

stranu se všichni, kdo o ní mluvili – Roy, Bel , Quito – shodli, že nebyla žádný zabiják. Koneckonců

mohl tento závěr podpořit z vlastní zkušenosti při setkání s ní. „Sešel jste se v Amsterdamu se slečnou Chambiovou?“ zeptal se. „Zdržovala se tam ve dnech předcházejících výbuchu bomby.“

Quita ta informace očividně překvapila. „Vyloučeno,“ vyhrkl. „Jistě věděla, že se v Amsterdamu

chystají velké protesty proti WTO. Byla by mě vyhledala. Nijak jsem se neskrýval. Ne, tomu nemohu

uvěřit.“

„Máme k dispozici hotelové záznamy s jejím vlastnoručním podpisem. Věřte tomu.“

„Pomáhala Fensterovi?“

„Nebo taky ne.“

„Neměla důvod mu ublížit.“

„Kdo tedy tu bombu nastražil?“

Quito přistoupil k oknu a rozhrnul závěs. „Tohle už jsme prošli. Nemám nic, co bych k tomu dodal.

Snad vám pouze připomenu, že blízkost k místu činu ještě z nikoho nedělá vraha – ani ze mě, ani z ní.

Něco takového by Dana nikdy neudělala.“

Poincaré se musel otočit celým tělem, aby na Quita viděl. „Byla v Amsterdamu. Od té doby jsem se s

ní jednou setkal. V Cambridgi. Teď je pryč a zřejmě si nepřeje, abychom ji našli. Já, vy, kdokoliv.“

Quito přešel místnost a podal inspektorovi ruku. „Uzavřeme dohodu, my dva. Jestli Danu najdu,

zavolám vám. A jestli ji najdete vy, můžete projevit stejnou laskavost. Dobrou noc… a dávejte na sebe

pozor.“

„Měl bych ještě pár otázek,“ namítl Poincaré.

„Už ne, pane inspektore. Odpočiňte si. Vypadáte velmi, skutečně velmi unaveně.“

28

„Vyptával jsem se ve všech nemocnicích,“ rozčiloval se Ludovici, když Poincaré ve dvě ráno vešel do

hotelové haly. „Obvolal jsem pohotovosti i privátní ordinace, dokonce jsem volal i do márnice.

Kristepane, Henri, nevypadáš o moc lip než mrtvola.“

Poincaré popsal vše, nač si vzpomněl, což ponechalo zhruba dvouhodinovou temnou mezeru, kdy

nedokázal vysvětlit, co se s ním dělo. Policista s obuškem padl k zemi po zásahu taserem. Jeho

samotného praštil někdo jiný, klidně to mohl udělat i Quitův člověk. Teď už však bylo na rekonstrukci

události pozdě a kvůli bolestivému bušení v mozku nemělo ani smysl o čemkoliv spekulovat. Prostě a

jednoduše dostal palicí po hlavě a teď se cítil nejistý a zvedal se mu žaludek. „Quitovi nevěřím,“

zasípal. „Neřekl mi zdaleka všechno, co o Chambiové ví.“

Ludovici obrátil oči v sloup. „Nezačínej s tím zas.“ Na líci mu tmavla nepěkná podlitina a při chůzi

mírně kulhal.

„Paolo, mám týden, abych to rozřešil po svém. Uvidíme se v Lyonu.“ Poincaré zamířil k výtahu.

„No dobře. Fajn. Přestaneme se bavit o práci a vezmeme si něco proti bolesti. Víš, že jsem jednoho

policajta srazil do bezvědomí? Vůbec ho nezajímalo, když jsem mu strčil placku před ksicht. Jakmile

přešel za bariéru, stal se z něho nemyslící blázen. Co za výcvik jim tady poskytují?“ Ukázal na výklenek se stolkem. „Objednal jsem láhev a dvě sklenky. Usoudil jsem, že se tady dříve nebo později ukážeš.

Tak pojď. Můžeš mi vyprávět o jiných pouličních bouřích, kterých ses zúčastnil, a já ti popíšu žalobu,

kterou proti Kanaďanům podám a obviním je z policejní brutality.“

Té noci Poincaré nespal. Do čtyř ráno pil s Ludovicim, potom ho poslal na střeleckou soutěž a opíraje

se o stěny se dobelhal do svého pokoje. Prohlédl si zranění na čele – Quitův lékař mu na něm

zanechal rovnou řadu stehů – a potom otevřel složky s materiály o Fensterově případu a rozložil jejich

obsah na postel. Vedle nich umístil fotografie Madeleine Rainierové a Dany Chambiové. Probíral

obrázky z Fensterovy galerie, ale nedařilo se mu přiřadit k nim nějaký příběh, i když mu instinkt

napovídal, že s největší pravděpodobností hledí na důležité zdroje relevantních informací. Zamyslel

se nad snímkem, který zobrazoval zastřiženou část listu neznámého stromu. Tato fotografie ho

fascinovala od samého počátku a myslel na ni i za vynuceného pobytu ve Fonroque. Fensterův detail

přímo volal po pátrání po něčem mimořádném uprostřed obyčejného listu.

Když se na něj Poincaré díval tentokrát, vyvolal v něm snímek velmi nepříjemný pocit. Okamžitě mu

připomněl plánek města: ulice, celé čtvrti, plánovaná výstavba. Měl ve zvyku vytisknout si z internetu

před každou návštěvou neznámého města jeho mapu a letecké záběry, jejichž prostřednictvím si

udělal představu o vzdálenostech a směrech. Vytáhl plán Québeku, složil ho do čtverce a položil na

postel vedle listu.

Tohle nebyla metafora. Města nebyla jako listy, spíš v nějakém esenciálním smyslu skutečně byla

listy. Spojoval je základní princip, který sahal hlouběji než biologie a předcházel jí, dával jí řád.

Poincaré studoval identické struktury – trasy, jimiž se dopravují živiny, odvádí odpad a zajišťuje

komunikace. Žádná buňka neexistuje bez spojnice s hlavní linií a všechny spolu sousedí, přiléhají k

sobě až po ostrou dělicí hranici. A virtuální interakce mezi buňkami udržují organismus v chodu.

Města, listy. Co dál? Poincaré hleděl na to, co před ním viděl Fenster, ale pořád se nedokázal

odhodlat k poslednímu kroku, který matematik učinil, přejít od věcí, jichž se člověk může dotýkat –

třeba listů či puklin v asfaltu –, k abstraktním entitám, jako jsou správní oblasti Francie nebo globální ekonomika. Vzal si tužku a papír a načrtl tok akreditivů, obchodních dohod a tarifů, jako kdyby to byly součásti organismu, v němž narostly dopravní trasy z produkčních center a do nich. Viděl to na vlastní

oči, ale nedokázal se s tím smířit.

Když vyšlo slunce, Poincaré věděl, že během předlouhé noci ušel s Jamesem Fensterem polovinu

cesty, ale že zatím nemá dost sil, aby urazil celou vzdálenost. Posbíral materiály, zatáhl závěsy a

prospal celý den. Vzbudil se v pět odpoledne, právě včas, aby se navečeřel a stihl noční let do

Minneapolisu. Osprchoval se a pečlivě se oblékl, což jej kupodivu osvěžilo, alespoň vnitřně. Navenek

moc svěže nevypadal. Zrcadla nelžou, stejně tak nelhali Quito a Ludovici. Ale srdce dělalo dobrotu.

Vyspal se a snědl opravdové jídlo.

Poincaré se okénkem letadla díval na zelenkavé pruhy polární záře. V minulosti už něco podobného

viděl. Kdysi pronásledoval šiřitele dětské pornografie až na sever Norska, do vesnice, na kterou

několik měsíců v roce nezasvítilo slunce, kde jeden subalterní úředník shromáždil tu nejodpornější

sbírku digitálních fotografií zobrazujících sexuální zneužívání dětí (nejmladším byl sotva rok) a pak ji prodával a za peníze šířil po internetu. Zázraky moderní technologie. Když hubeného a zakřiknutého

otce tří dětí odváděli k policejnímu hlídkovému vozu, jedinému v okrsku zahrnujícím asi třicet obcí na

širých pláních dalekého severu, zatímco agenti Interpolu nakládali počítače a kartotéční skříně do

přistavené dodávky, Poincaré se opíral o sloup elektrického vedení a hleděl na oblohu, jež se velmi

podobala té, kterou nyní pozoroval z letadla. Kdyby mu v té chvíli někdo poklepal na rameno a řekl

mu, že polární záři způsobují bojující dinosauři, možná by mu odpověděl Proč ne? Plný knižních

vědomostí, které nic nevysvětlovaly, se díval, jak částice proudící ze slunce explodují ve vysokých

vrstvách atmosféry, zatímco hluboko dole otřesená provinilcova manželka se stejným úžasem

sledovala, jak strážci zákona odvádějí cizího člověka, kterého dosud pokládala za svého životního

druha. Je v silách lidského rozumu pochopit jedno či druhé?

Poincaré chodil po tomto světě již sedmapadesát let, ale krásu, kterou vnímal nejen Fenster, ale i

Chloe tehdy před vraty stodoly ve Fonroque, míjel bez povšimnutí. Jak je možné, že neviděl symetrii v

symetrii, přestože žil těsně vedle ní, v takové blízkosti, jaká dělí jeden srdeční tep od následujícího? V

jeho kardiogramu žil sjednocující prvek společný úderům blesků, listům stromů i postupnému růstu

měst. Neodvažoval se ptát sám sebe, kde nebo čím tohle všechno skončí, protože otázky znamenají

hledání odpovědí, které nebyl ochoten podstoupit. S jistotou však věděl, že Fensterovi se celý svět,

nahoře i dole, třpytil jako polární záře. A v tomto třpytu ležel klíč k jeho vraždě.

Poincaré se odvrátil od okénka.

Dlouhá nízká budova z kamene a nosných skleněných plátů, v níž sídlí místní pobočka Úřadu

veřejného zdraví státu Minnesota, se nachází na Robert Street a svým vzhledem připomíná gigantický

exemplář hmyzu. Poincarého přivítala vedoucí kanceláře, která ho po velmi stručném vysvětlení

zavedla do místnosti plné až po strop lepenkových skladovacích beden. Stačila by jediná cigareta,

pomyslel si inspektor, a patnáct tisíc lidí přestane papírově existovat. „Jsou to jen informační

zpravodaje a vnitřní memoranda,“ vycítila jeho obavy. „Životně důležité záznamy přechováváme v

digitalizované podobě na serveru a také v počítačích mimo území státu. Pojďte za mnou. Myslím, že

máme, co sháníte.“

Byl dost starý, aby si pamatoval, jak hledal životně důležité záznamy v krabicích od bot. „Nechci vás

připravovat o vzácný čas, paní Reynoldsová.“

„To je dobře,“ přikývla, „protože ho moc nemám.“

Došli do osamělé kanceláře bez oken, která v předchozím životě sloužila jako sklad smetáků, hader a

čisticích prostředků pro uklízečky. Výlevka upevněná na zdi přetékala zmačkanými papíry a police se

prohýbaly pod úhledně uspořádanými krabicemi se spisy. Na dveřích si Poincaré ke svému údivu

všiml její jmenovky. Paní Reynoldsová pracovala ve skladišti uvnitř skladiště.

Posadili se k psacímu stolu a inspektor vytáhl z kufříku kopi rodného listu Madeleine Rainierové,

kterou si vyžádal. „Osmého listopadu devatenáct set osmdesát. Zdravotní středisko okresu Hennepin.

Mohl bych vidět originál nebo alespoň digitalizovanou kopi ?“

Prohlédla si jeho verzi rodného listu. „Dvě věci,“ začala. „Za prvé jsou papírové doklady uloženy v

trezoru na severu v Iron Range. Nejlepší, co vám můžeme nabídnout, je digitální faksimile. Za druhé

máte ověřenou kopi . Vidíte tady tu značku? Je to platný doklad, ale některé informace v něm mohou

chybět. Dejte mi pár vteřin.“ Vložila jméno do databáze, a když na monitoru naskočily požadované

údaje, sáhla pro brýle zavěšené na šňůrce kolem krku.

„Rodiče… souhlasí, adresa také. Tentýž dokument. Pracujete s autentickým dokladem,“ potvrdila a

vzhlédla. Pak otočila monitor k Poincarému a inspektor začal porovnávat papírový dokument, který

držel v ruce, s údaji na obrazovce. „Co znamená ta značka na originálu?“ zeptal se. „Na mé kopi

není.“

Žena si otočila monitor zpátky k sobě. „Jak říkám, ověřené kopie postrádají informace, které nejsou

nezbytné pro uznání důkazu o státním občanství nebo data narození. Tato značka znamená, že

Madeleine Rainierová měla dvojče.“ Klikla na odkaz a na obrazovce naskočil jiný záznam. „Bratr.

Marcus… Porodní váha kilo padesát šest. Narodil se o osm minut později.“ Ověřila si něco v

Madeleininých údajích. „Chudák, takové nedochůdče. Sestra vážila dvě kila osmdesát.“

Poincaré se na židli odsunul. „Podivné.“

„Inspektore, toto je rozdíl mezi ověřeným a neověřeným dokumentem. Copak jste neposlouchal?

Některým lidem je srdečně jedno, jestli ostatní vědí, že jsou z dvojčat, a mají na to samozřejmě plné

právo. Ale my vycházíme z předpokladu, že většina občanů si přeje chránit své soukromí, takže

všechny ověřené rodné listy, které tento úřad rozesílá, obsahují pouze jedno jméno.“

Připomínala mu přísnou učitelku, s níž se déle než rok trápil na základní škole. Probodla ho pohledem.

„Rozumíte?“

„Ano, jistě.“ Požádal o kopie kompletních rodných listů Madeleine Rainierové a jejího bratra Marcuse

a pak ukázal na adresu, která byla na obou dokladech stejná. „Bydleli v Minneapolisu. Je ta ulice

odtud daleko?“

Zadívala se na monitor. „Říkáte, že jste přiletěl z Francie?“

„Přesně tak.“

„Potom je docela blízko. Pětačtyřicet minut v hustším provozu.“

Poincaré dopadl několik sériových vrahů, kteří pocházeli z široce rozvětvených rodin. Jejich rodiče a

sourozenci pak seděli v soudní síni, nervózně si mnuli ruce a říkali, že o ničem neměli ani tušení.

Banovič měl bratry. Francouzský Jack Rozparovač Joseph Vacher měl sestru. Inspektor přesto

nečekal, že kdokoliv natolik poznamenaný životem, až se ocitl na seznamu týkajícím se tohoto

případu, by mohl být něco jiného než osamělé a nešťastné dítě.

Takže Rainierová má bratra. Poincaré pochyboval, že by tato informace případ jakkoliv ovlivnila,

stejně jako pochyboval, že by v domě, kde strávila dětství, po téměř třiceti letech objevil něco

užitečného. Přesto udal taxikáři adresu, sedl si dozadu a v duchu procházel vše, co o Madeleine

Rainierové věděl. O čtyřiačtyřicet minut později – předpokládal, že odhad paní Reynoldsové bude

přesný – odbočil taxík do ulice sotva širší než stezka pro cyklisty, která vedla podél břehů několika

vzájemně propojených jezírek. Lemovaly ji majestátně působící cihlové omítnuté domky, obklopené

udržovanými trávníky a s velkými okny, za nimiž se rýsovaly krajkové záclony a ozdobné lustry. Řidič

zastavil před jedním z větších domů a Poincaré se vydal dlážděným chodníkem k portiku

podpíranému čtyřmi masivními sloupy. Zaklepal a obdivoval výhled přes jezero na velkoměstskou

siluetu Minneapolisu.

Muž, který mu otevřel, byl v ramenou tak shrbený, že musel natahovat krk, aby si návštěvníka

prohlédl. „Přejete si?“ Silný hlas Poincarého překvapil. Vytáhl služební průkaz a muž ho studoval jako

nějaký vzácný artefakt. Přenesl pohled od dokladu k návštěvníkově obličeji a zase zpátky. „V minulém

životě jsem působil jako federální soudce,“ oznámil důrazně. „Že by se vrátil jeden z mých starých

případů, aby mě kousl?“

„Kdo to je, Nate?“ ozvalo se z chodby.

„Okamžik, drahá… O co se jedná?“

„Pan Rainier?“

Muž sebou zmateně trhl. „Ne. Nathan Jorgenson.“

Poincaré mu předložil rodné listy Madeleine a Marcuse Rainierových a upozornil na adresu uvedenou

na obou dokumentech. Pak přečetl jména. „Přijel jsem snad na nesprávné místo, monsieur?“

Muž si prohlédl papíry a po chvíli znovu natáhl krk. „Tahle jména jsem už neviděl hodně dlouho a na

ty lidi jsem docela zapomněl. Pojďte prosím dál, pane inspektore. Tohle by měla slyšet i moje žena.“

Poincaré ho následoval dlouhou chodbou, z níž vedly dveře do salonu, hudební místnosti a na

schodiště, pak do jídelny a kuchyně. Až u zadní stěny domu zahnuli doprava do nejmenšího pokoje s

oknem vedoucím na bylinkovou zahrádku. Paní Jorgensonová seděla v kolečkovém křesle u

teplometu. Odložila pletací jehlice a usmála se na návštěvníka, jehož jí manžel představil. Poincaré si všiml zarámovaných krajek visících na stěnách a zeptal se: „To jste dělala vy? Tak krásné vzory jsem

neviděl ani v Bruggách. Kde k tomu berete tu trpělivost?“

Paní Jorgensonová se zasmála a poklepala si dlaní na nemohoucí nohy. „Přímo tady. Sezení je moje

specialita. A i když mi tělo pomalu dosluhuje, ruce a oči mám pořád dost dobré, abych mohla vyšívat.

Co pro vás můžeme udělat, pane inspektore?“

„Přišel se zeptat na Rainierovy děti, Anno.“

Manžel si sedl vedle ní.

Poincaré se začal ptát, a než Anna a Nathan Jorgensonovi překonali vlnu emocí, uvažoval, zda on a

Claire dostanou šanci společně zestárnout. Chce vůbec žít tak dlouho, aby ji viděl odkázanou na

invalidní vozík?

„Je to moc smutný příběh,“ rozpovídala se paní Jorgensonová. „S dětmi jsme se nikdy nesetkali. Měli

celkem tři.“

„Tři?“ podivil se Poincaré. „Já vím jen o Madeleine a jejím bratru, dvojčeti.“

„Ano, ale pak měli ještě staršího bratra. Jestli mě neklame paměť, v době té nehody měla dvojčata

dva roky a starší chlapec čtyři. Tento dům jsme koupili o rok později… Podle toho, co jsme se o nich

dozvěděli, byli manželé Rainierovi úspěšní mladí lidé. On pracoval jako právník a ona učila na

univerzitě. V osudný pátek večer zůstaly děti doma s opatrovnicí a rodiče odjeli do divadla. No a když

se po představení vraceli domů, narazil do jejich auta opilec, který nezastavil na červenou, a oba

zahynuli. Neměli žádné příbuzné a kupodivu nezanechali ani poslední vůli. Tohle jsem nikdy

nepochopila. Ale povídalo se, že se do Minneapolisu přestěhovali z východního pobřeží, když jim

nevyšel jakýsi podnikatelský záměr. Tím by se možná vysvětlilo, že nestihli sepsat závěť. Myslím, že

dvojčata se už narodila tady, ale starší hoch ještě na východě. Tuším v Massachusetts… Ne, v

Connecticutu, protože se přistěhovali z New Havenu. Paní Rainierová učila na Yale.“

„Ale i tak. Jak si mohli dovolit tak velký dům?“ nešlo Poincarému do hlavy.

„Ta žena byla podle všeho vynikající chemik a univerzita ji chtěla získat, takže tento dům koupila a

platila hypotéku. Rainierovi ho nevlastnili. Ukončili všechny své aktivity na východním pobřeží a tady

začali nový život.“

„Dokonce si nechali vyplatit životní pojistky,“ doplnil manžel, „aby uhradili dluhy. Zachovali se

opravdu čestně. Vyhnuli se bankrotu, ale ocitli se na mizině. Jak říkám, smutná záležitost. Sirotci

zůstali zcela bez prostředků.“

„A bez příbuzných, kteří by se jich ujali!“ pokračovala žena. „Po nehodě žili nějaký čas u sousedů, než se našlo trvalejší řešení. Byla kolem toho spousta řečí, co by se mělo udělat, ale nakonec nikdo ze

sousedů nebyl ochoten se tří nemajetných sirotků ujmout, a tak je stát nabídl k adopci. Vím, že se od

sebe oddělili, ale netuším, co se s nimi potom stalo.“

Anna Jorgensonová měla sněhobílé vlasy řidší než její manžel a nohy zakryté kostkovanou vlněnou

dekou. „Bohužel jsme se do tohoto domu nastěhovali, až když byla ta záležitost vyřízená. Je mi to

hrozně líto, byli bychom se těch dětí s Natem ujali. Víte, pocházíme z jiného státu,“ řekla Poincarému,

„a o té nehodě jsme předtím neslyšeli. Ale občas mě napadá, že při lepším načasování mohlo být

všechno jinak. Postarali bychom se o ně. Zůstaly by spolu a vyrůstaly by ve stejném domě a ve stejné

čtvrti.“ Dojetím se vysmrkala. „Měli jsme pět dětí, pane inspektore. Ty tři navíc bychom klidně

zvládli… Puká mi srdce, když na ně pomyslím. Opravdu.“

29

Poincarého uvítala po probuzení do nového dne zpráva o sebevražedném bombovém atentátu na

náměstí Piccadil y Circus nedaleko Shaftesburyho památníku se slavnou sochou boha lásky. Na

obrazovce se střídaly záběry na zdemolované obchody s výpověďmi plačících očitých svědků

výbuchu, kteří popisovali, jak atentátník vykřikl Ježíš je náš pán! a hned nato se odpálil. Kameraman

zaostřil na děsivou směsici částí lidských těl, které ležely mezi zakrvácenými letními šaty a

větrovkami. Tragédie si dosud vyžádala dvanáct obětí a byla mezi nimi i těhotná matka tří dětí.

Tento atentát ve jménu Ježíše Krista byl první, k němuž došlo na britské půdě. Postiženo bylo již šest

zemí Evropské unie a samozřejmě Spojené státy, kde vybuchly bomby v New Yorku u Rockefel erova

centra a na nábřeží Fisherman’s Wharf v San Francisku. Předchozí sebevražední fanatici nosili pod

bílými rouchy vesty nacpané trhavinou, kuličkami z ložisek a hřebíky. Sněhobílá roucha však rychle

vešla ve známost jako poznávací znak Vojáků vytržení a každý, koho v něm viděli, se musel podrobit

osobní prohlídce. Londýnský útočník se vyhnul odhalení tím, že si přes vestu oblékl tyrkysovou

havajskou košili ozdobenou palmami a ananasy. Na videu zaslaném redakci deníku Times mluvil

klidným hlasem vzdělaného člověka s britským přízvukem – zřejmě aby rozptýlil prvotní podezření,

které směřovalo na americké hlasatele evangelia – o velkém Utrpení. „Bůh na nás seslal Soužení,“

hlásal do webkamery oděný v bílém rouchu, „a já se cítím povinován k němu přispět. Z celého srdce

doufám, že moje mučednická smrt urychlí Druhý příchod a přinese požehnání vám všem.“ Vyjádřil

upřímné přesvědčení, že mu sebevražda zajistí místo v Ráji, a poděkoval za privilegium doprovodit ty,

kdo zemřou s ním, k Pánu, kde budou dlíti po jeho pravici. Poincaré se neubránil myšlence, že ten

člověk vypadal úplně obyčejně, jako soused odvedle, který se chystá na rodinnou procházku do

parku. Jestliže se dokáže vyhodit do vzduchu on, pak je podezřelý úplně každý.

Podle očekávání mluvčí římskokatolické, pravoslavné, anglikánské a protestanské církve atentát

rychle a ostře odsoudili a kategoricky odmítli jakékoli násilí páchané ve jménu Ježíše Krista. Jejich

hněv však nezabránil předchozím útokům inspirovaným křesťanstvím, a tak je už nikdo neposlouchal.

A nikoho také neutěšily veřejně známé osobnosti, které nabádaly ke klidu a varovaly před

démonizováním málo pravděpodobných hrozeb. Podle statistiků hrozila smrt v důsledku aktivit

Vojáků vytržení se stejnou mírou pravděpodobnosti jako úmrtí přímým zásahem asteroidu. Zrodil se

však nový druh strašáka: bílý křesťanský fundamentalista, který ničí v zájmu vyššího dobra.

Džihádističtí sebevražední bomboví atentátníci v Kábulu získali bratrance, Jonesy a Smithe, kteří se

vyhazují do vzduchu na Piccadil y. Dospívající mladík, který přežil londýnský masakr, shrnul náladu

těmito slovy: „Co je to sakra za svět, když už si nemůžu zaběhnout do obchodu koupit ponožky, aniž

bych riskoval život?“

* * *

V hale budovy Elmera L. Andersena, kde sídlí Oddělení sociálních služeb, v centru St. Paulu hledal

Poincaré v místním telefonním seznamu a po chvíli narazil na Úřad pro adopce státu Minnesota.

Zdvořilý úředník ho však ve vší slušnosti odpálkoval. „Pane, já vám bez soudního příkazu žádné

osobní údaje skutečně vydat nemůžu.“ Poincaré se ho všemožně snažil zlomit, aby mu dovolil

alespoň nahlédnout do spisu Madeleine Rainierové, ale úředník stál neoblomně na svém. Nakonec

však přece jen trošku povolil. Pokud inspektor potřebuje ty materiály tak nutně vidět, ať zajde na

státní policii, která písemně potvrdí jeho dobré úmysly, a s tímto papírem ať se odebere za správním

soudcem, který by mohl vydat příkaz k uvolnění řečených materiálu. „Podívejte se,“ řekl ten dobrý

muž, „nevím, k čemu ty údaje potřebujete, ale já už jsem zažil snad všechny variace neštěstí

způsobeného zneužitím důvěrných záznamů. Viděl jsem, jakou škodu dokáže natropit zveřejnění

informací, o kterých nevěděli ani samotní adoptovaní. Například o jejich skutečných rodičích. Nebo

finanční záznamy. Chápu, že máte své důvody, ale my tu máme zase svoje. Chcete-li se na cokoliv

podívat, přineste mi soudní příkaz.“

Zbytek dopoledne věnoval inspektor návštěvě místní služebny státní policie. V St. Paulu bylo naštěstí

dost málo hodin na to, aby kancelář Interpolu v Lyonu měla ještě otevřeno a mohla potvrdit

Poincarého totožnost. Policisté si samozřejmě mohli stáhnout a ověřit červený zatykač na Madeleine

Rainierovou a snažili se mu pomoci, ovšem ne natolik, aby jej ušetřili několikahodinového vyplňování

nejrůznějších formulářů. Nakonec ho seržant doprovodil k nedaleké soudní budově, a když spatřil

soudkyni, za kterou šli, rozběhl se za ní a představil jí francouzského kolegu. Než stihl Poincaré říct jediné slovo, dozvěděl se, že ať už má na práci cokoliv, ta její je důležitější. Podívala se na hodinky a oznámila: „Mám přestávku mezi dvěma přelíčeními. Vaší žádosti rozumím, inspektore, ale není mi

jasné, co vás vede k zájmu o osobní údaje Marcuse a Theodora Rainierových, když stíháte jejich

sestru. Máte devadesát vteřin.“

„Mohla u nich vyhledat útočiště, Vaše Ctihodnosti.“

Soudkyně nakrčila obočí. „Podle materiálů v jejich složce se naposled viděli před šestadvaceti lety.

Toto mi nestačí. Znovu se ptám, máte nějaký pádný a relevantní důvod ke svému zájmu?… Už vám

zbývá pouze šedesát vteřin.“

„Mohou vědět, kde se momentálně zdržuje.“

„To předpokládá, že je vyhledala. Já se ovšem předpoklady řídit nemůžu. Vaše žádost se zamítá.

Podepíšu pouze příkaz k uvolnění osobních údajů Madeleine Rainierové, nikoho jiného.“ Vešla do své

pracovny a zavřela mu dveře před nosem, takže jí Poincaré nemohl ani poděkovat.

Neztrácel čas a vrátil se do Úřadu pro adopce, kde už čekal úředník s materiály Madeleine Rainierové

vyvolanými na čtečce mikrofiši. „Státní policie mě informovala a já jsem vyhledal příslušný záznam.

Tady ho máte.“ Přitáhl k zařízení druhou židli a Poincarého okamžitě zarazila fotografie dva a půl roku staré holčičky s blonďatými rovnými vlásky, kulatým obličejem, dolíčkem v bradě a nezaměnitelnýma

šedýma očima – bezpochyby tatáž žena, s níž se o čtvrt století později setkal. Podrobně pročetl spis,

zapsal si některé údaje pro pozdější použití a požádal úředníka o vytištění dokumentů. „Jak bych

zjistil, jestli se pokusila kontaktovat bratry?“ zeptal se. „Přece se dá očekávat, že dítě, které se dozví, že je adoptované a má sourozence, je bude chtít najít, ne? Jistě si vedete příslušné záznamy.“

„Vedeme,“ potvrdil úředník a nahlédl do soudního příkazu. „Jenomže k nim nemáte přístup.“ Pokrčil

rameny. „Frustrující, já vím. Ale představte si, že jste Theodor nebo Marcus Rainier… Či jak se dneska

jmenují. Je vám osmadvacet, respektive,“ podíval se na obrazovku, „třicet let. A najednou vám

zničehonic zaklepe na dveře agent Interpolu a začne se vás vyptávat na sestru, kterou ani neznáte.

Nepřipadá vám to divné?“

„Vyšetřuji vraždu,“ připomněl Poincaré.

„Ano, a oba tihle muži mají zase právo, aby jim nikdo nepřevracel život naruby. Ovšem o této otázce

bychom mohli debatovat, dokud se ovečky nevrátí domů. Soudkyně řekla ne.“ Úředník sáhl na stůl

pro telefonní seznam a našel jméno uvedené v záznamu o adopci Madeleine Rainierové.

Zakroužkoval ho a otočil seznam, aby jej Poincaré viděl. „Adresa je stejná. Bydleli tam ještě před

rokem, když šel ten seznam do tisku. Mnoho štěstí.“

Dům stál na západním okraji St. Paulu na rohové parcele obehnané rezavějícím plotem. V betonové

ploše dvorku byl zapuštěný bazén s hliníkovými stěnami plný spadaného listí. Při zadní straně

pozemku se z hlíny vedle zapleveleného pískoviště zvedala kostra houpačky. Poincaré několikrát

marně klepal a už se domníval, že je dům prázdný. Obešel ho dozadu a zaklepal na jiné dveře. Zase

nic. Vrátil se a naposled zkusil hlavní vchod. Otáčel se k odchodu, když vtom se v chodbě nečekaně

rozsvítilo. Otevřel mu postarší muž a zaclonil si oči. Na sobě měl jen špinavé tričko bez rukávů, jinak nic. Poincaré se představil.

„O co jde?“

„Jste Richard Scott?“

„Daně a účty za elektriku a vodu jsem doplatil tento měsíc.“

Poincaré strčil za práh botu. Když Scott zabouchl dveře, odrazily se mu do tváře.

„Au, to bolí!“

„Madeleine Rainierová.“

„Cože jste řekl?“

„Hledám Madeleine Rainierovou. Nebo Madeleine Scottovou.“

„Odkud ji znáte? Kdo vlastně jste?“ Prohrábl si rukou mastné vlasy a mžoural do odpoledního slunce.

„Pane Scotte, oblečte si kalhoty a promluvíme si.“

„Víte něco o Maddy?“

„Oblečte se, pane Scotte.“

Muž vypadal na svých třiašedesát starší. Na nejistých nohou odkráčel k potrhanému křeslu stejné

barvy jako jeho mrtvolně bledý obličej. Tvrdý život se podepsal na něm i na nábytku. Dům páchl

odpadky.

„Památka na lepší časy,“ vysvětlil Scott. „Co chcete?“

Pracoval jako údržbář v jednom z podniků společnosti General Mil s ve městě. Jako všichni obyvatelé

dvojměstí Minneapolis-St. Paul před pětadvaceti lety spolu s manželkou Irmou, učitelkou, s pohnutím

sledovali tragický osud dětí Rainierových. „Těm zprávám se prostě nedalo uniknout,“ vzpomínal.

„Noviny celé dny publikovaly srdceryvné články a Irma to nakonec nevydržela. Bylo nám hodně přes

třicet a vlastní děti jsme neměli, i když jsme se o to snažili. Rok předtím nás schválili jako vhodnou

náhradní rodinu a čekali jsme na příležitost. No a potom došlo k té nehodě a Irma nedokázala pustit

ty děcka z hlavy. Možná jste viděl jejich fotky. Kontaktovali jsme Oddělení sociálních služeb. Dali si

pořádně na čas, ale pak jednoho dne zavolali, a že se všechno musí hned vyřídit. Řekli nám, že

můžeme adoptovat jenom jedno dítě, všechny tři ne. Jenomže my jsme je chtěli všechny. Podali jsme

příslušnou žádost. Roky jsme šetřili a zvelebovali tenhle barák, aby v něm mohla žít úplná rodina. Měl

jste ho vidět tehdy, když bylo všechno nové a vymalované. Zvládli bychom to.“ Povzdechl si. „Nebyli

jsme žádní boháči, ale dětem bychom zajistili střední vzdělání a možná i státní univerzitu. Prosili jsme, žadonili, všechno marné. Jakýsi manažer v kravatě a spoustou titulů řekl ne, že prý je v nejlepším

zájmu dětí vyrůstat odděleně. V nejlepším zájmu? Tohle se přeci děckám nedělá, kór když dvě jsou

dvojčata. Ten chlap měl plno titulů, ale zdravý selský rozum mu zjevně chyběl. Ty děcka by dopadly

lip, kdyby se narodily jako štěňata v boudě. Skončily by v útulku a já je mohl koupit všechny tři a

dovést si je domů.“

Scott nabídl inspektorovi kávu a zavedl ho do úzké kuchyňky. Dřez i pracovní plocha kredence

přetékaly špinavým nádobím s nedojedenými zbytky, mezi kterými lezli brouci, a Poincaré si

pomyslel, že tady je nebezpečné snad i dýchat. Ale Scott mluvil, a tak s předstíranou radostí řekl, že si rád dá šálek.

„Nechali nás, ať si vybereme,“ pokračoval stařík. „Soptil jsem vztekem, ale na lidi ze sociálky nesmíte řvát, protože by vám řekli, že takto nemůžete vychovávat děti. Irma mě vzala za ruku a uklidňovala

mě, že ti lidé jsou odborníci a že vědí, co je nejlepší, a že chce dceru. Vždycky chtěla dceru. Řekl jsem jí, že není přirozené děti rozdělovat a že s tím nechci mít nic společného, že budou trpět, i když si

jeden na druhého nebudou pamatovat. Ale Irma pořád opakovala, že chce dceru a že toto je naše

nejlepší šance. Jako kdyby tam prodávali auta. Kupte ihned, jinak nabídka zmizí ze stolu.“

Scott se omluvil a Poincaré z vedlejší místnosti slyšel cinkání sklenic. Manželka mu podle všeho před

několika lety zemřela a Scott se zřejmě zanedlouho odebere za ní. Každou vodorovnou plochu, kterou

nezabralo špinavé nádobí, obsadily zaprášené časopisy. Podél stěny stály krabice s rozbitými

kuchyňskými spotřebiči a vratké hromady knížek o kutilství a lovu kachen.

„Dáte si drink?“ ozvalo se od dveří.

Poincaré odmítl.

„Co tady děláte?“

„Hledám vaši dceru.“

„My jsme ji taky chtěli najít!“

Scott vydoloval ze džbánku další lžičku instantní kávy a nabídl hostu nový šálek. Znovu se omluvil a

tentokrát Poincaré zaslechl otevřenými dveřmi zurčení tekoucí moči.

„Maddyin odchod stál Irmu život,“ zavolal z koupelny. „Sice až za devět let, ale zabil ji.“ Žádné

spláchnutí, žádné mytí rukou. Stařec se vrátil ke stolu. „Byla těžko zvládnutelné dítě. Bože, jak jsme se snažili udělat ji šťastnou. Postavil jsem pro ni vzadu hřiště. Irma věděla o dětech první poslední, vždyť s nimi pracovala. Pořád říkala, že jí musíme dopřát čas, že se to spraví. Myslíte, že šestnáct let bylo dost času? Pořád si nemůžu srovnat v hlavě tu hrůzu, co státní úředníci těm dětem provedli. Maddy

to pronásledovalo… Ale naše Maddy byla chytrá holka! Ta se narodila pro školy. Můj přesný opak.

Myslel jsem, že je to pro ni dobré. Dlouho jsme šetřili a ty prachy nám k ničemu nebyly. Dali jsme jí to nejlepší, co jsme mohli. Dali jsme jí naše jméno. Ale ona byla pořád nešťastná a my nakonec taky.

Irmu to doslova ničilo. No a tak jsem jednou vzal Maddy na snídani do města. Bylo jí osmnáct a

zrovna odmaturovala. Dostala plné stipendium na vysoké škole někde na východě, kam ji přijali.

Hlásila se jen na univerzity mimo tento stát. Usoudil jsem, že nastala chvíle, kdy by se měla dozvědět

o své minulosti. Irma naléhala, ať to nedělám, že se k nám třeba už nikdy nevrátí… No, měla pravdu.

Maddy seděla naproti mně za stolem jako zařezaná a mlčela. Věděla od nás, že je adoptovaná, ale

řekli jsme jí, že její rodiče zahynuli při autonehodě v Kalifornii. Chtěli jsme ji ušetřit pročítání

novinových článků z té doby. Řekl jsem jí, že měla dva bratry, a ona druhý den odešla. Políbila mě a

Irmu na rozloučenou, jak to dělala každé ráno. No a když jsme potom odešli do práce, vrátila se a

posbírala si pár věcí. Od toho dne jsme ji už neviděli. Na tu vysokou školu, kam ji přijali, nenastoupila.

Naposled jsme o ní slyšeli asi o rok později, když si změnila příjmení zpátky na Rainierová. Stát nám o tom poslal vyrozumění. Od té chvíle začala Irma umírat.“

„Od té doby jste už o ní neslyšeli, pane Scotte?“

„Dalších deset let ne. Ale před dvěma týdny jsem od ní zčistajasna dostal dopis. Maddy psala, jako

kdyby odešla včera. Zpáteční adresa chyběla, známky byly myslím z Evropy. Napsala, že tehdy musela

odejít tak, jak odešla, a že je jí líto, jestli nám ublížila. Věděla o Irmě, protože se o nás na dálku

informovala, a že prý nás pořád miluje. Ale nevědět celé dětství o tom, že má bratry, to prý bylo pro

ni strašné. Psala, že celé dětství trpěla polozapomenutými vzpomínkami na lidi, kteří pro ni byli

důležití. Zdávalo se jí, že si hraje pořád se stejnými dvěma kluky, ale nikdy jim neviděla do tváře.

Věděla, že jsme to nebyli my, kdo rozhodl o tom, že sourozence rozdělí, ale pro ni bylo prostě příliš

těžké vrátit se do tohoto domu.“

Scott otevřel příborník a vytáhl z něj obálku.

Poincaré si nasadil rukavice a přečetl si dopis. Rukopis se podobal písmu Madeleine Rainierové. Aby

se o tom ujistil, nakolik to bylo bez použití laboratorního vybavení možné, otevřel složku z

Amsterdamu a vyhledal fotokopi její přihlášky v hotelu Ravensplein.

„Má nějaké potíže?“ vyzvídal Scott.

„Možná. Naposled jsem ji viděl před třemi měsíci v Amsterdamu. Potřebuju ji najít. Mohl bych si ten

dopis alespoň ofotit? A hodně by mi pomohla obálka. Chtěl bych udělat pár testů.“

„No, asi ano… pod jednou podmínkou.“

„Pod jakou?“ chtěl vědět Poincaré.

Richard Scott se otočil k oknu. „Jestli Maddy najdete, požádejte ji, ať mě navštíví.“

Když to řekl, prostor v miniaturní špinavé kuchyňce se jakoby scvrkl. Poincaré totiž pochopil

znepokojující pravdu, kterou ten muž nepřímo zvěstoval: pokud se k němu Claire, Etienne, Lucil e a

chlapci nevrátí, Poincarého kuchyň bude zanedlouho vypadat stejně jako tato. Scott se na něj díval

jako z nějakého zrcadla budoucnosti, neoholený, revmatické oči, v jedné ruce hořkou kávu, v druhé

sklenku podřadné a možná i jedovaté whisky. Poincaré mlčel. Člověk nemohl sedět v přítomnosti tak

totální destrukce a něco říkat.

„Co jsou to za potíže, inspektore? Co se jí stalo?“

„Vybuchla bomba. Zemřel člověk.“

Muž odložil whisky, pak i šálek s kávou. „Chcete říct, že Madeleine do toho byla namočená?“

Poincaré přikývl.

„To není možné,“ protestoval stařec. „I kdyby se nás naše dcera zřekla. Já ji znám. Znám její srdce.

Byla to hodná holka. Pořád je hodná. Kdysi se vrátila ze školy bez zimníku. A v Minnesotě umí být

pořádná zima. Irma se jí ptala, co se stalo, a Maddy odpověděla, že na autobusové zastávce stálo

nějaké děcko jen ve svetru a ona mu dala svůj kabát, protože žádný nemělo. Ne,“ zdůraznil Scott,

„ona nikoho nezabila.“

„A co když fakta napovídají opak?“ nadhodil Poincaré.

„Pak byste si měl ta fakta ověřit.“

Někde nad St. Louisem se Poincaré pokusil usnout. Vklíněný na sedadle u okna hledal pohodlnou

polohu, ale po chvíli marnou snahu vzdal. Žena před ním si sklopila opěradlo, mladík po jeho pravici

spal s otevřenou pusou a lehce chrápal. Na klíně mu ležela kniha Jak profitovat z Druhého příchodu a

svým piercingem napodoboval svátého Šebestiána – v obou uších tenké ocelové meče, v jedné nosní

dírce stříbrný zavírací špendlík a kroužky v obočí, dolním rtu a bůhvíkde ještě pod roztrhaným tričkem

a džínsy. Chyběl mu jen dobrý důvod a předčasná smrt a někdo by po něm pojmenoval kapli.

Letoun se stočil na jih a kopíroval tok Mississippi, poté zahnul ostře doprava a směřoval k Los

Angeles. O několik řad před inspektorem se mladá žena vysoukala z prostředního sedadla a zamířila

na toaletu. Poincaré si jí všiml při nastupování – sebevědomá, vlasy stažené do ohonu, taška přes

rameno nacpaná knihami – a zalila jej vlna smutku. Chloe už taková nikdy nebude, nikdy jí nekoupí

perlový náhrdelník, nikdy s ní neposedí dlouho do noci u láhve vína v pařížské kavárně, nepodělí se s

ní o její radostné vzrušení z nabývání vědomostí při studiu nebo seznámení se s příjemným chlapcem

nebo z nástupu do nového zaměstnání. Na rozhovory, při kterých by naslouchal spíše melodi jejího

hlasu než slovům, může zapomenout. Skutečně navždy odešla? Je opravdu zcela vyloučeno, že ho

přivítá, až letadlo přistane v Los Angeles? Poincaré trpěl a věděl, že na tuto bolest není léku. Kdyby se uměl modlit, kdyby četl bibli, asi by požádal Bohao sílu smířit se s tím, s čím se žalmisté smířili již dávno: dívenka se už k němu nikdy nevrátí a on musí prostě čekat, třeba hodně dlouho, ale nakonec

přijde za ní.

30

Laboratoř tryskového pohonu Poincarému připadala jako stárnoucí průmyslový park rozprostřený na

třiceti hektarech porostlých trávou, křovinami a stromy. Na první pohled by člověk těžko hádal, že

zde kosmologové analyzují sluneční vítr nebo hledají planety podobné Zemi, které obíhají kolem

vzdálené hvězdy. Mezi desítkami budov JPL byste však našli takové, v nichž se montují kosmická

plavidla nebo se v nich nachází řídicí centrum vesmírné mise. Koncem třicátých let minulého století,

kdy na tomto místě jistý profesor z Kalifornské techniky zkoušel první modely raketových motorů,

byla tato oblast relativně vzdálená od civilizace. Během doby se však Pasadena postupně rozšířila až

sem a kampus lemovala dálnice, takže se Poincaré mohl jen podivovat, jak se bistra s hamburgery

lepí na sterilně čisté prostory, kde i zbloudilé vlákno prachu může odsoudit k nezdaru vesmírný let v

hodnotě desítek či stovek milionů dolarů.

Kampus leží uprostřed krásné přírody, mezi vzrostlými stromy se občas objeví stádečko vysoké zvěře,

které sešlo z vrcholků pohoří San Gabriel. Poincaré si domluvil schůzku s doktorem Alfonsem

Meyerem, jenž pracoval na vývoji pohonu pro všechny kosmické lodě bez posádky, které NASA v

posledním desetiletí vypustila, včetně letů na Mars s pojízdnými roboty a projektu Deep Impact,

řízené střely namířené do jádra komety vzdálené 430 milionů kilometrů od Země. Prošel nezbytnou

vstupní kontrolou a bezpečnostní zřízenec ho doprovodil bludištěm číslovaných budov do

nenápadného kancelářského komplexu a pak po schodech nahoru do rozlehlé laboratoře.

Meyer, vousatý muž s dlouhými prošedivělými hnědými vlasy staženými do ohonu, seděl hned za

dvojitými dveřmi, nohy v modrých džínsách a kotníkových teniskách složené na chaoticky

neuklizeném psacím stole. U ucha držel telefonní sluchátko, podobně jako drží záporné postavy z

komiksů své oběti, tedy za zátylek, a hulákal: „A ještě jedna věc, Bozo. Jestli mi do pátku neseženeš

vzorek toho nového keramického materiálu, nakopu ti prdel!“ Ukončil hovor domluvou víkendového

setkání u piva a něčeho, čemu říkal „procházka kaňonem“. Pak zareagoval na zdvořilé zaklepání

příslušníka ochranky, přejel jedním pohledem návštěvníka a druhým strážného a zvolal: „Jako že je

nebe nade mnou, opravdový agent Interpolu z masa a kostí! Můj oficiální komentář, pane inspektore,

zní, že toto byla vůbec první vražda raketovým palivem v dějinách.“

Vstal, vehementně potřásl Poincarému rukou, otevřel chladničku plnou nealkoholických nápojů a

nabídl hostu výběr z šesti různých značek dietní koly. Na jeho stole ležela prázdná půllitrová vanička

od zmrzliny.

„Nějaký příbuzenský vztah s Julesem Hernim?“

„Vzdálený,“ přitakal inspektor.

„No to mě podržte! Víte, který problém řešil jako poslední? Stabilitu vesmíru. A to neměl k dispozici

nic než papír, tužku a svůj pozoruhodný mozek… Mimochodem, docela se mu to podařilo.“ Od srdce

se zasmál. „Také se snažíte o něco podobného? Myslím jako dokázat, že se vesmír nerozpadne,

zatímco budeme večeřet?“

Poincaré nevěděl, co může očekávat od muže, který měl doktorát z chemického a strojního

inženýrství, vlastnil pilotní licenci a zpíval v metodistickém kostelním sboru. Nyní přinejmenším zjistil, že by se s Meyerem určitě moc dobře pilo. Pracovní stoly jeho laboratoře přetékaly součástmi

reaktivních motorů, kontejnery plnými chemikálií s dlouhými názvy, centrifugami a směšovacími

komorami. Ze tří digestoři stoupaly odsávací větrací komíny a procházely stropem. Poincaré napočítal

osm počítačů a čtyři chladničky, jednu opatřenou výstražnou značkou radioaktivity. V zadní části

místnosti pracoval technik pod velkou žlutočervenou tabulí hlásající POZOR, NEBEZPEČÍ. Před

vstupem do tohoto prostoru, vybijte statickou elektřinu.

Poincaré znal vědce, kteří si nepřáli nic jiného než si nakoupit drahé hračky a pak se s nimi bavit, aniž by jim do toho kdo mluvil. Meyer vypadal jako jeden z nich. Jeho laboratoř představovala kousek

adolescentního nebe, v němž si stárnoucí chlapci stavějí věci, které dělají bum. Trval na tom, že

inspektora provede po svém pracovišti a stručně jej seznámí s historií pohonných systémů. Procházeli

kolem spalovacích komor a simulátorů, Poincaré si prohlížel miniaturní raketky, solární panely a

lasery. Na jednom stole dokonce rostla pod silnými reflektory hydroponní tráva – dozvěděl se, že

slouží ke studiu přírůstků energie. O dvacet minut později hleděl na fotografi velkého formátu na

Meyerově psacím stole.

„Tahle je fakt dobrá. Moje oblíbená.“

Inspektor se na snímek díval z různých úhlů. „Jsem v zařízení NASA, což znamená, že ať se dívám na

cokoliv, musí to být hodně daleko. Ale nepřekvapilo by mě, kdybyste mi řekl, že je to řez slinivkou

břišní pod mikroskopem.“

Meyer se zasmál. „Tenhle objekt je mnohem dál než vaše slinivka.“

„Jak daleko?“

„Osm miliard světelných let. Přibližně. Je to počítačová simulace galaktických shluků v obzvlášť husté

části vesmíru. Vložený záběr znázorňuje rentgenový snímek skutečného shluku. Zajímavé je, že velké

shluky vypadají v zásadě naprosto stejně jako ty menší, vzdálené stejně jako ty blízké, samozřejmě

pokud zohledníte červený posun. Jinými slovy jsou galaktické shluky vloženy jeden do druhého jako

ruské matrjošky. Vezměte menší a větší, zobrazte je ve stejné velikosti a nepoznáte rozdíl. Ten

vložený záběr pořídila rentgenová observatoř Chandra. Pracoval jsem na jejích pohonných raketách…

Ale vy jste nepřišel debatovat o podobnostních jevech a škálách ve vesmíru. Povězte mi, pane

inspektore, kdo zemřel?“

Poincaré se ujistil, zda se nepřeslechl. „Máte na mysli také galaktické škály?“

„Samozřejmě, co do velikosti a vzdálenosti. Co jste myslel tím také?“

„Promiňte,“ omluvil se Poincaré. „Zemřel James Fenster. Matematik. Možná jste ho znal. Nebo o něm

alespoň slyšel.“

„Matematické modelování?“

„Přesně tak. Zavraždili ho kvůli tomu, co věděl. Jenomže já přesně nevím, co to bylo. Na vašich

odpovědích tedy hodně záleží, doktore Meyere. Četl jsem vaši zprávu. Velmi podrobně jste v ní psal o

aditivech k raketovému palivu. Byl bych vás navštívil již dříve, ale bohužel se vyskytly nějaké…

problémy doma.“

Vědec se neklidně ošil.

„Jestli si někdo vezme na mušku matematiky, nikdo se nemůže cítit v bezpečí, inspektore.

Holandským chemikům se podařilo celkem správně určit použité palivo, ale bylo od vás chytré, že jste

poslal vzorky vyhořelých spalin. Máte co do činění s hořlavinou, která je silnější a méně stabilní než

chloristan amonný. Přesné složení je dvoubázový perchlorát amonia s cyklotetrametylen-

tetranitraminem a hliníkem. Váš atentátník do něj přimíchal nitroglycerin a krystaly HMX, což je

trhavina s vysokým bodem tání, jinak nazývaná také oktogen. A to je pro vás dobré, protože kdyby šlo

o dříve používané raketové palivo, měl byste zatracenou smůlu. Každý vesmírný nebo vojenský

vyzbrojovací program, každý výrobce zábavné pyrotechniky, a dokonce i každý amatérský fanda do

raket na světě totiž používá neaditivované APCP. Hledal byste jehlu v obrovské kupě sena. Hořlavina

použitá v Amsterdamu se však vyznačuje dvěma výše uvedenými charakteristickými příměsemi, což

představuje určité vodítko.“

„Takže jestli dovolíte, stejné otázky.“

Meyer ztěžka dosedl na židli a složil ruce za hlavou. „Dejte si na čas, inspektore. Taxametr běží.“

„Co prosím?“

„Nic, to byla jen taková slovní hříčka. Pokračujte.“

Poincaré otevřel zápisník. „Tak za prvé. Vím, že s nitroglycerinem se obtížně manipuluje. Co krystaly

HMX?“

„Ještě nebezpečnější potvora. Je to velmi silná a nestabilní trhavina, která se vyrábí za přesně

stanovených podmínek. Manipulace s ní je mimořádně náročná, a to i pro nás. Kromě toho je velmi

drahá.“

„Proč se vlastně používá?“

„Protože dodává energi běžnému APCP. Tlaková vlna se šíří rychlostí přes devět tisíc metrů za

sekundu. V kombinaci s TNT se používá v trhavinách, zejména ve směrových náložích pro vojenské

účely. Druhý důvod je ten, že dvoufázové HMX má tlakový exponent pouze nula celá čtyřicet devět a

hoří pomalým tempem přibližně centimetr za sekundu. To znamená, že je stabilnější, a zřejmě víc,

než se atentátníkovi líbilo. Zkoušky, které jsem osobně prováděl, prokázaly přítomnost TNT ve směsi.

Díky tomu se dosáhlo nárůstu tlakového exponentu na hodnotu vyšší než jedna. Dvoubázové APCP

má podstatně nižší rychlost postupu tlakové vlny, ovšem i tak hoří intenzivně a produkuje velmi

žhavé plynné zplodiny.“

„Co to naznačuje?“

„Naznačuje to, že váš atentátník byl zatraceně dobrý chemik a stejně dobrý znalec raketového

pohonu.“

Poincaré následoval Meyera do útrob laboratoře a oba muži se zastavili před nádobou s nápisem

Ammonium Perchlorate (AP). Vědec nadzvedl víko, sáhl dovnitř a nasypal inspektorovi do otevřené

dlaně špetku granulovaného chloristanu amonného. „Všimněte si barvy. AP je bělejší než kuchyňská

sůl. Slouží jako oxidační činidlo, podporuje hoření. Přidejte práškový hliník jako hořlavou látku a

butadien s hydroxylovou skupinou jako pojidlo, nechte hodinu ustát a máte pevné raketové palivo,

na omak gumově měkké jako bicyklová duše. Pojivo slouží současně jako stabilizátor, inhibitor

rychlosti hoření a hořlavina pro APCP. NASA použije při každém startu raketoplánu přibližně jedenáct

set tun APCP.“

Poincaré nasypal chloristan amonný zpátky do kontejneru a několik zbylých zrnek promnul mezi

prsty. „Mohl si to atentátník někde koupit? Myslím v Evropě.“

„Rozhodně. Anebo vyrobit doma na koleně. Jak jsem uvedl ve své zprávě, váš člověk pracoval buď pro

nás, nebo pro podobnou instituci ve Franci či v Rusku, možná v Číně. Výsledná směs je prostě příliš

nestabilní, aby ji bylo možné připravit jinde než v laboratoři za přesně dodržovaných podmínek. A

všechny výzkumné laboratoře, schopné tuto látku vyrobit, jsou tak či onak napojeny na kosmický

program.“

„Takže například vy byste dokázal tuto výbušninu vyrobit?“ zajímal se Poincaré.

„Určitě.“

„A kde jste byl první dva týdny v dubnu tohoto roku?“

Meyer zaváhal, ale pak si všiml inspektorova úsměvu. „Vidím, že Francouzi mají smysl pro humor.“

„Vaše alibi si však prověřím. Je to moje povinnost.“

Meyer vytáhl ze zásuvky tužku a papír. „Tušil jsem to od chvíle, kdy jsem v té směsi objevil HMX.

Rodiče mé ženy vlastní chatu u pstruhového potoka ve státě Idaho. V obchodě v nedalekém městě i

na místní benzinové pumpě budou mít stvrzenky o platbách, které jsem hradil kreditní kartou.

Samozřejmě s datem a hodinou. Ta stopa je tak dlouhá, jako je můj žaludek kulatý. Klidně si to

ověřte.“

„Já vám věřím,“ opáčil Poincaré.

„To byste ale neměl, pane inspektore.“

„Proč?“

„Protože váš bombový atentátník se mi hodně podobá. Snad až na ten ohon a vysoké tenisky. Já jsem

ten typ, který hledáte.“

„K tomu se dostaneme za chvíli,“ řekl Poincaré. „Proč si dal pachatel tolik práce? Proč použil

chloristan amonný s přídavkem nitroglycerinu a krystalů HMX, když by Fenstera zrovna tak spolehlivě

zabila běžně dostupná plastická trhavina nebo TNT? Anebo kulka do hlavy, když už o tom mluvíme.“

Meyer doprovodil inspektora zpátky ke svému stolu. „Předpokládám, že Fensterovy ostatky byly na

škvarek, nebo se mýlím?“

„Nemýlíte. Shořel k nepoznání.“

„Atentátník zřejmě chtěl zabránit identifikaci oběti. Přinejmenším vizuální.“

Poincaré si už dlouho myslel totéž. V Laboratoři tryskového pohonu mu zbývalo pouze zjistit, kdo

kromě Meyera byl schopen vypěstovat výjimečně kvalitní krystaly HMX, propašovat je z objektu a do

Evropy a tam namíchat vysoce účinnou nálož obohacené APCP. Domníval se, že právě podle tohoto

scénáře události probíhaly. Čtyři nebo pět kilogramů trhaviny potřebné k demolici hotelového pokoje

by určitě neprošlo bezpečnostní kontrolou na letišti bez povšimnutí, ale kontejner s látkou podobnou

kuchyňské soli mohl pozornosti ostrahy uniknout.

Meyer mu požadovanou informaci poskytl bez nejmenšího zaváhání. „HMX mohl v této laboratoři

připravit kdokoliv. A i když jsem na dovolené, mají moji čtyři asistenti do laborky přístup. I to si

můžete snadno ověřit.“ Sáhl do příruční chladničky pro další kolu. „Vůbec vám tu vaši práci

nezávidím. Chytat vrahy a v průběhu pátrání kolikrát uhýbat před kulkami.“ Otevřel plechovku a

dlouze se napil. „Tohle bych nedělal za žádné peníze.“

Poincaré nahlédl do poznámek. „Co mi řeknete o Randalu Youngovi? Prošel jsem si životopisy více

než stovky pracovníků této instituce a on mezi nimi vyčnívá.“

Meyer se posadil na roh stolu. „Napadlo mě, že se k němu dostaneme.“

„Pročpak?“

„Protože byl zatraceně dobrý chemik a raketový nadšenec s diplomem z Colorado School of Mines.

Podívejte, inspektore, bombový atentátník se nemůže jen tak potloukat po světě se směsí HMX a

nitroglycerinu uloženou v kufru auta. Na to je ta látka příliš nestabilní. Z toho plyne, že člověk, který připravil krystaly, také namíchal palivo, a to buď přímo na místě činu, nebo v jeho blízkosti. A udělal to krátce před odpálením nálože. Holandští analytici se nemýlili, když tvrdili, že pachatel použil nějaké usměrňovače, aby koncentroval a přesně zaměřil sílu výbuchu. Tohle je podle mě klíč k záhadě. Znám

jediného člověka, který by tomuto profilu odpovídal – Randy Young. Hned mě napadlo, že by za tím

mohl stát on. Ale mluví proti tomu dvě věci. Za prvé v březnu zemřel a za druhé to byl zlatý člověk.

Ten snad nehřešil ani v myšlenkách. Takže můj odborný názor zní, že se musíte poohlédnout někde

jinde.“

Poincaré se rozloučil s doktorem Meyerem a eskorta jej doprovodila do kanceláře personální

ředitelky Valerie Steinholzové. Jelikož se jeho vyšetřování týkalo i možného narušení bezpečnosti JPL,

získal jména a adresy šesti osob bez přehnaných ohledů na ochranu soukromí, které mu tak

ztrpčovaly život v Minnesotě. Šestici, o kterou se zajímal, tvořili samotný Meyer, jeho čtyři asistenti a Randal Young, kterého zařadil do seznamu jen pro úplnost – co kdyby náhodou vstal z mrtvých?

Hlavně se chtěl dozvědět něco o čtyřech laborantech. Young představoval zajímavou, leč vysoce

nepravděpodobnou možnost.

Kdyby se ukázalo, že ani Meyer, ani žádný z jeho asistentů v dubnu neodcestoval mimo Spojené státy,

Poincaré bude brzy vyslýchat jejich kolegy v národních kosmických střediscích po celém světě.

Nebude to samozřejmě jednoduché, ale to se dozví nejdřív za dvanáct hodin. Do té doby mu

nezbývalo než čekat.

31

Poincaré se tedy vydal hledat Alaina Ackarta a udal řidiči adresu, kterou dostal od Samuela v Lyonu.

Jízda trvala necelou půlhodinku, ale inspektorovi připadalo, že přechod od palem a zavlažovaných

trávníků Pasadeny do asfaltem lemované štěrkové drtě centra Los Angeles je tak citelný, jako by

dostal ránu pěstí. Na nárožích postávali otrhaní muži a popíjeli z půl itrovek schovaných v papírových

sáčcích. Na chodnících se válely skleněné střepy, odtokové strouhy ucpávaly hromady odpadků.

Červencové slunce rozpálilo ulice a z dlažby stoupaly horké vlny tak silné, že když se blížil k hlavnímu stanu církve Al Souls People, který se nacházel v jinak opuštěném nákupním středisku, vývěsní štít

zavěšený na oblouku dávno zavřeného bistra se ve vedru tetelil, jako kdyby k němu přicházel přes

rozžhavený písek pouště.

Zastavil se u rozměrného okna. Geolog by prasklinu, která cik cak křižovala skleněnou tabuli,

přirovnal ke zmenšené verzi zlomu San Andreas a příliš by se nespletl – skutečně velmi připomínala

klikatou čáru, kterou Poincaré vídal zakreslenou na mapách Kalifornie. Stejně tak se podobala linii

plevele, který prorůstal chodníkem u jeho nohou. Tento jev mu natolik zevšedněl, že už mu

nevěnoval větší pozornost. Když otevřel dveře, spatřil skupinu osmi žen a mužů v bílých hábitech.

Jejich věk se podle odhadu pohyboval mezi dvaceti a pětasedmdesáti lety a seděli u řady skládacích

stolků, na nichž blikaly počítače, zvonily telefony a cinkaly strojky ověřující platnost kreditních karet.

Každý Voják vytržení měl na hlavě nasazena sluchátka s tyčinkovým mikrofonem a pilně

zaznamenával přicházející sponzorské dary. Z tohoto podivného soužití prvního a jedenadvacátého

století sálala jasná a veselá nálada.

„Bůh vám žehnej,“ ukončil jeden z operátorů rozhovor.

Na protější stěně visela obrovská číslice 27, na sousední velká mapa Los Angeles s více než stovkou

zapíchaných praporků s čísly. Poincaré doufal, že jeden z nich patří Alainu Ackartovi. Nebýt bílých

hábitů, člověk by si hlavní stan církve všech duší mohl klidně splést se štábem politika usilujícího o

znovuzvolení.

Za jedním stolkem povstala žena s šedivými copy a zažloutlými zuby, aby jej přivítala. Usmála se a

Poincaré jí ukázal fotografi . „Alain Ackart. Něco přes třicet. Francouz. Znáte ho?“

Podívala se inspektorovi přes rameno na Lincoln Town Car zaparkovaný u obrubníku. „Ztratil jste dítě

v Kristu, že? Buď to, anebo jste z FBI. Každý týden nás tady přepadnou vojáci a hledají výbušniny na

výrobu bomb. Bohužel jsme je pokaždé zklamali.“

„Prosím,“ naléhal Poincaré.

„Jste pan Ackart?“

„Rodinný přítel.“

„Proč se v tom případě nepřipojíte k Alainovi v Kristu, místo abyste se domníval, že se zbláznil?“

„Proto jsem tady.“

Ženiny rysy změkly. „Abyste se k němu připojil v Kristu? Vypadáte spíš jako agent z úřadu pro tabák a

střelné zbraně.“

„Ne, madam. Adresu prosím.“

„Vidíte tamhle na stěně tu sedmadvacítku?“ zeptala se. „Zítra ji nahradíme dvacet šestkou a pozítří

dvacet pětkou. Čas se krátí a Bůh, jemuž záleží na vás a na mně a na Alainovi, vás žádá, abyste se k

němu vrátil.“

„Slyšel jsem o tom.“

„Ale přesvědčený nejste.“

Poincaré přiznal, že je tomu tak.

„Dobře,“ opáčila. „Představme si na chvíli, že člověk může uvěřit v Krista a přitom si zachovat zdravý

rozum. Snad víte, že na zemi žijí dvě miliardy křesťanů. Myslíte si, že jsou všichni blázni? Anebo snad problém spočívá v tom, že je víry až příliš? Možná se Alain oddal víře moc vášnivě na váš vkus.“

„Tu adresu, madam.“

„Okamžik. Nejdřív mě vyslechněte. Jestli jste ho přišel zachránit, zamyslete se, zda byste neměl

zachránit spíš sám sebe. Ptejte se třeba, kdo by potřeboval spásu a v čem spočívá skutečný problém.“

„Problém je v tom, že lidé, na nichž mi velmi záleží, ztratili syna.“

„Rozumím,“ přikývla žena. „Ale domnívám se, že těm lidem – i vám – stojí v cestě pýcha nebo logika a

ta jim brání navrátit se k Bohu. Alain se neztratil. Učiňte první krok. Bude to ta nejdelší, ale zároveň nejkratší cesta, po níž jste kdy kráčel. Alain už jí prošel. Ta cesta je ze zlata.“

„Jako Dorotka procházející zemí Oz?“

Poklepala mu na rameno. „Ne, to ne. Věříte v něco, nebo je pro vás všechno pouhá hra?“

Poincaré neměl čas čekat, až se Alain Ackart vrátí. A jestli se rozhovor změní v hádku, od té ženy se

nic nedozví. Proto odpověděl se vší vážností. „Mám svou víru. Věřím, že svět je zkažený. Věřím, že

trpíme a nevíme proč. Věřím, že lidé i svět potřebují nápravu.“ Vyčkávala, ale Poincaré se odmlčel.

„Ano, ale to je jen polovina rovnice.“

„Možná. Kde je Alain?“

Obešla stolek, a než inspektor stačil vytáhnout papír a tužku, seděla před monitorem a opsala adresu.

„Ukažte to svému řidiči,“ řekla Poincarému. „Alain dnes působí jako Prorok sto dvanáct v

severozápadním kvadrantu, úsek číslo osm.“ Odvedla inspektora k mapě a vytáhla z ní špendlík.

„Tady v tom místě. Je to drsná oblast, ale my víme, že Kristus přijde i k těm nejposlednějším z nás,

takže i my chodíme k těm nejposlednějším. Vyřiďte Alainovi, že ho autobus vyzvedne v sedm a že

sestra Lucinda je na něj velmi hrdá. Toho mladíka řídí duch Boží. Jaká krása!“

„Proč vybíráte peníze?“ zajímal se Poincaré a pokynul k telefonickým bankéřům. „Po patnáctém

srpnu nebudete žádné potřebovat.“

„To je pravda, ale do té doby musíme hradit nemalé náklady. Jídlo. Pohonné hmoty. Ubytování.“

„A co se stane šestnáctého srpna?“

„Jak to myslíte?“

„Co když Kristus nepřijde.“

Lucinda se usmála. Ani v nejmenším nenaznačila, že se zlobí, a vůbec se nezdálo, že bezvýhradně

upsala svou mysl víře jako ti mladíci v bostonském metru. Neměla oči fanatika. A v žádném případě

by se nevyhodila do vzduchu skrytou náloží, aby uspíšila Kristův návrat. Její víra byla skutečná, i když ji Poincaré nesdílel. Inspektor v ní viděl upřímné srdce hnutí, s nímž se zatím neztotožnil, hnutí

skutečných lidí, kteří žijí ve zlých časech a touží po Spasiteli. Pro ni bude patnáctý srpen jednoduchým a krásným bodem obratu v dějinách lidstva. „Co když říkají pochybovači. Prosím vás, jestli máte ještě

chviličku, dovolte mi, abych vám popsala svět, jaký by mohl být, jaký bude za sedmadvacet dnů.“

Zavřela oči a Poincaré si dovedl představit, že vidí sama sebe, jak po boku spřízněných duší přechází

zelenou louku, za sebou temná bouřková mračna, před sebou zářící slunce. Když začala recitovat,

jako by ji obklopila aureola klidu a míru.

Vystavějí domy a usadí se v nich,

vysázejí vinice a budou jíst jejich plody.

Nebudou stavět, aby se tam usadil jiný,

nebudou sázet, aby z toho jedl jiný.

Dny mého lidu budou jako dny stromu.

Co svýma rukama vytvoří,

to moji vyvolení sami spotřebují.

Nebudou se namáhat nadarmo a nebudou rodit pro

náhlý zánik, neboť jsou potomstvem těch,

kdo byli Hospodinem požehnáni,

oni i jejich potomci.

Dříve než zavolají, já odpovím;

budou ještě mluvit a já je už vyslyším.

Otevřela oči. „Izajáš, kapitola šedesátá pátá, verše dvacet jedna až dvacet čtyři. Co může být

nádhernějšího, pane příteli Alaina Ackarta? Kdo by se dobrovolně zřekl tak požehnaného světa? Vy?“

Vzala jej za ruku, její sladká přívětivost najednou přísná a energická. „Nyní od vás chci třicet vteřin vašeho času. Potom vás pustím, vy odejdete a už se nikdy neuvidíme. Souhlasíte?“

Poskytla mu informaci a on jí na oplátku věnoval vyžádaný čas. Lucinda sevřela jeho ruku v obou

dlaních a zeptala se: „jakou bolest v sobě nosíte? Všichni neseme bolest. Jaká je ta vaše? Co vás

zasáhlo tak hluboko, že to nevidíte ani za denního světla? Jistě cítíte bolest, tu nejhorší… Bolest, která vás postihla za vaše hříchy. Vnímejte ji! A nyní se jí zbavte. Můžete, protože Kristus na sebe vzal vaše hříchy, vzal na svá bedra vaši bolest a zemřel pro nás. Jestli uvěříte, jestli ho přijmete jako svého

Spasitele, pak se můžete navždy zbavit bolesti, příteli můj. Můžete změnit svou zlobu v odpuštění,

stejně jako vám odpustil náš Pán. Představte si průzračné, sladké Vykoupení!“ Pustila ho a luskla

prsty.

Atmosféra se nepročistila. Kouzlo zabralo jen z poloviny. Vzpomínka na Claire ve stavu chorobné

strnulosti. Mrtvá Chloe. Amputace, kostní štěpy, rozdrcené kosti. Nenávist. Muž zavřený v kleci cení

zuby: Budeš trpět. Poincaré nemohl odpustit, své zloby se nikdy nevzdá. Zamrkal a odvrátil se. Sestra

Lucinda nemusí vidět jeho slzy.

Prorok 112 si toho dne pro spásu duší nevylosoval slibnou oblast. Poincarého řidič zajel na parkoviště

vysypané hrubým štěrkem a obklopené skladištěm koberců, zastavárnou a dvěma hodinovými hotely,

hodně vzdálené od sportovních kupé a obleků za tisíc dolarů charakteristických pro jiné čtvrti Los

Angeles. Tito lidé si vydělávali na svůj denní chleba po drobných mincích vracením lahví a plechovek

od nápojů, které vytáhli z popelnic nebo je posbírali za obchodem s lihovinami. Alain Ackart v bílé

róbě stál před frontou bezdomovců čekajících, až na ně přijde řada u okénka, hlavu v poledním slunci

nepokrytou. Poincarého napadlo, že když už nic jiného, zachrání jej před úžehem.

„Strejdo!“ Poincarého uvítal radostný pohled. „Jsem tak rád, že tě vidím! Co tady děláš?“

Objali se a inspektor sevřel nejlepšího přítele svého syna z dětství, jako kdyby se bál, že když povolí, jeden z nich sklouzne a ztratí se. Dlouho prsty probíral vlasy mladého muže a vdechoval jeho vůni,

čistou a zdravou, pak ho s úlevou políbil na čelo. Když si jej podržel na délku paží od těla, spatřil v jasných očích upřímné potěšení, že zase vidí strýčka Henriho. „Přijel jsem do Los Angeles služebně,“

odpověděl. „Táta mi o tobě vyprávěl. Chtěl jsem ty vaše róby spatřit na vlastní oči.“

Alain se usmál. „Chce, abys mě přivedl domů?“

Poincaré odpověděl francouzsky: „Ne. Jsi dospělý, Alaine. Rodiče ti nemohou přikazovat, aby ses

vrátil. Chtějí vědět, že jsi v pořádku, a chtějí, abys ty věděl, že tě milují. Dveře máš u nich vždycky otevřené.“

Sledovaly je dvě nebo tři desítky svědků. Někteří nesli veškerý svůj pozemský majetek v podobě

prázdných lahví a plechovek v nákupním košíku. Nevysoká žena ve slaměném klobouku se prohýbala

pod tíhou dvou pytlů zavěšených na obou koncích bambusové tyče přehozené přes ramena. Statný

muž přijel na velké tříkolce zapřažené do několika propojených dětských vozíčků. Pytle na nich

naložené byly tak objemné, až Poincaré pochyboval, že by se v tomto koutě Los Angeles našlo tolik

lahví a plechovek vhodných do sběru.

„Vypadáš dobře,“ ocenil mladíka.

„Na blázna, viď?“ Alain se rozesmál. „Tak o mně otec mluví.“

Poincaré hledal znamení. „Co tady děláš?“

„Většinou mluvím, když si lidé chtějí promluvit. A co ty? Promiň, ale vypadáš unaveně… A o dost

starší, než když jsem tě viděl naposledy. Co rodina, v pořádku? Jak se má Etienne?“

Jestli si ještě někdo mohl nárokovat inspektorovu lásku, pak to byl tenhle mladík. Zaslouží si poctivou odpověď a také ji dostane, ale ne tady. „Promluvme si tedy,“ vyzval ho Poincaré. „Ale mohli bychom

zajít někam do stínu.“

„Nemůžu, strejdo. Mám tu práci.“

„Zachraňuješ duše, Alaine?“

„Tito lidé hodně trpěli,“ odvětil Ackart. „Měli by se dozvědět, že úleva se rychle blíží.“ Ukázal na číslici dvacet sedm namalovanou křídou na popelnici. „Musí přijmout Krista do svých srdcí. Nikomu již

nezbývá moc času. Moji rodiče jsou pokřtění. Vím, že Etienne a teta Claire taky. Ale ty, strejdo…

Vzpomínám si, že teta Claire říkala…“

„To není tvoje starost, Alaine.“

„Právě že je! Zasloužíš si klid a mír stejně jako všichni ostatní.“

Poincaré nesouhlasil. Při příjezdu si všiml muže, který kousek stranou tlačil dva nákupní vozíky, každý vrchovatě naložený lahvemi a plechovkami. Byl asi stejně starý jako inspektor, měl šedivý plnovous a

kůži opálenou a vrásčitou jako člověk, který žije pod širým nebem. Teď se zavrtěl a pak vybuchl

lámanou, ale srozumitelnou francouzštinou. „S’il vous kurva platí! Ty jseš fakt nějakej mimoň, mladý

muži.“ Přešel do angličtiny. „Přijdeš sem ve svým hábitu a kážeš vodsouzenejm. Jak mám vědět, že

nejseš sebevražednej atentátník a nepošleš nás všechny k čertu? Co máš pod tím hábitem? Ukaž mi

to, nebo přísahám, že zavolám policajty!“ Zvedl ruku s mobilním telefonem.

Ackart ustoupil. „Já k nim nepatřím, příteli. Oni zneužívají slovo Boží. Oblékají se jako my, ale nemají s námi nic společného. Jsou to blázni. Já pouze mluvím s těmi, kdo chtějí mluvit se mnou. Pomoc se

blíží.“

„Pomoc? Čekám na pomoc celej život a nikdo pro mě nehnul prstem, ani ten tvůj bůh. A tak jsem

přestal hledat. Stát Kalifornie na mě kašle. Federální vláda se k ničemu nehodí. Církve mají moc práce

se sháněním peněz, aby zaplatily dluhy za pedofilní kněze. Nikdo se nestará, i když mají plnou hubu

keců vo pomoci bližním. Si myslíš, že tady budeš citovat evangelium a všechny tydle sračky zmizí?“

Rozpřáhl ruce dlaněmi vzhůru. „Jseš fakt blázen a já vím, co znamená bejt blázen.“

„Počkejte,“ hájil se Ackart. „Ještě chvíli počkejte. Přijměte Krista do svého…“

„Drž zobák! Ukaž mi, že pod tím hábitem nemáš vestu naládovanou výbušninama, jinak bohu

přísahám, že dokopu tu tvou kostnatou prdel zpátky do Francie!“ Poincaré chtěl vstoupit mezi oba

muže, ale Ackart ho gestem zastavil. A potom se stal svědkem neočekávané scény. Alain se otočil

zády k přítomným a nadzvedl si roucho.

„Fajn,“ utrousil rozhněvaný muž. „A teď, když jsme si to vyjasnili, vypadni z mý čtvrti!“

Ackart se nevzdával. „Vím, že se k vám svět nechoval férově. Ale přichází radostná zvěst, která změní

váš život. Za pouhých sedmadvacet dnů…“

Vousatý muž při těchto slovech ukázal na tabuli s nápisem Vykoupení všech a šipkou upevněnou nad

dveřmi, za nimiž postupně mizeli muži a ženy z řady i se svými poklady. „Jediná zvěst, kterou

potřebuju, je ta, která mi teď hned naplní talíř.“ Poklepal na plný pytel na odpadky a Poincaré

zaslechl cinkot lahví. „Hele, ty nejseš zdejší, a tak ti něco povím,“ pokračoval vousáč. „Pojď s náma do školy. Mluvíš vo spáse? Fajn, nabídnem ti spásu v americkým stylu.“

Navzdory vedru měl vousáč na sobě kabát, dlouhé kalhoty a boty s okovanou špičkou. Zalovil v pytli,

vytáhl plechovku od koly a prudce jí mrštil k Alainovi. „Vem si ji a pojď se mnou! Jen pojď, synku. Ty a tvoji bratři v sutanách mi lezete pořádně na nervy!“

Poincaré viděl, že si Ackart nedokáže poradit s hněvem jiného člověka. Postavil se mezi oba muže. „Já

to udělám,“ nabídl se.

Vousáč si ho přeměřil, shýbl se pro plechovku a vrátil ji do svého pytle. „K čertu, ty jseš ještě

zřízenější než já. Ale že jseš to ty a kvůli tvýmu vobleku, ti dám to nejlepší.“ Vložil Poincarému do ruky jinou plechovku. Nesla značku Budweiser. „Král mezi pivy, příteli. Vítej v LA.“

Poincaré se zařadil do fronty, aby zbytečně neprovokoval. Vousáč na něj okamžitě zapomněl a začal

se pohupovat do rytmu hudby ze sluchátka. Jedna žena ve frontě také tančila, ovšem bez hudebního

doprovodu. Někteří bezdomovci se ve vedru opírali o vozíky a belhali se kupředu, jak se fronta

posouvala.

„Další!“ zavolal muž zpoza otevřených dveří. Poincaré se díval, jak lidé před ním vykládají obsah svých pytlů nebo košíků, pokládají plechovky, plast a sklo na váhu a čekají, až muž v těžké zástěře a

gumových rukavicích odtrhne z váhy stvrzenku, vyštěkne číslo a nahází vytříděný odpad na dopravník.

Za budovou inspektor viděl lisovací zařízení a několik velkoobjemových kontejnerů. Pak se muž otočil

k Poincarému a spatřil na váze jedinou plechovku od piva.

„Co to má sakra znamenat?“

Vousáč nedal inspektorovi šanci promluvit. „Hele, Marvine, je tady na exkurzi. Zvaž mu tu

plechovku.“

„Vyhoď ho vodsud!“

„Na todle je zákon, Marve. Ten chlápek přinesl tříděnej vodpad. Zvaž mu ho a dej mu stvrzenku. Je

úplně jedno, kolik to váží. Něco přinesl.“

„Dyť to není ani jedinej posranej dílek, Jimmy.“ Dělník popadl plechovku a hodil ji přes rameno, aniž

se staral, kam dopadne. Potom se sklonil k digitální váze kalibrované po pěti dekagramech, odtrhl

lístek se zapsanou hmotností a podal ho Poincarému. „Vidíte? Čistá nula! Nic jste mi nedal.“

„Ta váha je špatná, Marve. Měl bys ji nechat vopravit. Ale teď sebou pohni. Chci na voběd.“

„Já vás vodsaď vykopu voba!“ Dělník se zavrčením načmáral na lístek podpis a zapsal číslo. „Nevracej

se sem, dokud to nebudeš fakt potřebovat,“ varoval inspektora. „Tihle lidi na tomdle místě závisejí.

Bez něho by nepřežili. A ty si sem přijdeš s jednou plechovkou! Maříš můj čas a jim ujídáš chleba.

Vypadni.“

U východu z boudy stála za starou mosaznou pokladnou tělnatá žena v květované zástěře. Podívala

se na inspektorovu stvrzenku a rozesmála se. „Pět centů?“

Přikývl.

„No dobře.“ Sáhla do pokladny a podala mu niklák. „Ne abys ho utratil najednou, chlapče.“

Vousáč se vynořil z boudy a skládal do kapsy několik bankovek. „Typickej náklad,“ utrousil. „Třicet

babek. Víš, jak dlouho trvá nasbírat šest set flašek a plechovek? Pět hodin, když se daří. Dneska jsem

vstával ve čtyři.“

Poincaré mu podal pěticent. „Vemte si ho. Je váš.“

Muž si vzal minci, podíval se na ni a vytřeštil oči nefalšovaným úžasem. Dokonce mu nevěřícně

poklesla brada. „Hlava indiána! Tu už jsem neviděl dobrejch čtyřicet roků! Koukej, na jedný straně

profil indiána, na druhý americkej bizon. Vopravdickej bizoní niklák! Dneska se na tebe usměje štěstí,

kamaráde.“ Vousáč mu vrátil minci a Poincaré sáhl do kapsy pro dvacetidolarovku. „To není nutný,

kámo. Radši ji utrať s tím svým pomýleným holobrádkem. Anebo ještě lip, prachy si schovej a zkus mu

promluvit do duše, ať dostane rozum.“

Poincaré vytáhl druhou dvacetidolarovou bankovku.

„Tentokrát už nevodmítnu.“

„Fajn,“ odvětil Poincaré. „Ráno si můžete přispat.“

Inspektor obešel budovu a zjistil, že Alain Ackart mezitím zmizel. Vrátil se k řidiči, jenž si krátil čekání spánkem, takže mu nemohl ani náznakem poradit, kterým směrem zaměřit pátrání. Poincaré se tedy

vrátil do hotelu a zavolal Samuelu Ackartovi. Oznámil příteli, že syn je v pořádku, že sice nosí bílou

róbu kultu Vytržení, ale zachoval si zdravý rozum a nepředstavuje žádné nebezpečí ani pro sebe, ani

pro nikoho jiného. Faktem však zůstává, že mladík z celého srdce věří, že se Ježíš vrátí a obnoví boží

království, když to lidé nezvládli. Kéž by, pomyslel si inspektor. Bál se o Alaina Ackarta, dělalo mu

starosti, jak se asi bude cítit, až se šestnáctého srpna ráno probudí.

Po večeři se podruhé pokusil otevřít Fensterův harddisk. Ještě v Cambridgi si spočítal, kolika způsoby

lze z pětadevadesáti písmen, číslic a grafických symbolů sestavit heslo obsahující šedesát sedm znaků.

Devadesát pět umocněno na šedesátou sedmou. Naťukal do kalkulačky 9567 a zíral na výsledek

zobrazený na displeji:

3,2172258856130695549449401501748e+132

Nepředstavitelné číslo. Inspektor si ho místo exponenciálního tvaru na kalkulačce rozepsal se všemi

nulami, aby mu posloužilo jako varování. Až zjistí, že hledá heslo náhodně, podívá se na hromadu nul

a buď přestane, nebo si vynadá do šílenců.

32172258856130695549449401501748000000000

00000000000000000000000000000000000000000

00000000000000000000000000000000000000000

0000000000

Hurley se nemýlil. V žádném jazyce neexistuje pojmenování pro tak velké číslo. A žádný počítač není

tak výkonný, aby Fensterovo heslo prolomil v čase, který by se nepočítal na roky, snad s výjimkou

sestavy superpočítačů používané pro simulaci nukleární exploze. Muž, který uměl odrecitovat průběh

každého střetnutí basebal ové ligy, jež sledoval nebo poslouchal v přímém přenosu, by si snad

dokázal zapamatovat náhodnou sekvenci šedesáti sedmi znaků. Podívejme se na problém z

praktického hlediska, uvažoval Poincaré. Že by Fenster vyťukával složitý sled symbolů pokaždé, když

se posadil k počítači? Jistě by to pro něj bylo natolik otravné, že se zřejmě spolehl na nějaké známé

číslo nebo frázi. V tom spočívala jediná inspektorova naděje.

V rámci tohoto pokusu se rozhodl pro cílený, leč omezený útok. Zvolí čísla, která mají pro matematiky

speciální význam. Šedesát sedm je prvočíslo. Že by vodítko? Na internetu vyhledal numerický

generátor, s jeho pomocí vytvořil všechna sedmašedesáticiferná prvočísla a postupně je zadával.

Neuspěl. Vložil prvních šedesát sedm cifer Ludolfova čísla pí. Vložil je pozpátku. Nic. Stáhl si referát o výpočtu Feigenbaumovy konstanty a pomocí rekurentního vzorce ji spočetl na šedesát sedm míst.

Zase nic. Zkusil prvních šedesát sedm čísel Fibonacciho posloupnosti. Trápil se dlouhé hodiny, leč

výsledek byl pořád stejný. Fenster si mohl vybírat ze stovek konstant nebo posloupností.

Poincarého postup byl jen o maličko elegantnější než hrubá síla. Vstupní okno pro zadání hesla

bohužel nezobrazovalo zprávu Už jste blízko, ještě čtyři pokusy. Člověk se buď trefil, nebo se mýlil a

každý pokus začínal od nuly. Poincaré chápal, že musí postupovat chytřeji, ovšem v dané chvíli byl na

to příliš unavený.

Vrátil pevný disk do obálky a šel si lehnout.

32

Ze šesti zaměstnanců JPL, které Poincaré prověřoval, byl Randal Young jediný, kdo odcestoval ze

země – do Mnichova. Data sice neseděla, ale inspektor i tak zajel do Pasadeny a navštívil Valeri

Steinholzovou, aby zjistil další podrobnosti. Youngovi v šestadvaceti letech diagnostikovali

nevyléčitelnou chorobu. „Obrovská tragédie,“ povzdechla si Steinholzová. „Rakovina se rozšířila do

ledvin a do plic a ke konci ho téměř připravila o zrak. Podstoupil několik transplantací, které jej

udržely při životě, ale po čtvrté operaci koncem února rezignoval. Všichni spolupracovníci si ho

nesmírně vážili. Pochovali ho na nedalekém hřbitově a pohřbu se zúčastnilo přes dvě stě pracovníků

JPL… Zůstala po něm manželka a dvě děti. Vdova se jmenuje Julie a žije s dětmi v osadě La Canada.“

Personální ředitelka mu nadiktovala adresu.

Podle zprávy, kterou si ráno přečetl, odcestoval Young s manželkou do Německa devátého března.

Vraceli se devatenáctého večer a druhý den ráno Young na letišti JFK zemřel. Poincaré pročetl

policejní hlášení a viděl kopi úmrtního listu i parte. Randal Young tedy v žádném případě nemohl

dvanáctého dubna nastražit bombu v Amsterdamu. Ale před smrtí ji mohl zkonstruovat a připojit k ní

digitální časovači zařízení. Ovšem její umístění v hotelovém pokoji, který před Jamesem Fensterem

obývalo bůhvíkolik hostů, vyžadovalo komplice. K tomu přistupovaly problémy s dopravou a

bezpečným uskladněním trhaviny, která je podle doktora Meyera velmi nestabilní. Poincaré měl příliš

mnoho otázek, aby z Los Angeles odjel, aniž by navštívil vdovu. Zavolal jí a Julie Youngová souhlasila

se setkáním za předpokladu, že inspektor omluví nepořádek a přenášení krabic. Stěhuje se totiž s

dětmi do Colorada.

Krátká jízda po silnici číslo 210 přivedla Poincarého z Pasadeny do La Canady, dalšího z městeček,

která rašila v jižní Kalifornii jako místní horské astry. Díval se, jak kolem něj v pravidelných intervalech ubíhají domky postavené většinou v misionářském stylu připomínajícím španělskou kolonizaci tohoto

území. Zjevně zde bydlely zámožné rodiny – vzorně udržované trávníky, palmy, kryté verandy a na

kruhových příjezdových cestách drahé evropské automobily, znaky úspěchu. Přirozená divočina se

před očima měnila ve vzkvétající městečka. Řidič zpomalil, otočil se do protisměru a zaparkoval u

chodníku.

Poincaré slyšel otevřenými dveřmi podivně tlumené dětské hlasy, které na sebe volaly. Než stiskl

zvonkové tlačítko, oslovilo jej jedno z dětí, které vyhlíželo vyřezaným otvorem z převrácené velké

krabice určené ke stěhování. Inspektor si klekl a spatřil pihovatý nosík a zrzavé vlasy.

„Identifikuj se, pozemšťane… Mami, přišel nějakej pán!“

Poincaré zazvonil a zpoza rohu vyšla Julie Youngová, rusé vlasy stažené šátkem, rukávy košile

vyhrnuté. „Varovala jsem vás před nepořádkem, pane inspektore, a myslím, že vás nezklameme.

Carle, Same, pozdravte.“ K Poincarému se začala posouvat druhá převrácená krabice, propojená s tou

první tenkými provázky.

„Dobrý den, pozemšťane.“

„Vzdávám se!“ Inspektor zvedl ruce nad hlavu. Podle velikosti krabic odhadl, že oba kluci jsou stejně

staří jako jeho vnuci. V jiném domě na jiném kontinentě by klečeli ve vlastní krabici.

„Nabídla bych vám kávu, pane inspektore, ale pochybuju, že by se mi podařilo najít hrnek, do kterého

bych ji nalila.“ Youngova vdova jej pozvala do kuchyně a zvedla plastový kelímek. „Alespoň vodu, co

říkáte? A někde by tu měl být otevřený balíček chipsů.“

Kredence zely pootevírané, polovina nádobí již čekala zabalená v novinách. Plechovky a krabičky s

potravinami se vršily na nebezpečně vratkých hromádkách podél zdi, částečně naplněné přepravní

krabice omezovaly průchod kuchyní na úzkou uličku. Desítky již naplněných a popsaných krabic stály

v zadní části domu, ale práce ještě zdaleka nevypadala hotová. Z prostorné místnosti za kuchyní se

otevíral výhled přes krytou verandu na pohoří San Gabriel.

„Děkuji, že jste si na mě udělala čas,“ ocenil Poincaré.

Převázala si šátek na hlavě a začala balit talíře. „Stěhujeme se v pondělí. Zvládneme to… Jestli budou

kluci hodní. Pojďme k věci, pane inspektore. Chcete se zeptat na Randala?“

Hned po příjezdu inspektora zarazilo, jak obyčejný a solidně předměstský život Young vedl. Schopná a

atraktivní manželka, zdravé děti, příjemná rezidenční čtvrť, stálé zaměstnání u NASA. Neuměl si

představit, že by člověk, který bydlel v tomto domku, přeletěl oceán a nastražil zápalnou bombu pod

umývadlo v hotelovém pokoji. Spatřil fotografi . „Ach… Viděl jsem pasovou fotku v jeho osobním

spisu, ale tato mu dělá čest. Pohledný muž!“

„Vy jste četl jeho osobní materiály?“

Přistoupil ke snímku, aby si ho lépe prohlédl, ale Julie Youngová odložila balicí papír a předběhla ho.

„Jezero Tahoe, před pěti lety. Byla jsem tehdy ve vysokém stupni těhotenství s naším druhým synem.

A Randal byl ještě zdravý.“ Podržela fotografi , aby na ni Poincaré viděl, ale nedovolila mu se jí

dotknout.

„Lepší časy,“ poznamenal smutně.

Randal Young měl štíhlou atletickou postavu, pískově zbarvené vlasy a přitažlivý obličej s úzkými rty,

výraznými lícními kostmi a dolíčkem v bradě. Jeho vdova byla téměř stejně vysoká a urostlá a její

kudrnaté rusé vlasy zdědilo dítě, které Poincaré zahlédl otvorem v krabici. Z vedlejšího pokoje zazněl

výkřik a na ženu, která nedávno ovdověla a nacházela se uprostřed chaosu stěhování, paní Youngová

až nepřirozeně klidně vyzvala děti, ať mluví do plechovek od pomerančového džusu. „Tajné špionážní

dorozumívací zařízení, aby je nikdo neslyšel,“ vysvětlila Julie a otočila se k návštěvníkovi. „Občas

přijdu z práce domů a vůbec je neslyším, jak se domlouvají. Za mého dětství jsme tomu říkali

šeptáček. Randy jim chtěl pořídit opravdové vysílačky, než zemřel.“

Zvedla sloupek časopisů odložený na židli. „Obávám se, že toto je jediné místo, kam se můžete

posadit. Omlouvám se za ten nedostatek pohostinnosti, ale vidíte sám… Ptejte se prosím, pane

inspektore. Nemám moc času, stěhováci přijedou v pondělí ráno a to už musím mít všechno

nachystané.“

„Paní Youngová,“ začal Poincaré. „Vyšetřuju vraždu. Bombový atentát. Byl to neobvyklý zločin,

protože tento konkrétní typ výbušniny mohl vyrobit a nastražit jen velmi omezený okruh lidí. Váš

manžel mezi ně patřil.“

Julie Youngová se posadila na židli, kterou uvolnila pro svého hosta.

„Váš manžel s těmito chemikáliemi v JPL pracoval. Tři roky si o letních prázdninách jako student

přivydělával na brigádě na šachtě jako pomocník střelmistra. Ověřil jsem si to. A letos v březnu jste

oba odcestovali do Evropy. V dané chvíli nemám jinou možnost než považovat vašeho zesnulého

manžela za podezřelého.“

„Mýlíte se,“ opáčila nevzrušeně. „Byli jsme v Evropě, ale Randal již umíral. Který den ta bomba

vybuchla?“

„Dvanáctého dubna.“

„Víte to jistě?“

„Byl jsem u toho.“

„V tom případě jste sem vážil cestu zbytečně. Odjeli jsme do Evropy v polovině března. Chtěli jsme

vyzkoušet poslední možnost léčby jeho rakoviny. Klinika v Garmisch-Partenkirchenu dosáhla jistých

úspěchů s výtažkem z kůry jakéhosi jihoamerického stromu. Léčba nezabrala a my jsme se vrátili do

Států, ale manžel zkolaboval na Kennedyho letišti, ani jsme nestihli navazující let domů. Z budovy

terminálu se už živý nedostal. Ovšem jako agent Interpolu musíte tohle všechno vědět.“

Poincaré se styděl za to, co musel udělat.

„V té době už sotva dokázal zvednout hlavu z polštáře.“ Ztěžka se opřela o hranici krabic označených

Hrnce a nádobí z kredence. „Odpověděla jsem vám, pane inspektore. Data nesedí. A teď mě prosím

omluvte, mám práci.“

„Kde všude jste byli kromě Garmisch-Partenkirchenu?“

„Přistáli jsme v Mnichově a odjeli vlakem do Garmische. Tam jsme strávili týden, kdy dávali manželovi

infuze, a když se krevní obraz nezměnil, vrátili jsme se domů.“

„V Evropě jste strávili deset dní.“

„Ale tři týdny před tím vaším výbuchem. Po infuzích jsme zůstali v Alpách a čekali, jestli přece jenom

nezaberou. O dva dny později poslala klinika konečné negativní vyjádření a my jsme odjeli domů.“

Poincaré se díval oknem na pohoří San Gabriel a v duchu si vybavil Garmisch-Partenkirchen. „Alpy

vám asi připomínaly domov, viďte. A když nic jiného, čistý vzduch vám alespoň dodal sil. Kde jste

strávili ty dva dny, paní Youngová? V některé horské vesničce v okolí?“ Dva dny by na cestu do

Amsterdamu a zpět stačily.

Hleděla na podlahu, ztracená v myšlenkách. „Miloval hory,“ povzdechla si. „Byli bychom se chytili

poslední šance na kterékoliv klinice, ale tahle leží v Alpách. Randal je chtěl před smrtí ještě jednou

vidět. Bydleli jsme ve vesnici nedaleko kliniky.“

„V Garmischi?“

„Na tom snad nezáleží.“

Poincaré se občas cítil jako sadistický chirurg placený za to, že vytahuje z těl zraněných střepiny

šrapnelu bez umrtvení. „Ve skutečnosti na tom záleží. Pokud si přejete, abych vašeho manžela vyškrtl

ze seznamu možných podezřelých, povíte mi, kde jste bydleli. Jestli to neuděláte, zavolám na kliniku a

zjistím si to sám. A současně budu předpokládat, že máte co tajit. Když mi prozradíte místo vašeho

pobytu, zavolám na kliniku a také do hotelu nebo penzionu, kde jste bydleli, a pokusím se mluvit s co

nejvíce lidmi, abych si vaši výpověď ověřil. Pokud byl váš manžel tak slabý, jak tvrdíte – a já nemám

nejmenší důvod o tom pochybovat –, budeme moci tuto záležitost uzavřít a já vám dám pokoj.

Omluvím se vám a vyškrtnu ho ze seznamu. Znovu vás tedy prosím, abyste mi řekla, kde jste se

zdržovali mezi propuštěním vašeho manžela z kliniky a doručením výsledků posledních krevních

testů.“

Julie se roztřásla.

Poincaré čekal, potřeboval odpovědi.

„V Scharnitzu,“ vydechla nakonec.

„Hned za hranicemi v Rakousku? Tu vesnici znám, leží na železniční trati mezi Mnichovem a

Innsbruckem. Bydleli jste v penzionu?“

„Ano.“

„Jak se jmenoval?“

„To už si nepamatuju.“

„Prosím vás, paní Youngová. Je to malá vesnice a tolik penzionů tam zase není. V případě potřeby je

všechny obvolám. Mohu jim také poslat e-mailem vaši i Randalovu fotografii.“

Obdařila ho nevěřícným pohledem. „To byste udělal?“

„Jak se jmenoval ten penzion, paní Youngová?“

„Nebydleli jsme v penzionu.“

„Tak kde?“

„U Randalových rodičů. Zavezla jsem ho k nim, aby se naposled rozloučil.“

Pochopitelné, ale trošku divně, pomyslel si Poincaré. „Váš manžel byl americký občan. Jak je možné,

že jeho rodiče žijí v Rakousku?“

„Jeho otec byl kariérní diplomat na ministerstvu zahraničí. Působil asi osm let v Mnichově. Od doby,

kdy bylo Randalovi devět. Na tuto část svého dětství měl ty nejkrásnější vzpomínky. Lyžoval, chodil na

túry, zlézal vrcholy. Natolik si hory zamilovali, že si v Scharnitzu koupili chalupu a používali ji jako alpský základní tábor. Lewis a Francine se tam na penzi přestěhovali a Randy je navštěvoval, kdykoliv

měl čas. Cítil se tam víc doma než v Pasadeně. Když se v prvních osmnácti letech svého života šestkrát

stěhujete, nemůžete dost dobře ukázat na jedno místo na mapě a říct Sem patřím. Randy studoval

báňskou akademii, chtěl pracovat v hornictví nebo v jakékoliv jiné profesi, která by ho zavedla do hor.

Seznámili jsme se na Caltechu, kde získal magisterský titul.“

„A vy jste v té době dělala co?“

„Také jsem studovala. Chemii. Oba jsme dělali asistenty a potkali jsme se v organické laboratoři.“

„Chápu. Stěhujete se do Colorada… Je tam hodně práce pro chemiky?“

„Ne. Alespoň ne tam, kde budu bydlet.“

„Proč se tedy stěhujete?“

„Chci se několik let soustředit na výchovu svých synů. Moje rodina tam má ranč a já si myslím, že

dětem prospěje, když budou žít se svými bratranci a sestřenicemi… Doufám, že proti tomu nic

nemáte.“

„Proč jste mi o manželových rodičích neřekla hned?“

„Protože respektuji jeho soukromí. A zármutek jeho rodičů. A vy je teď budete otravovat telefonem.“

Do očí jí vyhrkly slzy.

„Zavolám jim,“ potvrdil Poincaré. „Po světě koluje nebezpečná chemická směs, která může v

nepravých rukou napáchat hodně zla. Už ho ostatně způsobila. Zemřel člověk.“

„Zemřel můj manžel!“

„Já vím a je mi to moc…“

„Neopovažujte se vyslovit mi soustrast!“ okřikla ho.

Musela se hodně ovládat, aby se nerozplakala, ale Poincaré nemilosrdně pokračoval: „Ještě jedna

věc.“ Sáhl do kapsy pro pasovou fotografi Jamese Fenstera. „Viděla jste někdy tohoto muže?“

„Odejděte.“

„Nebo tyto ženy?“ Položil před ni snímky Dany Chambiové a Madeleine Rainierové a pozorně ji

sledoval. Hrudník se jí těžce zvedal a měla červené oči. Bude těžké postřehnout změnu výrazu.

Upírala zrak k fotografiím, ale nezdálo se, že by se na ně dívala.

„Promiňte, že jsem vás obtěžoval,“ omluvil se a posbíral snímky. „Vím, že váš manžel měl čistý trestní

rejstřík, dokonce v životě neplatil ani pokutu za špatné parkování. Jsem přesvědčen, že byl takový, jak o něm vy i jeho kolegové mluvíte. Já ale vyšetřuju bombový atentát a musím dopadnout pachatele.

Už jsem se mu dostal takhle blízko,“ ukázal malou mezeru mezi palcem a ukazovákem. „Něčemu tady

nerozumím, paní Youngová. Nebyl váš manžel náhodou věřící? Oddaný křesťan?“

„Cože?“

„Konec časů… Věřil, že svět, jak ho známe, skončí?“

„Zešílel jste?“

Poincaré vykročil ke dveřím, ale v půli kroku se zastavil. „Včera večer jsem si nechal prověřit kreditní účet vašeho manžela a váš. Máte pěkný dům s krásnou vyhlídkou. Ať tak či onak, všiml jsem si, že

hypotéka na dům ve výši jeden a čtvrt milionu dolarů byla splacena k čtyřiadvacátému březnu tohoto

roku. Životní pojistka, napadlo mě. Jenomže, paní Youngová, vy jste se vrátili do Spojených států

devatenáctého a váš manžel zemřel dvacátého března. Tak rychle jste nemohla pojišťovně doručit ani

manželův úmrtní list. A i kdyby, žádná pojišťovna neproplatí plnění v takové výši do čtyř dnů. Každý

tak vysoký nárok si prověřují, aby vyloučili pojišťovací podvod, a tento proces obvykle trvá…“

„Vypadněte!“ zaječela. Popadla porcelánový talíř a Poincaré se přikrčil. Julie Youngová však po něm

talíř nehodila, místo toho jej postavila na rozložené noviny a se skelným pohledem do nich talíř

zabalila. Pak si začala broukat smutnou melodi .

33

Poincaré stál s kufrem v ruce před hotelem a kasinem Paříž, když vtom zaslechl důvěrně známý

baryton a ucítil na rameni medvědí tlapu Serge Laurenta. „A to sis myslel, že Starý svět co do šarmu

nic nepřekoná. Viva Las Vegas, Henri!“ Poincaré se otočil, aby přítele objal, ale náhle zíral na ducha.

Laurent usrkl ze šálku zelenou tekutinu, která páchla jako desinfekce, a varovně zvedl prst. „Pst. Když o ní nebudeme mluvit, odejde.“

Poincaré pustil zavazadlo. „Byls u doktora?“ Laurent se rozkašlal a Poincaré si uvědomil, že další

lékařská konzultace už není zapotřebí. „Zítra odlétám do Francie. Vrať se se mnou.“

„Je mi líto,“ opáčil Laurent. „Hlášení podávám včas a nadřízení si myslí, že funguju na přijatelné

úrovni. O čem nevědí, to jim nemůže ublížit.“

„Ale vždyť tě to zabíjí! Kolik jsi zhubl?“

„Dost. Ale práce mě drží při životě, nic jiného. Uklidni se.“

Poincaré předal kufr nosiči. „Proboha svátého, najdi nějaký slušný bar.“

Následoval Laurenta přes kasino, rozlehlý sál bez oken vyzdobený pařížskými motivy a vybudovaný

tak, domníval se Poincaré, aby v těch, kdo jeho zemi nikdy nenavštívili, evokoval dojem procházky po

nábřeží Seiny. Hráčské stoly stály pod mřížkami pokrytými měděnkou, připomínajícími stanice

pařížského metra. Na stropě se skvěla freska představující letní oblohu a uprostřed podlahy se jako

končetiny nějaké robotické Godzilly tyčily dvě příhradové nohy Eiffelovy věže v polovičním měřítku –

poznávací značka kasina. Celek působil střídavě absurdním a hypnotizujícím dojmem. Byly to filmové

kulisy, v nichž skuteční lidé utráceli skutečné peníze, smáli se a pili a dobře se bavili. Management

musel mít radost, jestli se z toho, co inspektor viděl u blackjackového stolu, daly vyvodit platné

závěry. Znuděně vypadající žena v šatech barvy půlnoční modři a s diamantovým náhrdelníkem na

krku prohrála ve vteřině několik tisíc, protože rozdávající otočil spodka, a ne očekávanou nižší kartu.

Během okamžiku změnily majitele žetony v hodnotě nesplacené hypotéky na vinici u statku ve

Fonroque. Je to vůbec možné? Žena lhostejně položila na stůl další sloupek žetonů a rozmístila je na

tři pole pro sázky. Krupiér jediným zkušeným pohybem shrábl zbylé karty i žetony a rozdal nové kolo.

Do rachotu hracích automatů a cinkotu vrhaných kostek zněla hudba Edith Piaf.

Laurent se zastavil před výtahem. Když se kabina otevřela do salonu v druhém patře, Poincaré si

přečetl název a potřásl hlavou. „To nemyslíš vážně.“

„Risqué,“ utrousil Laurent. „Pro bar v kasinu perfektní jméno. Udrž pusu na zámek alespoň na tak

dlouho, abych nám koupil něco k pití. Mají tady překvapivě dobrý vinný lístek.“ Mluvili francouzsky, a

tak je ani nepřekvapilo, když se k nim přiblížila servírka s mimořádně odvážným dekoltem a

pozdravila: „Bonjour!“

Poincaré se podíval na hodinky a odpověděl: „Bon soir. Est-ce qu’on peut s’asseoir sur le divan pres

de la fenetre?“

Bezmocně na něj zírala.

„Okno,“ zasmál se Laurent. „Ptá se, jestli si k němu můžeme sednout.“

Za zvuků latinskoamerické hudby tak hlasité, že tóny bylo snad i vidět, se přesunuli ke stolku u

panoramatického okna s výhledem na lasvegaský Strip. Poincaré se natáhl pro laminovanou kartičku,

která hostům nabízela souběh elegance a energie… pro uspokojení nejrůznějších chutí. „Co to má

znamenat?“ snažil se překřičet hudbu. Laurent se zavřenýma očima sípavě oddechoval a zjevně

neslyšel ani slovo. Poincaré ho popadl za zápěstí a zatřepal s ním. „Proč jsi pořád ještě tady?“

„Hádej. Můžeš dvakrát.“

„Hele, Sergi, já nemám náladu na vtipy.“

„Já taky ne. Podle rozkazu jsem měl podat hlášení o aktivitách Vojáků vytržení. Pokud sis toho

nevšiml, v Las Vegas žije víc duší, které potřebují spásu, než kdekoliv jinde na světě, možná s výjimkou Los Angeles. Las Vegas je centrum Vytrženců, Henri.“ Laurent se rozkašlal. „Počkej, až se tady trochu

porozhlédneš. Mají tu La Boutique pro ukojení nákupních choutek, v La Cave prodávají předražená

vína, v La Vogue dámské doplňky. Jediné podniky svého druhu v Americe, přehlídka marnotratného

přepychu, Henri. Ale jedno se jim musí uznat, nemusíš se bát, že tě na Le Boulevard okradou kapsáři.

Bezpečnostní opatření jsou v tomhle kasinu na neuvěřitelně vysoké úrovni.“ Laurent studoval vinný

lístek. „Mohl bys jim prodat pár desítek beden. Po všem francouzském tady skočí jako pes po

uzeném, bez ohledu na mizernou kvalitu.“

Urážka připravila inspektora o veškerou radost. Hleděl přes bulvár k Bellagiu, kde právě spustili

vodotryskovou podívanou. Pozoroval barevné vodní proudy a líčil Laurentovi chaos posledních týdnů

svého života. Claire ztracená s jednou nohou na tomto světě a druhou v místě, do něhož on nemůže

vstoupit. Etienne nedávno ušel celých třicet kroků, než se zhroutil bolestí. Lucil e chytila po posledním kožním transplantátu nějakou infekci. Georges dělá pokroky s novou protézou, ale neustále naříká po

bratrovi. Émile upadá z jednoho kómatu do druhého, ale minulý týden stiskl matce ruku, než zase

odplul do nevědomí. „A tomuhle doktoři říkají pokrok,“ ušklíbl se. „Etienne se mnou nemluví a

nedovolí mi přiblížit se k dětem.“ Položil si ruku na čelo, jako by kontroloval, zda nemá horečku.

„Dělal jsi svou práci,“ poznamenal Laurent. „Nemohl jsi dost dobře počítat s tím, že ten dementní

sráč Banovič na tebe poštve své psy… Henri, když jsem se dozvěděl o Chloe, byl jsi už ve Státech. Je

mi to tak…“

Poincaré ho přerušil. „Nebudeme mluvit o tvé rakovině a nebudeme mluvit o mé vnučce, ano?“

Laurent přikývl a zavolal na servírku: „Prosím! Láhev Lynch Bages, ročník osmdesát dva.“

„Sakra, Sergi! Stojí šest set dolarů!“

Laurent se zasmál a ohlédl se po odcházející servírce.

„Co je tady k smíchu?“

„K smíchu je to, že jsi se ani za třicet let nenaučil uvolnit a vychutnat si láhev dobrého vína. Pověz má po pravdě, kolikrát jsi za poslední čtvrtstoletí aspoň na jednu zatracenou minutu vypnul a v klidu se

posadil?“ Laurent se protáhl a pohodlně se opřel. „Vzpomínám, jak ti tvůj táta prorokoval, že v téhle

práci nevydržíš. Anebo jestli ano, nedokážeš v ní využít svůj talent, kterým tě bůh obdaroval. Byl to

pěknej rapl, to ti teda povím. Co tím sledoval, když tě nechal pokřtít jménem Henri?“

„Chtěl matematika,“ odpověděl Poincaré. „Někoho, kdo by udržel při životě rodinnou tradici, když už

on ty geny nezdědil. Ale já také nejsem žádný Jules Henri. Určitě jsem ho zklamal.“

„Tak houby! Možná jsem byl ve třídě jediný, kdo dával pozor, když jsme na základce probírali

francouzské národní hrdiny. Oprav mě, kdybych se mýlil. Tvůj pradědeček začínal jako báňský inženýr

a podařilo se mu objasnit důlní neštěstí, ze kterého byli všichni ostatní na větvi. Vešel rovnou do

zavalené chodby, vydedukoval příčinu, napsal zprávu a o něco později se stal generálním inspektorem

Corps des Mines. A současně patřil k největším matematikům své doby. Teorie chaosu. Relativita.

Topologie. Henri, ten člověk si vydělával na živobytí kutáním. Ty také kutáš, akorát v jiném dole, to je celý rozdíl. Ty pokračuješ v rodinné tradici, ne že ne. Tvůj otec to nepochopil, ale Jules Henri by na

tebe byl hrdý.“

Serge se mu ztrácel před očima a Poincaré si pomyslel, jak bude život bez něj chudobný a prázdný.

Než dorazilo objednané víno, poslouchali hudbu. U druhé sklenky se Poincaré zasnil a představoval si,

že stojí se starým přítelem na zádi plachetnice, opírají se o zábradlí a pozorují brázdu za lodí třpytící se ve svitu měsíce.

„Lyon mě chce stáhnout z terénu,“ postěžoval si.

„Taky jsi dostal to memorandum? No, počítám, že už jsme dosáhli věku, kdy…“ Laurent se odmlčel a

zahleděl se z okna. „Víš, ani jedna z mých manželek nemohla konkurovat přílivu adrenalinu, který

jsem v terénu zažíval. Všechny čtyři mě chtěly mít doma, ale já jsem potřeboval být venku. A dostával

jsem přesně to, po čem jsem toužil. Jenomže teď ke konci života se o mě budou starat cizí lidé. K

čertu s tím! Chci umřít na ženské, ne v nemocnici!“

Diskžokej pustil jinou desku s taneční hudbou a Serge začal prstem ozdobeným stříbrným nugetem

vyťukávat rytmus. „Je mi jedno, že Las Vegas je jenom pozlátko. Miluju to tady!“ Zkroutil se v novém

záchvatu kašle a tentokrát si Poincaré všiml narudlé skvrny na jeho kapesníku. Laurent postřehl

změnu inspektorova výrazu a ušklíbl se. „Hlavně mě neser nějakou sentimentalitou. Už tak je to

zatraceně těžké.“

Poincaré zavřel oči.

„Povím ti něco o své práci. Aspoň přijdeme na jiné myšlenky.“

„Klidně spusť. Ale budeme potřebovat další láhev a já si ji nemůžu dovolit.“

Laurent zamával na servírku prázdnou sklenkou. „Dobře víš, jak ty podělané Vojáky vytržení

nesnáším. Ale komu čest, tomu čest, jejich marketingová strategie, pokud se to dá tak nazvat, je

jedním slovem brilantní. Kolik bys našel lidí, kteří patnáctého srpna nebudou hledět k nebi?“

Poincaré pozoroval zpod stříšky spojených prstů barevnou fontánu. „Na odpočítávacím kalendáři,

který jsem dnes ráno viděl na letišti, stála cifra dvacet pět. Během pěti dnů jsem navštívil stejný počet měst. Ty kalendáře jsou všude.“

„Přesně o tom mluvím,“ opáčil Laurent. „Podle mého nejlepšího odhadu existují tři skupiny

Vytrženců. Ti neškodní, které vidíš kázat na nárožích oblečené v róbách, by nepochopili křesťanskou

teologii, ani kdyby seděli na hrobě svátého Augustina. Ti poctiví, kteří také kážou v ulicích, skutečně znají evangelia a zvěstují Dobrou novinu podle svého nejlepšího vědomí a svědomí. Jsou to původní

Vojáci. Vnímám je jako Svědky Jehovovy, akorát že v hábitech. A nakonec tady máme schizmatiky

rozdělené na dvě podskupiny. Ti škodí v dobré víře, aby urychlili Druhý příchod, a děsí mě k smrti.“

„Ale ne tolik jako sebevražední bomboví atentátníci, kteří zabíjejí pro Ježíše Krista.“

„Jsou to typičtí osamělí vlci, Henri. Odštěpenci se scházejí ve skupinkách a připravují seznamy cílů.

Bombometčíci nemají s Vytrženci vůbec nic společného. Nesledují žádné náboženské nebo politické

cíle a i v této chvíli si oblékají róby a vzývají Ježíše, protože to povznáší jejich patologi na vyšší úroveň. Víš, mě ten odpočet k patnáctému srpnu přivádí k úžasu. Všichni to datum znají – šíří se jako

pandemie chřipky. Podle úplně stejného modelu.“

Poincaré se na židli zprudka napřímil.

„Co tě tak překvapuje? Matematici studují fámy stejným způsobem jako epidemiologové studují

nemoci. Simulují jejich šíření pomocí počítačových modelů a hledají možnosti, jak toto šíření zastavit.

V jednom případě máš virus, v druhém fámu o Druhém příchodu. Obojí po sobě zanechává stopu: lidi

s horečkou nebo odpočítávací kalendáře. Dynamika šíření je v obou případech pozoruhodně

podobná. Když si zmapuješ datové body, dostaneš zajímavý výsledek. Můžeš se dívat na nákres šíření

fámy na pracovišti, ve městě, v okrese nebo v kraji, dokonce v zemi nebo na kontinentu. Polož ty

grafy vedle sebe a nerozeznáš vzorec šíření na jedné územněsprávní úrovni od druhé. A totéž platí

pro chřipku. Vzpomínáš si, co nám Quito řekl v Amsterdamu o pobřeží u Christchurche na Novém

Zélandu? Když zvětšíš jednu část pobřeží, nepoznáš, zda se jedná o metrový nebo

čtyřicetikilometrový úsek. Přesně to samé platí pro chřipku a fámu. Když se díváš na část…“

Zbytek Poincaré znal.

Přistihl se, že hluboko v kapse ohmatává obrysy nikláku s bizonem, jako kdyby to byl broušený

drahokam. Třel minci a napadlo ho, že by se mohl objevit džin – proč ne zrovna tady v kasinu? Třel ji v naději, že se nekonečná smůla, která ho v poslední době postihla, nějakým zázrakem změní ve štěstí.

A v totéž doufá celý svět, pomyslel si. Zkoušel dobro a slušné chování, a co to jemu a těm, které

miluje, přineslo? Pustil minci a v duchu si přiznal, že to, čemu se tak dlouho vyhýbal, vyžaduje

pojmenování.

Na protější straně bulváru spatřoval v mokrých odlescích zlaté atomy měřené v mikrometrech a

galaxie měřené ve světelných rocích. Viděl řeky v horách a hory ve stromech, viděl údery blesků v

plicích přítele, který se už nikdy v životě zhluboka nenadechne. Po týdny ty nejhlubší z hlubokých

struktur Poincarému zpívaly jako andělské chóry a on již nemohl déle odolávat. Kdyby toto kasino

bylo chrámem, zašeptal by boží jméno. Ale nemohl, alespoň prozatím, protože na druhém břehu

oceánu sotva přežívá zničená rodina a na židli naproti němu umírá přítel. Připustilo by ono Jméno

vraždu dítěte? Utrpení nevinných? Třicet let se díval, jak otřesení lidé, slušní muži a počestné ženy,

zvedají ruce k nebesům. Z jeho úst se vydral tichý výkřik, který si Laurent spletl s otázkou.

„Povím ti, proč se šíří fámy, Henri. Protože naléhavě hledáme cestu, která nás provede chaosem. Já

umírám. Nemyslíš, že by pro mě bylo příjemným východiskem, kdybych uvěřil v Druhý příchod a v

naději, že usednu po pravici našeho Pána?“

„Ty nevěříš?“ zeptal se Poincaré.

„Nevěřím.“

„Myslíš, že po tomto životě už nic není?“

„Vůbec nic,“ potvrdil Laurent. „A do toho přijdou Vytrženci a nabízejí věčný mír. Chopíš se jejich víry a jsi šťastný. Mohl bych, ale neudělám to. Bylo to na světě někdy jiné?“

„Já nevím,“ přiznal Poincaré.

„Věříš, že lidé kdysi žili ve Zlatém věku? V ráji, ve světě, který neznal utrpení?“

„Já už nevím vůbec nic,“ povzdechl si Poincaré.

„Nuže, podle mě to nikdy nebylo jiné. Tento svět spěje ke svému konci neustále a já tě nebudu

unavovat výčtem všech kultů Soudného dne, které tuto víru hlásají, i když je znám, protože jsem je

všechny prostudoval. Až se šestnáctého srpna ráno probudíme, z Vytrženců se stane další okrajová

sekta, jedna z dlouhé řady podobných. Bomboví atentátníci pro Krista se přestanou odpalovat,

schizmatici přestanou zabíjet a život se vrátí do normálních kolejí, ať už to znamená cokoliv, a to až

do chvíle, kdy se přiblíží konec mayského kalendáře. Ten vyvolá další halucinace se svou osobitou

podobou, ale jestli se toho dožiju, vsadil bych se, že se nebudou vůbec lišit od vytrženeckého šílenství dnešních dnů. Svět se pohybuje ve spirále, Henri. Různá jména, ale stejná podstata.“

Poincaré si dvěma prsty přešel po paži. „Cesta chaosem. To se mi líbí… Hodila by se mi cesta, která by

vedla napříč Fensterovým případem. Pokud všichni mluví pravdu, nemám jedinou stopu. Mám

harddisk, který ukrývá tajemství, a šanci jedna k miliardě miliard, že prolomím jeho heslo. Nevypátral

jsem vraha své vnučky. Věřím, že mi všichni lžou, Sergi.“

„Tak tomu se říká pokrok. Už jsi hodně blízko!“ Pozvedl skleničku. „Na doyena všech inspektorů

Henriho Poincarého. Na generálního inspektora Corps de Mines, strážce rodinné tradice. Na horníka!

Na Henriho, na kutání!“

Přiťukli si.

Poincaré to už nevydržel a popadl Laurenta za kostnatou paži. „Přestěhuj se ke Claire a ke mně.

Zařídíme ti samostatný pokoj. Anebo ještě lip, ubytujeme tě v koňské stáji, kam patříš. Neumírej sám,

Sergi.“

Laurent se mu vykroutil a sáhl pro cigaretu. Zapálil si a vtáhl kouř tak hluboko, jak mu plíce rozežrané rakovinou dovolily. „Pověz mi, jak moc jsi hloupý,“ vyzval přítele.

„Ptáš se mě, jak jsem hloupý, a přitom pořád kouříš?“ nechápal Poincaré.

„Tak já ti řeknu, jak jsi hloupý. Jsi dost hloupý na to, abys strhl zbytky své rodiny do stejné díry, v jaké jsem se ocitl já – ne že bych ji zabíral o moc déle. Když jsem se naposled díval, tvoje díra byla dost

hluboká.“ Podíval se přes inspektorovo rameno ke vstupu do salonu a zamával na dvě ženy. „Aha,

moje rande v jedenáct. Haló, dámy!“ Gestem je přivolal přes taneční parket. „Seznamte se s mým

přítelem. V policejních kruzích je docela známý. Taky Francouz.“

Ženy byly vskutku výstavní. Skutečné, ale stejně tak součástí pozlátka Las Vegas jako dvě nohy

Eiffelovy věže v kasinu. Ta, která vypadala jako Marilyn Monroe, objala Laurenta kolem pasu, a druhá

řekla: „Připoj se k nám, Hanku. Tady Serge nás dnes v noci potřebuje obě, ale máme kamarádky.“

„Kdepak, holubičky moje, ten má důležitou práci. Musí vyřešit kardinální problém.“ Laurent políbil

blondýnu na čelo a zašeptal: „Jestli umíš udržet tajemství, prozradím ti, že kutá. Ale nikomu to

neříkej.“ Odpočítal patnáct stodolarovek a položil je na stůl, pak se podíval Poincarému do očí.

„Sbohem, Henri. Myslím, že se už neuvidíme.“ Odvrátil se a s oběma ženami po boku zmizel.

34

Někdy v noci zaznělo v chodbě ženské zachichotání. „Přestaň, Bobby! Rozbalím to až v pokoji!“

V matném světle počítačového monitoru Poincaré znovu rozložil všechny materiály k Fensterovu

případu na hotelovou postel, každá zainteresovaná osoba, instituce a událost měla svou vlastní

složku: Roy, Bel , Quito, Chambiová, Sociální služby státu Minnesota, JPL, Randal Young, výbuch v

hotelu Ambassade, pitevní zpráva doktorky Guntherové, hlášení agenta Johnsona o otiscích prstů a

analýze DNA. Inspektor seděl uprostřed toho všeho s notebookem a Fensterovým pevným diskem na

klíně. Klíč k heslu, pokud ne heslo samotné, vězí někde v těch složkách, v kombinacích údajů v nich

obsažených – anebo nikde. Šedesát sedm nenáhodných znaků, každý ze sady o pětadevadesáti

položkách. Jestli je to číslo známé matematikům, konstanta nebo posloupnost, nikdy ho neobjeví,

tolik už prokázal. Takže buď nějaká věta, nebo nic.

Jak by k této hádance přistupoval Jules Henri, uvažoval. Pradědeček jej tak či onak provázel celým

případem, proč tedy nevyvolat jeho ducha, ať mu pomůže? Grand-pére, ty, jehož osud požehnal

darem poukázat na zjevné pravdy skrývající se všem na očích… Dívej se. Poincaré položil ruce na

složky. Co to je? Co pořád přehlížím?

Otevřel složku nadepsanou Fenster, byt a vyhledal v ní hlášení agenta Johnsona. Obrázek za

obrázkem procházel fotografie z matematikovy galerie. Tentokrát se přiměl hledět za krásu povrchu a

snažil se vnímat, co Fenster nashromáždil. Meteorický kráter na Marsu zaznamenaný teleskopem na

oběžné dráze se podobal buňkám pozemského listu a také městským ulicím. Vrátil se ke svým

poznámkám a znovu si přečetl seznam záběrů. Říční delta + růžice květáku. Běžný lišejník + pohled na

Irsko (z vesmíru). Blesk + žilky v oční bulvě + praskliny v chodníku + strom + horský hřeben. Pročetl

padesát podobných uskupení a pokusil se co nejkonkrétněji zformulovat Fensterův závěr: to, co je v

tomto světě radikálně a nepopiratelně své, takové současně není. Věci se liší a zároveň jsou stejné.

Singulár a plurál. Totéž.

Poincaré to viděl ve fontánách Bel agia. Otočil další stránku poznámek, kam si zaznamenal slova,

která Fenster připsal k obrázkům. Stejné jméno. Rozdíl? Matematika je umění. Otevřel další složku na

stránce, kam si pečlivým rukopisem opsal větu, kterou Jules Henri zaznamenal o století dříve a James

Fenster si ji zvolil za své celoživotní motto. Pomocí špičky tužky spočítal slova. Deset. Spočítal

písmena ve slovech. Padesát sedm. Připočetl mezery mezi slovy. Šedesát šest. Přidal tečku. Šedesát

sedm.

Výrok přilepený na okraji monitoru, ukrytý všem na očích jako každá jiná záhada, kterou Jules Henri a

Fenster luštili a vyluštili, prohlášení hlubší než biologie, starší než tento svět, starší než kterýkoliv jiný svět. Matematika jest umění přidělovat stejná jména různým jevům a věcem. Když nyní Poincaré

vyťukal na klávesnici heslo, obrazovka monitoru zablikala a chráněný soubor se otevřel jako květ růže

v určenou ranní hodinu.

35

Sen byl natolik živý, že cítil žár slunce na své tváři – jenomže to nebyla jeho tvář. Nebo možná ano, ale také otcova nebo matčina, to nepoznal. Emoce byly jeho, pak jejich, potom zase jeho. Všichni tři

vyrazili ráno na túru v podhůří Mont Blanku. Kráčeli po stezkách vyšlapaných v trávě a s každou

zatáčkou se jim otevíral nový nádherný výhled na skalní masivy. Dýchali průzračně čistý vzduch. Vítr

zvedal mlžný oblak z vrcholu hory, všude kvetly protěže. Šťastný dvanáctiletý Henri Poincaré stoupal

pevným krokem. V jedné serpentině se zastavil a ohlédl se po rodičích a zjistil, že i oni stojí a dívají se na něj. Právě v této fázi snu se stal jejich součástí a viděl sám sebe, jak kus vpředu mává. Pak byl zase sám sebou a lámal si hlavu, proč jeho matka v tak nádherný den pláče, i když vypadá šťastně a

spokojeně, drží otce za ruku a také mává. Potom se opět ocitl dole, držel se rodičů a hleděl vzhůru na

svou postavu zarámovanou trávou a skalním masivem a modrou klenbou oblohy. Cítil hroznou

bolest, která byla současně krásná a sladká, a probudil se v Claiřině ateliéru a věděl přesně to, co

tehdy věděli jeho rodiče: vždycky ztrácíme, co na tomto světě milujeme nejvíce.

Večeřel velmi pozdě, z posledních sil vystoupal po schodech do ateliéru a zhroutil se na lůžko, na

němž se s prvními paprsky svítání probudil z podivného snu. Chtěl se zdržet v Lyonu tak dlouho, aby

měl čas obnovit pronájem ateliéru a setkat se s novým ředitelem Interpolu a potom stihnout vlak do

Fonroque. Po útocích v sobě dosud nenašel sílu zajít do Claiřina ateliéru vyřídit jakoukoliv záležitost jménem své ženy. Pronájem však končil, proto musel prohlédnout prostory a uzavřít s majitelem

nemovitosti novou smlouvu. Avšak Claire se sem hned tak nedostane, aby tady něco namalovala, a

Poincaré uvažoval, zda má smysl platit nájem, když je tak drahý a stejně teď žijí na jihu. Ale přesto…

Claire měla v ateliéru kovovou postel a elektrický vařič. Využívala je v obdobích horečné činnosti, kdy odmítala přerušit práci a jít se někam najíst nebo se domů vyspat. Trpká zkušenost Poincarého

poučila, že není radno manželku v takových chvílích vyrušovat. Její tvůrčí výbuchy většinou začínaly

lístečkem se sdělením, že uvažuje o novém obraze a že se na nějaký čas uchýlí do samoty ateliéru.

Kdysi se Poincaré po manželčině čtyřdenní absenci dopustil té chyby, že vystoupal do podkroví a

zaklepal na dveře. Otevřela mu, a když si všimla, že jí hledí přes rameno na rozdělanou práci,

přistoupila rozhodným krokem ke stojanu a rozřízla plátno stěrkou. „Ještě nebyl hotový!“ křičela na

něj. „Nebyl hotový!“ Počkali na klidnější chvíle, kdy nemalovala, a rozumně se dohodli, že mu každý

den nechá vzkaz na záznamníku. Když ho tam najde, nebude ji rušit, když ne, znamená to, že je mrtvá

a že by měl přijít a postarat se o její ostatky. Omluvila se mu za rozdvojenou osobnost ve stylu Jekyl a Hyde a vysvětlila, že se ho před ní snažila chránit, ale že přece věděl, do čeho jde, když si ji bral.

Byla to pravda. Poznali se na soutěžní výstavě v Paříži, na které získala první cenu. Nebyla nikde v

dohledu, když přistoupil k vítěznému dílu, miniatuře na dřevěném panelu, která mohla představovat

ženský akt, ale také palmu vyvrácenou vichřicí. „Co si o něm myslíte?“ oslovil ho zezadu neznámý

hlas.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl s očima stále upřenýma na obraz. „Myslím, že se mi líbí, i když nedokážu

říct proč.“ Otočil se a překvapila jej přímost jejího pohledu. Vlasy měla stažené do přísného drdolu,

do něhož si zastrčila štětec. Ruce měla špinavé od barev a voněla terpentýnem.

„Není na prodej,“ informovala ho. „Ale jestli chcete, daruji vám ho.“

Následovalo pozvání na večeři a pak do jejího bytu.

Právě z Claiřiných minulých odchodů a opětovných příchodů čerpal naději, že se snad vynoří z hlubin

smutné strnulosti. Když se probudil, našel pracovní prostor ve stejném stavu, v jakém ho před mnoha

měsíci zanechala. Na stojanu visela nedokončená městská scenerie, i když s určitostí by to říct

nemohl. Domníval se, že mezi červenými a žlutými tahy štětce rozeznává pouliční osvětlení. Přestože

její umění mnohdy nechápal, oceňoval, že mu jiní lidé rozumějí. Claire úspěšně vystavovala v Paříži,

Miláně, New Yorku, Los Angeles a v Buenos Aires. Dokončený obraz vždycky zabalila do krabice a

odeslala svým agentům, kteří každý kousek prodali. Začal její plátna považovat za vyobrazení série

nálad, podobně jako hudba vyvolává různé emoce.

O mnoho let později Poincaré žasl nad tím, že Etienne zdědil po Claire její nejlepší vlastnosti,

především nebojácnost a geniální schopnost přemýšlet prostorově a v barvách. Posadil se na roh

prostého lůžka a přitáhl si manželčin polštář, ale její vůně dávno vyprchala. Obešel podkrovní

místnost, hladil vymačkané tuby od barev a rám, na kterém napínala plátna. Prohrábl kousky dřeva,

které používala jako zarážky. Ale ač se snažil sebevíc, nepodařilo se mu z žádného předmětu Claire

vyvolat. Ateliér již nepředstavoval místo k životu.

Když se chystal k odchodu, všiml si bedny opřené o stěnu vedle dveří a adresované jejímu

newyorskému agentovi. Věděl, co v ní je – portrét, kvůli kterému si ho před měsíci dobírala. Samotné

pomyšlení na něj ho pokořovalo. V týdnech, které strávil v Lyonu a šel jí silně na nervy tím, jak se

snažil zabezpečit dům, ho několikrát požádala, aby zašel do ateliéru a svěřil se jí, co si o jejím

nejnovějším díle myslí. „Nejsi zvědavý podívat se, jak tě vnímám?“ ptala se.

„Jsem,“ odpověděl tehdy. „Ale také vím, že až ten obraz uvidím, poprosím tě, abys ho neprodávala.

Ty mě pak obviníš, že strkám nos do věcí, do kterých mi nic není, což bude pravda, a pohádáme se.

Takže ne, raději tam nepůjdu.“

Uložila obraz do bedny a připravila k odeslání. Poincaré teď našel kladivo s vidlicovitým koncem,

povytahoval hřebíky, jimiž bylo víko přitlučeno, a převrátil bednu vzhůru nohama, přičemž si dával

pozor, aby mu zrak nepadl na její obsah. Když potom ustoupil doprostřed místnosti a podíval se,

musel se zachytit opěradla židle. Claire velkolepě lhala, když ho ujišťovala, že pojala malbu natolik

abstraktně, že jej na ní nikdo nepozná. Dlouhou dobu znevažovala fotografi , kterou nepovažovala za

umění. Poincaré nezažil, že by se zálibně zadívala na mísu s ovocem nebo na polní cestu vinoucí se

mezi lučinami, natož na nějakou osobu, a prohlásila, že ji namaluje. Nyní se díval na své moudřejší a

ušlechtilejší druhé já, oblečené v pracovní kombinéze a s prořezávacími nůžkami v rukou, kterak sedí

na převrácené bedýnce na terase ve Fonroque, za ním se tyčí košatý dub a svažují se vinice. Vlasy měl

řídké a prošedivělé, muskulatura obličeje podléhala gravitaci. Claire věrně a nelítostně zachytila

skutečnost, a právě to mu trhalo srdce. Zobrazila ho jako muže, který v životě vystoupal na vysoký

příkrý kopec a snadno se ocitl krok dva za hřebenem, ale současně jako člověka, na němž se toto úsilí

nesmazatelně podepsalo. Kolem očí a úst se mu rýsovaly vrásky laskavé lidskosti v podivném

protikladu k brutalitě práce, kterou vykonával. V mírném naklonění hlavy a nerozhodném postavení

brady rozeznal zklamání nad krutostí světa. A v silných rukou svírajících zahradnické nůžky spatřil

respekt k tomu, kdo se této krutosti dokázal postavit. Z obrazu čišela láska umělkyně k předmětu

malby. Poincaré se sklonil nad plátno jako vdovec, který právě objevil milostné dopisy, které mu jeho

žena napsala, ale nikdy je neodeslala. Ten portrét ho zdrtil.

36

Poincaré položil tyvekovou obálku na psací stůl. Hubert Levenger ji zvedl a potěžkal. „Menší než

schránka na chléb, větší než rolexky. Dárek…? To jsi nemusel.“

„Harddisk, Huberte. Z laptopu IBM. Je tam i připojovací kabel.“

„Co na něm je?“

„Zeď z čísel, dobrých osm milionů. Pět sloupců na stránku, řádkování jedna. Doufám, že z nich něco

vyčteš a povíš mi, co znamenají. Já na tom disku žádnou jinou informaci nevidím, ale tebe možná

něco trkne. A když ne, aspoň mi to potvrdíš.“

„Předpokládám, že to máš papírově ošéfované.“

Levenger vypadal jako asketa. Ze zásady nepoužíval a nejedl žádné živočišné produkty a Poincaré už

dávno zjistil, že nemá smysl diskutovat s ním o tomto politickém přesvědčení, protože jediná otázka

vyvolala sáhodlouhou přednášku a zásilku letáků do soukromé poštovní schránky. Jinak ho ovšem

považoval za přátelského a spolehlivého kolegu. „Je mi líto, ten disk přešel do mého vlastnictví bez

papírů.“

„Měl bych ale vědět, odkud pochází, Henri.“

„Je součástí probíhajícího vyšetřování.“

Levenger nadzvedl obočí. „Ludovici tě nakazil svými zlozvyky? Příště mi řekneš, že kdyby se někdo

ptal, nikdy jsem žádný disk neviděl.“

„Jen si posluž.“ Poincaré před něj položil proužek papíru. „Heslo. Nezapomeň napsat velké M a tečku

za větou… Hezké,“ natočil k sobě jednu z fotografií na Levengerově stole. „Kolik už máš vnoučat?“

„Osm. Té nejmenší, s těmi kudrlinkami, je pět. Měl bys ji slyšet, jak zpívá La Marseillaise. Rozpustila by Wilkinsův šelfový ledovec, jestli ji nepředběhne globální oteplování.“ Levenger nahlas přečetl

heslo, spíš jako otázku než konstatování. „Má nejmíň padesát znaků. Takhle dlouhá hesla nepoužívá

ani státní banka.“

Poincaré pokrčil rameny. „Co já o tom vím?“

„Víc než říkáš. Ale to zůstane mezi tebou a tvým zpovědníkem. Myslíš, že je to pravda?“

„Co jako?“

„O té matematice a přidělování jmen.“

Poincaré se podíval na hodinky. „Musím letět, Huberte. Na schůzku s novým ředitelem. Počítám, že

mě chce poslat do důchodu… A ano,“ dodal na půl cestě ke dveřím, „věřím tomu.“

„Moc rád vás poznávám, pane inspektore!“

Tentokrát Američan, pomyslel si a pátravě se zadíval na osmého výkonného ředitele policejní služby,

kterého zažil. Když vyhodili prvního pro porušení pracovní kázně – příliš agresivně se snažil

dopadnout zloděje uměleckých předmětů, ze kterého se vyklubal tiskový atašé československého

velvyslanectví, což vedlo k závažné diplomatické roztržce –, pochopil, že není dobré příliš si oblíbit své nadřízené. Jejich práce je přinejmenším z poloviny politická a ředitelé tráví dny u telefonu a v

chodbách, kde bojují na dvě strany a sami hájí slabý střed. Někteří byli politicky opatrní – s ohledem

na mezinárodní charakter Interpolu zastavovali vyšetřování ze strachu, aby nepopudili členské státy.

Nikdy nic nevěděli a skláněli hlavy před autokraty vykřikujícími něco o vměšování do vnitřních

záležitostí, kdykoliv hrozilo, že vyšetřování odhalí korupci nebo zneužívání moci. Pak zde byli ostřílení policejní profesionálové, kteří tvrdě tlačili na výsledky v terénu. Nikdo ovšem nemůže sloužit dvěma

pánům, a tak ředitelé přicházeli a odcházeli. Občas byli někteří propuštěni z jiného než politického

důvodu, což byl i Monforteův případ, a v reakci na jeho údajnou neschopnost nastoupil Felix

Robinson, bývalý šéf washingtonské pobočky FBI, který se proslavil statistickým přístupem k zločinu –

priority v terénu určoval, jako kdyby luštil sudoku.

Poincaré očekával robota, ale když přešel nově položený koberec v kanceláři, kterou stále považoval

za pracovnu Alberta Monfortea, zjistil, že ředitelův stůl pokrývá konejšivý nepořádek. Robinson

očividně kašlal na vzhled a tento dojem ještě posílily skvrny od kávy na jeho kravatě a košili, seprané za hranici užitečné životnosti. Poincaré mu podal ruku. „Pane řediteli, četl jsem oběžník generálního

tajemníka, v němž popsal vaši kvalifikací. Velmi na nás zapůsobil. Vítejte v Interpolu.“

„Oslovujte mě prosím Felixi.“

„Je mi ctí. Já jsem Henri.“

Posadili se ke starému stolu Alberta Monfortea.

„Četl jsem váš osobní spis, inspektore. Bravo! Většina agentů po patnácti dvaceti letech vyhoří. V čem

spočívá vaše tajemství?“

Poincarému neunikl ředitelův pohled, jímž pátral po jeho reakci na lichotku. „Jsem obklopen dobrými

lidmi, Felixi. Udržují mě ve formě.“

„Jako třeba Serge Laurent.“

„Ano, jako Serge.“

Ředitel založil ruce a předklonil se. „Brzy zjistíte, Henri, že jsem velmi otevřený a přímý. Samozřejmě vím, že jste blízcí přátelé. V poslední době vyšetřoval Vojáky vytržení, kteří by nás jen kolektivně

otravovali jako osiny v zadku, nebýt jejich schizmatických buněk, jak tomu Laurent říká. Mám dobrý

důvod k přesvědčení, že není zdravý. Můžete mi říct svůj názor na něj?“

Byla to prostá otázka, skrývala však tisíce nástrah. Poincaré si musel dát pozor, aby přímo nepopřel,

že se s Laurentem nedávno setkal. „Samozřejmě můžu,“ odvětil. „Serge je nejlepší agent, jakého

znám. Pokud dospěje k závěru, že na tu práci nestačí, sám z terénu odejde.“

Robinson přikývl. „K seznamu vašich kvalit můžeme přidat loajalitu. Vím, že jste se s ním sešel v Las

Vegas.“

„Ohlásil to?“

„Ne.“

Robinson záměrně protáhl pauzu a Poincaré zatím v mysli dolaďoval obraz muže před sebou. „Vojáci

vytržení,“ pokračoval ředitel, „jsou se svou sítí ve stylu Al-Kajdy totálně decentralizovaní a my proti nim nedokážeme víc než narušit jednotlivé akce. A to děláme. Zrovna minulý týden si vybrali oběť k

popravě ve švýcarském Lucernu. Inspektor Laurent nám tuto informaci předal právě včas. Cílem měla

být žena, odbornice na čisté energie, a nám se podařilo zlikvidovat celou buňku. To je samozřejmě

dobré, ale operace zaměřené na záchranu jednotlivců nám vysávají naše omezené zdroje. Postavili

mě do čela Interpolu, abych ho posunul směrem k soustředěnějšímu a efektivnějšímu stylu práce,

který ušetří náklady a přinese lepší výsledky. Pracujete tu téměř tři desítky let. Podle mého

přesvědčení si už nemůžeme dovolit zachraňovat jednotlivce. Co si o tom myslíte vy?“

Robinson znovu založil ruce a čekal.

Poincaré si ve skutečnosti myslel, že nový ředitel s největší pravděpodobností získal své prýmky

kladením pozemních min a pozorováním, jak lidé zareagují, když na ně šlápnou, nahlas však řekl:

„Záchrana lidského života vždycky stojí za to. Nezávidím nikomu ve vašem postavení, kdo musí činit

podobná rozhodnutí.“

Ředitel přikývl. „V Texasu máme rčení Nechte té omáčky. Spoléhám, že ve své nové roli budete

mluvit otevřeně. Takže na rovinu prosím.“

„Moje nová role,“ povzdechl si Poincaré. „Ludovici se mi o něčem zmínil.“

„Přesně tak. Chci, abyste se stal řídicím agentem pro všechny terénní operace. Tuto pozici právě

vytvářím. Velká odpovědnost. Jde o strategickou, nikoliv operační funkci. Chci, abyste přivedl na vyšší úroveň myšlení v terénu, investigativní IQ, chcete-li. Stanete se školitelem, mentorem, ozvučnou

deskou našich agentů. Zbytek pracovní náplně si určíte sám. Nikdo nezná strategii lépe než vy, nikdo

nemá lepší instinkty a já chci, abyste se s okamžitou platností stáhl z terénu a převzal novou funkci.“

„Lichotíte mi,“ poznamenal Poincaré.

„Já lidem nelichotím,“ ohradil se ředitel. „Potřebuju pomoc.“

„Předpokládám, že budu sedět za stolem tady v Lyonu.“

„Předpokládáte správně. Ale neexistuje žádný důvod, proč byste tuto práci nemohl vykonávat z

Fonroque. Pokud vím, vlastníte tam vinici. Můžete mi poslat pár lahví na ochutnání, i když mi někteří

lidé tady radili, abych napřed poslal vzorek do laboratoře na zkoušku, zda neobsahuje arzenik.“

Poincaré se usmál. „To je řeč na rovinu, Felixi. Co když odmítnu?“

„Pak to proběhne následovně,“ řekl Robinson. „Ještě před koncem pracovní doby odevzdáte služební

průkaz a odznak Interpolu spolu se všemi zbraněmi úředníkovi v přízemí. Dole mají seznam všech věcí

ve vaší skříňce, takže jistě budete svědomitý. Pokud nabízenou pozici přijmete, v což upřímně

doufám, vydáme vám dodatek ke služebnímu průkazu, který vám poskytne nejvyšší bezpečnostní

oprávnění v této budově rovnající se mému. Vaše úřední moc však končí mimo centrálu Interpolu. Už

nejste terénním agentem, Henri. Jestli odmítnete, poskytneme vám ochranu a penzi. Možná večírek

na rozloučenou s oschlými obloženými chlebíčky. Jistě víte, jak to chodí.“

Poincaré věděl.

„Požádal jsem Paola Ludoviciho, aby byl po ruce. Předáte mu všechny informace, materiály a své

poznámky k vyšetřování výbuchu chloristanu amonného v Amsterdamu. Rozumíte?“

„A vy tu akci podnikáte právě teď, protože…“

„Protože pokud se týká práce v terénu, jsem přesvědčen, že tam už nemáte perspektivu. Ta záležitost

v Haagu, kdy jste navštívil soudní líčení s tím bosenským vrahem… To byla těžká chyba. Výkonný

úředník ohlásil, že jste do soudní síně přišel se zbraní. Na soud s mužem, který později napadl vaši

rodinu. Nemyslím si, že jste v té chvíli projevil nejlepší úsudek, a vaše chyba vrhla špatné světlo na

celý Interpol. Trvalo několik týdnů, než příslušné hlášení doputovalo na můj stůl. Kdybych to věděl

dřív, stáhl bych vás z terénu okamžitě. Žil jste takříkajíc ve vypůjčeném čase, i když jsme to ani jeden nevěděli.“

Poincarému se Robinson líbil. V jeho slovech nezazněl jediný falešný tón. Tenhle chlapík udělá pro

Interpol mnoho dobrého. „Důvěra, kterou ke mně chováte, mě dojímá, Felixi.“

„Inspektore, snažím se vám změkčit tvrdé přistání. Potřebuju pomoc a tu pozici obsadím. Vámi nebo

někým jiným. Věřte mi, kdybych si přál váš odchod, prostě a jednoduše bych vás donutil odejít do

výslužby. Takže berte, nebo nechte ležet, jak říkáme v Americe. Promyslete si to. Zatím jsou vaše

privilegia Interpolu suspendována úderem sedmnácté hodiny. Ze zdvořilosti vám ponecháme

počítačový přístup k datovým serverům, abyste mohl sledovat Ludoviciho postup v případu. Je ve své

kanceláři a čeká na vaše materiály.“ Robinson obešel stůl. „Podle toho, co jsem o vás slyšel a co jsem

si přečetl, Henri, jste pro nás příliš cenný, abychom vás nechali tam venku zabít jen proto, že se

nesoustředíte. Ať už novou funkci přijmete, nebo ne, v terénu jste skončil. A ne že bych váš psychický

stav nechápal, to, co postihlo vaši rodinu, je strašné. Vím, že vás Interpol zklamal, protože ji

dostatečně neochránil, ale prověřujeme a přijímáme nápravná opatření. Na tento proces osobně

dohlížím. A nesnesl bych výčitky, kdybych připustil, abyste přišel o život při výkonu služby. Přeji vám dobrý den, inspektore.“

Cestou do Ludoviciho kanceláře Poincaré zavolal do Fonroque. Claire spí, dozvěděl se od Evy. Strávila

klidné dopoledne na terase. „Přejete si, abych ji vzbudila, monsieur?“

„Ne,“ odmítl. „Pověz mi, promluvila alespoň slovo za tu dobu, co jsem pryč? Vydává nějaké zvuky ze

spaní?“

V té chvíli se na chodbě objevil Levenger s ty věkovou obálkou v ruce, a když inspektora míjel, zvedl

palec. „Předávám to dál, Henri. Zavolám ti, až budu něco mít.“

Poincaré v děkovném gestu zamával.

„Ne, monsieur, je úplně tiše.“

„Nevolal Etienne?“ Při návratu do Lyonu se inspektor zastavil v Paříži. Vyptal se na zdraví syna a jeho rodiny a navštívil vnuččin hrob na hřbitově Montparnasse. Chvíli se u něj zdržel. Právě ometal žulový

pomník, když za sebou uslyšel skřípavý zvuk. Otočil se a spatřil syna na invalidním vozíku, který tlačil nemocniční zřízenec. Etienne se mu podíval do očí. Poincaré se chystal něco říct, syn však pokynul

zřízenci a ten ho odtlačil stranou.

„Ano, Etienne volal a ptal se na madame.“

„A ona nic neřekla?“

„Přesně tak, monsieur.“

„Na mě se neptal?“

„Byl to krátký hovor,“ odpověděla dívka diplomaticky. „Jestli chcete mluvit s madame, zavolejte tak

za hodinu. Přidržím jí telefon u ucha.“

Ludovici seděl ve své kanceláři a pročítal materiály k případu. Pohodlně se opíral a nohy v

kovbojských botách si položil na psací stůl. „Líbí se ti?“ zeptal se, když Poincaré zaklepal a vešel.

„Italové to všem natřeli a tvůj věrný poddaný vyhrál první cenu.“

„Sestřelil jsi chmýří z broskve?“

„Zatraceně, sestřelil jsem chmýří z chmýří!“

„Blahopřeju, Paolo.“ Položil diplomatický kufřík na psací stůl, otevřel ho a podal Ludovicimu hromadu

složek. „Všechno, co mám o Fensterovi, to je ten případ s chloristanem amonným,“ řekl ne tak docela

po pravdě. Harddisk si nechal pro sebe a pro Erika Hurleye. „Připravil jsem souhrnný výtah s indexem

k jednotlivým složkám. Hlavní body už znáš a neměl bys mít žádné problémy.“ Vyprázdnil na stůl

obsah kapes, aby ukázal, že nic neskrývá. Papírové sponky, mazací gumy, drobné mince a

klenotnickou lupu. „To je pro tebe,“ podal Ludovicimu lupu. „Abys nepřehlédl žádný detail. A ty

mince… První šálek kávy a lívaneček jde na mě.“ Poincaré odpočítal několik eur a usmál se, když

narazil na americký niklák s bizonem, který si schoval do kapsy.

„Henri, pro mě to není o nic lehčí než pro…“

„To je v pořádku, Paolo, opravdu.“

„Vezmeš tu funkci?“

„Ještě jsem se nerozhodl.“

„Nevím, jestli si mám přát, abys ji vzal, nebo ne. Každopádně bys měl něco dělat. Alespoň proto, aby

ti nezakrněl mozek.“

„Pro penzistu vynikající rada. Díky.“

„Jdi k čertu… A nevypínej mobil. Asi tě budu potřebovat.“

Ať už Poincaré novou funkci vezme, nebo ne, v terénu skončil. Příkaz nadřízeného bez jakéhokoliv

sentimentu uzavřel dlouhou kapitolu jeho života. Možná mu Robinson dokonce prokázal službu,

zabránil, aby se jeho obraz zvrhl v karikaturu. Poslední, co by si každý agent přál, bylo stát se

šampiónem, který postrádá nadhled a zdravý rozum, aby včas odešel.

Zašel do své kanceláře. V posledních hodinách, které mu v pozici výkonného agenta Interpolu

zbývaly, si znovu opakovaně prohlížel záznam bezpečnostní kamery v nemocnici, který zachytil Danu

Chambiovou. Smyčka trvala něco přes dvě minuty a přehrál si ji snad stokrát, což zvýšilo celkový

počet zhlédnutí přes tisícovku. Digitální zvětšení mu umožnilo identifikovat kabelku, kterou držela v

ruce, ovšem tato stopa nikam nevedla. Mohl přečíst jmenovku lékaře na bílém plášti, který

Chambiová ukradla. Rozeznal dokonce puštěné očko na její levé punčoše. Zjistil stovky detailů, ale

bez ohledu na to, kolikrát si smyčku prohlédl, nedokázal sloučit, co viděl, s tím, co o té ženě říkali lidé, kteří ji znali: schopná vědecká pracovnice, výborná učitelka se smyslem pro dramatično i pro humor,

dobrovolná lektorka Matematické ligy, oddaná strážkyně odkazu Jamese Fenstera.

Může být buď jedno, nebo druhé, usoudil. Svět bezohledného vraha nemůže mít žádné styčné body

se světem vědce. A přesto tu byla na kamerovém záznamu, zapálila odpadkový koš, aby odvrátila

pozornost, a zmizela z obrazovky, aby zabila dítě. A byla také v Amsterdamu ve dnech a hodinách

předcházejících výbuchu. Poincaré se v tom nemohl vyznat. V 16.29 mu zbývalo jedenatřicet minut

kariéry, která začala před třiceti lety. Znovu přehrál pásek.

Políčka 000-025: Subjekt vstupuje od spodního okraje

obrazovky.

Políčka 026-058: Subjekt se rozhlíží doprava, doleva a

otevírá kabelku.

Políčka 059-102: Subjekt hází do koše papír, přilévá

hořlavinu.

Políčka 103-114: Subjekt se rozhlíží doprava a doleva.

Políčka 115-120: Subjekt škrtá zápalku a zakládá oheň.

Políčka 121-136: Z koše vyšlehává plamen, subjekt

odchází.

Poincaré zvětšil záběr na políčku 107, na kterém se Chambiová rozhlíží po chodbě, aby se ujistila, že ji nikdo neuvidí rozžíhat zápalku. Její obličej a krk byly na tomto záběru zřetelnější než na jiných. I s

korekcí na nezřetelnost zvětšeného pixelového zobrazení to jednoznačně byla Dana Chambiová.

Porovnal s podobiznou na obrazovce všechny její fotografie, které se mu podařilo sehnat. Interpol

disponoval programem umožňujícím srovnávání obličejů a i ten potvrdil shodu. Poincaré přesto cítil

nutkání zasvětit poslední minuty nové analýze. Znovu narazil na nezpochybnitelnou podobu – s

výjimkou detailu tak zřejmého, že ani nestál za zmínku: Chambiová na videu neměla kolem krku

šátek, který by maskoval zlostně vyhlížející nafialovělý ostrov amébovitého tvaru na jinak bezchybně

hladké pokožce hrdla. Na všech dvanácti fotografiích, které měl Poincaré k dispozici, jí krk zakrýval

šátek. K tomu připočetl chvíle, kdy ji osobně viděl a mluvil s ní před přednáškovým sálem –

Chambiová si nervózně upravovala šátek, když se rozhovor stočil na Fenstera. Kontrast bil do očí: se

šátkem, bez šátku.

Dívej se pořádně, nabádal se v duchu. A tentokrát spatřil zabijáka, který si dává pozor, aby utajil svou totožnost. Žádný nájemný vrah nechce být přistižen při činu, žádný nechce být dopaden. Rytmus jeho

života vyznačují mezníky zabít, uniknout, vyinkasovat honorář a znovu zabít. Přesto se žena na videu

ani v nejmenším nepokusila zakrýt skvrnu barvy portského vína, zvláštní znamení, které spolehlivě

fungovalo jako jmenovka, na níž stálo Ahoj, jsem Dana Chambiová! Dvakrát se rozhlédla po chodbě,

protože nechtěla být přistižena. A vínovou skvrnu si nezakryla proto, že si přála, aby byla vidět.

Poincaré se podíval přes stůl na fotografi Claire a dětí. Odpověď se znovu skrývala všem na očích.

Nebyla to Chambiová. Nemohla to být Chambiová. Ludovici přísahal, že Banovič, který se spoléhal na

bývalé agenty Stasi, tuto finální brutalitu nenařídil. Takže někdo jiný. Někdo, kdo si přál zničit

Poincarého vraždou dítěte, které bylo jeho srdci nejdražší. Tentokrát tu osobu najde a postará se, aby

ji stihla nejpřísnější spravedlnost. Tentokrát bude pracovat sám.

ČÁST IV

Kdo vložil moudrost do srdce

nebo kdo dal porozumění mysli?

JOB, 38:36

37

Poincaré napsal krátký e-mail: Slečno Chambiová, vím, že jste nezabila mou vnučku. Musíme se sejít.

Kontaktujte mě. Najel kurzorem na odesílací tlačítko, klikl a vyšel na terasu.

Bouřky, které se údolím prohnaly minulý týden, pročistily vzduch. Blížila se sklizeň a bez peněz na

sezónní dělníky se Poincaré bude dívat, jak letošní hrozny hnijí na keřích. S tím si však nyní starosti nedělal. Až za několik hodin vyjde slunce, políbí Claire, zajde do sklepa a otevře sejf, kde přechovával pistoli. Sbalí se na cestu a před odchodem ji znovu políbí – ženu, bez níž nechtěl žít. Ovšem jednoho

dne bez ní žít bude, nebo ona bez něj, protože tak už to na světě chodí. Milujeme, když můžeme, a

pak to, co milujeme, ztratíme.

Poincaré odjel prvním vlakem z Mnichova do Innsbrucku a vystoupil ve vesnici Scharnitz v Rakousku.

Julie Youngová si nepřála, aby tam jel, leč nyní zde stál v ubývajícím denním světle a chystal se

navštívit otce Ulricha ve farním kostele Marie Pomocné. Doufal, že se dozví něco víc o jeho farnících

Lewisovi a Francine Youngových, než je osobně vyhledá. K dispozici měl pouze jméno a adresu kněze,

které si vytiskl z internetu.

Scharnitz leží uprostřed luk a pastvin v idylickém údolí obklopeném Tyrolskými Alpami. Blížil se večer

a vrcholky hor zářily v paprscích zapadajícího slunce, kdežto údolí již leželo ve stínu. Ve vyšších

patrech pohoří ležel sníh a v ulicích se objevily první reklamy majitelů horských chat, kteří se těšili na brzký začátek lyžařské sezóny. Na níže položených svazích temněly shluky jehličnanů. Na dně údolí se

choulily domy z mohutných trámů s příkrými střechami, obklopené srovnanými hranicemi palivového

dříví. Takto si Poincaré pamatoval Tyrolsko ze svého mládí a tady strávil Randal Young podle

svědectví své ženy poslední šťastné roky svého života.

Vešel do prostého kostela a v suterénu našel kancelář, v níž seděl zády ke dveřím mladý muž v košili s

krátkým rukávem. Když Poincaré zaklepal, odpověděl bez ohlédnutí: „Vaši zpověď si vyslechnu za

patnáct minut.“

„Moje návštěva má jiný účel, otče.“

Kněz vstal. „Ach, návštěvník! Promiňte.“

Poincaré se představil a vysvětlil, o co mu jde. Drobný detail, že již nemá oprávnění působit jako

agent v terénu, taktně vynechal. Když domluvil, Ulrich jej požádal: „Prosím vás, pane inspektore,

ušetřete Lewise a Francine dalšího utrpení. Ztratili dítě, taková hrůza!“

Poincaré mlčel. Okno za knězovými zády vedlo na hřbitov.

„Smutný případ,“ pokračoval Ulrich. „Randal byl na vrcholu životních sil, ženatý a dvě děti. Pokud si

dobře vzpomínám, přijeli začátkem března. Stačil jediný pohled a člověk poznal, že se neodvratně

blíží konec. Velkou část mládí strávil na lyžích v oblasti Karnweld. Já jsem do Scharnitzu přišel teprve před dvěma roky, rovnou ze semináře. Když jsem se dozvěděl, že se sem vrací za rodiči, napsal jsem

svému předchůdci. Randal byl velmi uznávaný lyžař. Pokud vím, pořád ještě drží několik místních

rekordů v juniorské kategori . Jeho otec v té době působil v Mnichově jako pracovník ministerstva

zahraničí Spojených států. Rodina si tady koupila domek. Jezdili sem celý rok, pane inspektore, ale

nejvíc milovali zimu. Když Lewise přeložili na Dálný východ, chalupu si nechali a vraceli se sem,

kdykoliv mohli. A na penzi se k nám odstěhovali.

S Randalem jsem se setkal, až když byl na smrt nemocný. Jeho rodiče jsou zlatí lidé a ztráta syna je

doslova zdrtila. Až do konce se nevzdávali naděje. Randal sem přijel s manželkou a oznámil, že se

chystá do jednoho sanatoria u Garmisch-Partenkirchenu, kde používají nějakou novou metodu léčby

toho typu rakoviny, kterou trpěl. Lékařská komunita tu metodu zřejmě zatím neschválila, ale on už

bezvýsledně vyzkoušel každou dostupnou terapi . Odjeli tedy do sanatoria, ale už asi za týden se

vrátili a hned nato odletěli do Států. Moc smutný příběh. Ale není na nás, abychom chápali, proč

zemře mladý člověk. Musíme věřit božímu úradku, jenž sleduje vyšší dobro.“

„O tom pochybuju,“ opáčil Poincaré.

„Cesty boží jsou pro člověka nepochopitelné, pane inspektore. Zemře dítě. Rodič nebo sourozenec se

pak celé roky snaží objevit lék na tuto nemoc – a zachrání desítky tisíc životů. Jednotlivá ztráta je

skutečná, to nikdo nezpochybňuje. Ale dobro, které může z této ztráty vzejít, je rovněž skutečné.

Existují vzestupy a pády, které přesahují naše chápání.“

„Kdo je tam?“ ozval se hlas spisovnou němčinou s patrným americkým přízvukem.

„Paní Youngová?“ zeptal se Poincaré před zavřenými dveřmi anglicky. „Jsem pracovník Interpolu.“

Což byla pravda do té doby, než odmítne Robinsonovu nabídku. „Přišel jsem vám položit několik

otázek, které se týkají Randala.“ Slyšel kroky, pak šepot.

Dveře se otevřely. „Náš syn před několika měsíci zemřel,“ řekl muž.

„Já vím,“ potvrdil Poincaré. „Přijměte prosím mou upřímnou soustrast. Ale možná byl nějak spojený s

případem, který vyšetřuju, takže kdyby vám nevadilo… Ale jestli se vám to teď nehodí, můžu přijít

ráno.“

„Případ? Jaký případ?“

Ztráta syna se na Lewisi Youngovi neblaze podepsala. Kromě bledého obličeje mu žal zbarvil pokožku

do nezdravého šedého odstínu. Světlo v jeho očích pohaslo a Poincaré přemýšlel, jestli je horší být

otcem syna, který vás prohlásil za mrtvého, nebo otcem syna, který zemřel.

Youngovi si zařídili prostý obývací pokoj kolem kamen na dřevo a část místnosti změnili na Randalovu

svatyni, vyzdobenou kolekcí fotografií od batolecího věku k dospělosti. Rodiče i chlapec se na všech

snímcích smáli. Malý Randal na lyžích se choulí zimou. Randal riskantně projíždí slalomovou brankou.

Randal s matkou v sedle koně na alpské louce. Nezletilý Randal si s rodiči připíjí půl itrem piva. Po

několikaleté přestávce Randal v taláru a s baretem na hlavě a Randal s mladou rusovláskou po boku.

Poté jedno rusovlasé dítě, pak druhé. Poincaré pil čaj a paní Youngová ho provázela časovou

kronikou.

„Víte, když se poprvé postavil na lyže, namířil si to po tréninkovém svahu rovnou do kupy sena.

Vyhrabal se z ní a volal Ještě! Ještě! V zimě po ničem jiném netoužil než po lyžování. Když Lewise

přeložili do Japonska, Randalovi bylo dvanáct a chtěl zůstat tady, že bude bydlet u sousedů. Vzali

jsme ho s sebou, ale slíbili mu, že si tu chalupu necháme.“

„Proč jste tady?“ chtěl vědět Lewis Young.

Poincaré se duševně obrnil. Věděl, že prohloubí už tak těžkou ránu. Natolik respektoval jejich ztrátu,

že promluvil přímo. „Pokud vím, byl váš syn odborník na tryskové motory.“

„To je pravda.“

„A také expert na kladení výbušných náloží.“

„Za studií pracoval každé léto pro jednu důlní společnost ve Wyomingu. Co na tom?“

„Pane Youngu, když se Randal v březnu vrátil do Scharnitzu, přivezl si s sebou nějaké materiály ze

svého pracoviště v Pasadeně? Mám na mysli například chemikálie, konkrétně bílou krystalickou látku,

která vypadá jako kuchyňská sůl.“

„Vždyť se sotva držel na nohou,“ ohradila se paní Youngová. „Ne, nic takového neměl. Přijel jen s

malým kufrem. Přivezl si knížku o pozorování ptáků a nechal mi ji tady. Chcete se na ni podívat?“

„Tohle nechce, Francine!“

„Mluvil někdy o cestě do Amsterdamu?“ vyptával se dál Poincaré.

Lewis Young si začal mnout ruce, jako kdyby si je myl. „Odjel na kliniku pro léčbu rakoviny, která leží přes kopec kousek za hranicemi. Vrátil se na jeden nebo dva dny a pak odletěl do Států, kde krátce po

přistání zemřel. Ani se nedostal domů.“

Poincaré usoudil, že jejich žal trápil už dost dlouho. Omluvil se za vyrušení a vrátil se do hotelového pokoje. Přemýšlel, zda výlet do Scharnitzu stál za vynaloženou námahu, když si všiml, že mu přišla e-mailová zpráva od pojišťovny, která spravovala dvoumilionovou životní pojistku Randala Younga.

Poincaré si vyžádal informace o jejím proplacení a stručná odpověď ho překvapila:

Pojistník neuhradil pojistné za poslední čtvrtletí loňského a první čtvrtletí letošního roku poté, co

předchozích pět let platil pravidelně a včas. 12. února tohoto roku nás pojistník informoval

doporučeným dopisem, že pojistku ruší. O plnění se následně nikdo nepřihlásil a nebylo vyplaceno

žádné plnění pro případ úmrtí. Budete-li mít další otázky, bez váhání nás kontaktujte.

S pozdravem S. Thompson.

Poincaré se probudil do krásného rána, kdy vesnice pod modrou oblohou ještě ležela ve stínu.

Nejvyšší vrcholky zachytily první sluneční paprsky, které se odrážely od třpytivého sněhu a vrátily ho

ve vzpomínkách do dovolených, které v Alpách trávil s rodiči a později s Claire a Etiennem. Z luk zněly zvonce pasoucích se krav. Začínal nádherný den, a tak Poincarého návrat do domu Lewise a Francine

Youngových poznamenal smutek, že jim musí zarazit do srdcí poslední kůl. Když se dveře otevřely,

hned se omluvil.

„Bohužel často pracuju tímto způsobem. Po rozhovoru mě napadnou další otázky a potom nemůžu

spát. Jen dva krátké dotazy, když dovolíte.“

Tentokrát mu čaj nenabídli. Lewis Young stál ve dveřích, jeho žena za ním. „Tak spusťte.“

„Jméno kliniky, kterou Randal navštívil.“ Poincaré tuto informaci znal a ve skutečnosti sem přišel kvůli jediné otázce. „Na to jste se ptal už včera a já vám odpověděl!“

Muž zopakoval název léčebného zařízení a Poincaré požádal o správné hláskování. Potom řekl: „Ty

Randalovy fotografie… Všiml jsem si, že nemáte jediný snímek z doby, kdy mu byly méně než dva

roky. Mohl bych vidět nějaké snímky, kde je jako miminko?“

Lewis Young mu přibouchl dveře před nosem.

38

Poincaré vystoupil z vlaku do Mnichova v Garmisch-Partenkirchenu. Na zdi budovy za nádražím

spatřil červenou osmičku s vykřičníkem, zřetelně přelepenou přes devítku. I v Tyrolsku! podivil se.

Serge se nemýlil, když oceňoval marketingové schopnosti Vytrženců. Než mohl mávnout na taxi,

zavolal mu Levenger.

„Henri!“

„Doufám, že něco máš, Huberte.“

„Měl jsi pravdu. Nic než čísla. Disk obsahoval podadresáře, které jsi neviděl, a celkový počet číslic

přesahuje sedmadvacet milionů v rozmezí od 45,76 do 13164,53, přičemž řady častěji stoupají, než

klesají. Jsou také krásně rozděleny do segmentů o čtyřech až osmi stech tisících v poměrně úzkých

rozsazích. Přesto jsem uvnitř těchto rozsahů nedokázal odhalit žádné schéma. Obávám se, že jsem ti

v luštění té hádanky moc nepomohl.“

Poincaré Huberta požádal, ať mu harddisk pošle do Fonroque. Zastavil si taxík a za čtvrt hodiny stál

před rozlehlou vilou na úbočí kopce nad jezerem pod horami. Franz Meister založil sanatorium před

deseti lety s cílem aplikovat netradiční postupy při léčbě rakoviny, založené na rostlinných výtažcích.

Propagační materiály instituce nemohly mluvit srozumitelněji o experimentální povaze používaných

praktik, ale Poincaré našel na internetu dost referencí, které mohly dát umírajícímu muži naději. V

některých případech infuze připravené z kůry brazilských stromů nebo aromatických keřů jižní Asie

skutečně prodloužily pacientům život nebo zlepšily jeho kvalitu. Častěji však ne a sanatorium tento

fakt v nejmenším neskrývalo. Přesto se sem nemocní hrnuli po stovkách – a mezi nimi i Randal Young.

Poincaré počkal, až zřízenec zavře vysoké dubové dveře a pak přistoupil k oknům knihovny, která se

nacházela v přízemí budovy. Dozvěděl se, že Herr Direktor dokončuje vizitu a brzy návštěvníka přijme.

Čekání Poincarému nevadilo. Vzal si ranní dávku léků a s potěšením konstatoval, že pořád úspěšně

potlačují arytmie. Nemohl popřít, že se cítí silnější, a věděl, že bude sílu potřebovat. Bylo mu jasné, že osoba, která přiměla Danu Chambiovou k útěku, rovněž najala její dvojnici, aby zabila Chloe. Blížily se potíže a jeho tělo se pro jednou cítilo připraveno jim čelit.

„Vítejte!“

Byl nejméně o patnáct let starší než Poincaré a okamžitě mu připomněl lékaře, kterého k němu

rodiče volali, když v dětství onemocněl – člověka, který mu dokázal zvednout náladu jenom tím, že

usedl vedle jeho lůžka. Meister měl doktorát z medicíny a biochemie. V sedmdesátých letech založil

farmaceutickou firmu, kterou později koupil koncern AstraZeneca. Získané miliony investoval do

výzkumu farmaceutického využití exotických rostlin deštných pralesů po celém světě. Vila v

Garmisch-Partenkirchenu sloužila jako administrativní centrum instituce a současně jako klinika a

poslední útočiště smrtelně nemocných.

Poincaré krátce vylíčil bombový atentát v Amsterdamu a svá zjištění v Laboratoři tryskového pohonu

v Pasadeně. Připomněl odborné zaměření Randala Younga a vysvětlil, že časové údaje mluví proti

jeho podílu na zločinu. „Mohu vás ujistit,“ řekl Poincaré, „že se za charakter tohoto muže zaručila

řada lidí, s nimiž jsem hovořil, ovšem některá fakta mluví proti němu. Vzhledem k načasování smrti

nemohu ani prokázat jeho spolupachatelství, ani očistit jeho jméno.“

„Jistě víte,“ řekl Meister, jenž seděl naproti Poincarému u ozdobného stolu, „že lidé, se kterými se

tady setkáváme, jsou těžce nemocní. Neptám se jich na jejich předchozí život, protože jakmile se moji

pacienti dozvědí diagnózu, přestanou o sobě uvažovat jako o pojišťovacích agentech nebo učitelích

nebo bankéřích. Jsou to prostě lidé, kteří chtějí žít o něco déle, a já se snažím, co mi síly stačí, abych jim pomohl. Naše klinika může udělat dvě věci. Můžeme vrátit do pacientova těla řád, aby dokázalo

porazit chaos metastázující rakoviny nebo alespoň vybojovat remízu. A když se nám to nepodaří,

snažíme se vnést řád do duší pacientů. Randal patřil k té druhé skupině. Provedl jsem rozbor jeho

krve a okamžitě jsem poznal, že už mezi námi dlouho nebude. V tomto smyslu jsem ho také

informoval. Zkusili jsme infuzi, ale perspektiva nebyla dobrá. Přesto byl odhodlaný bojovat. A musím

vám říct, že mě dojala oddanost jeho rodiny.“

Poincaré si odkašlal. „Myslíte jeho sestru, pane doktore?“

„Ano, jeho dvojče. A jeho manželku.“

Poincaré vstal. „Doktore Meistere, jak dlouho mohl Randal Young žít poté, co jste ho propustil z

kliniky?“

„Pokud je mi známo, zemřel za několik dní. Na letišti.“

„To samozřejmě vím. Ptal jsem se, jak dlouho mohl žít.“

„Tohle se nedá předvídat, pane inspektore. Setkal jsem se s mužem v posledním stádiu rakoviny

ledvin, ale silou vůle dokázal přežít tak dlouho, dokud jeho syn neobletěl půlku zeměkoule a

neposadil se k jeho lůžku. Podobný jev lze občas pozorovat i u pacientů v kómatu. Takže na otázku jak

dlouho neexistuje objektivní odpověď. Můžu říct jen tolik, že mě překvapilo, jak rapidně odešel.

Myslel jsem, že vydrží o něco déle.“

Poincaré otevřel diplomatický kufřík a vytáhl z něj fotografie Julie Youngové, Dany Chambiové a

Madeleine Rainierové. „Tyhle dvě,“ ukázal Meister. „Randalova manželka a sestra. Víte o tom, že

během šestnácti měsíců, než jsme Randala přijali, mu jeho sestra darovala jaterní lalok, kostní dřeň,

stehenní žílu a rohovku, a to při čtyřech různých operacích? Úžasně dojemný příběh sourozenecké

oddanosti. Ve své profesi se setkávám s obrovskou bolestí, ovšem je také pravda, že v měsících a

dnech před pacientovou smrtí se setkávám s projevy ryzí lásky.“

Po rozhovoru s doktorem Meisterem seděl Poincaré zamyšleně na železničním nástupišti v Garmisch-

Partenkirchenu a čekal na vlak do Scharnitzu. Asi hodinu se snažil usnout, a když se mu to konečně

podařilo, probudil ho mobilní telefon. Reflexivně hovor přijal, což neměl dělat. Volal mu totiž Felix

Robinson, jemuž se Poincaré usilovně vyhýbal.

„Henri!“

„Zdravím, Felixi.“

„Vás je opravdu těžké sehnat. Kde jste?“

„Na dovolené v Alpách.“ Poincaré předpokládal, že Robinson může nechat jeho signál vystopovat, a

proto usoudil, že raději nebude ohledně místa svého pobytu lhát.

„Soukromý výlet?“

„Přesně tak. Touhle dobou zde bývá nádherné počasí.“

„Váš hlídač ve Fonroque mi sdělil, že budete pryč delší dobu. Řeknu to stručně. Klidně si vezměte

dovolenou, ovšem za předpokladu, že nebudete jednat jako vyšetřovatel v terénu.“

„Tohle bych nikdy neudělal, Felixi.“

„Jestli zjistím, že se nějakým způsobem snažíte dosáhnout spravedlnosti za smrt své vnučky,

nemyslete si, že v Lyonu najdete přítele. My ten případ vyšetřujeme sami. Pro mě je to osobní

priorita. Vy v tom však žádnou roli hrát nesmíte. Vůbec žádnou. Radím vám, abyste se zdržoval tam,

kde je vás třeba. To znamená doma.“

„Děkuji, Felixi.“

„Nepřipustím, aby se mi v terénu potuloval zdivočelý agent…“

„Promiňte, Felixi, ale ztrácím vás. Spojení se zhoršuje. Přestávám…“

Jen co telefon zaklapl, znovu se rozbzučel. Poincaré ho chtěl úplně vypnout, ale spatřil ikonu

doručené textové zprávy. Vysunul displej a přečetl si ji:

Insp Poincare. Bojim se. Sejdeme se

v Gletschi rano 8. srpna. D. Chambiova.

39

Poincaré chápal.

Když se Madeleine Scottová v osmnácti letech zřekla svých adoptivních rodičů, zahájila pátrání, které

skončilo o osm roků později v Pasadeně, kde objevila Randala Younga. V té době mu již

diagnostikovali rakovinu a žil s manželkou a dvěma dětmi v domku v La Canadě. Uměl si jejich setkání

představit: radost z vědomí, že našla svého bratra-dvojče, zkalená zoufalstvím z jeho smrtelné

choroby. Opakovaně se ho pokusila zachránit darováním části vlastního těla.

Nyní mohl Poincaré prostřednictvím Madeleine Rainierové spojit Randala Younga a jeho odborné

znalosti s Jamesem Fensterem. Půldruhého roku před výbuchem v Amsterdamu byli Rainierová a

Fenster zasnoubení a chtěli se brát. Z toho se dalo usuzovat, že Rainierová se svým snoubencem o

bratrovi mluvila, možná mu ho dokonce přímo představila. Potom se však s Fensterem rozešli. Jaká

osobní zrada, uvažoval Poincaré, ji mohla přimět opustit muže, kterého milovala, a přemluvit bratra,

aby zkonstruoval bombu, případně ji naučil, jak ji sestrojit vlastníma rukama?

Do Scharnitzu se vrátil krátce před západem slunce a zašel do farního kostela Marie Pomocné v

naději, že otec Ulrich přistoupí na upřímnější a otevřenější rozhovor. Rainierová se možná Scharnitzu

úplně vyhnula, protože se nechtěla setkat s adoptivními rodiči svého bratra. Poincaré to brzy zjistí. V

kostele se nesvítilo a všechna okna byla zavřená. Obešel ho dozadu ke hřbitovu a nahlédl oknem do

kanceláře, v níž Ulricha předchozího dne našel. Kostel byl opuštěný. Jak tak přemýšlel, kde by sehnal

adresu kněze, jenž přece nemohl bydlet daleko, všiml si muže a ženy, kteří klečeli před jedním z

hrobů.

Pozoroval je. Muž se zvedl, podal ženě ruku a pomohl jí vstát. Chvíli postáli se skloněnými hlavami a

drželi jeden druhého kolem pasu. Když vyšli na stezku mezi náhrobky, Poincaré poznal Lewise a

Francine Youngovy. Přikrčil se za hustým keřem a díval se, jak odcházejí ze hřbitova. Počkal, až se mu

ztratili z dohledu, a vyzkoušel starou rezavou branku. V té chvíli již údolí tonulo v hlubokém stínu, ale nahoře bylo dost světla, aby viděl na cestu. Odbočil doleva z cestičky vedoucí středem hřbitova a

ohlédl se ke kostelu, aby si ověřil polohu. Posunul se ještě o několik kroků a v houstnoucím šeru

spatřil čerstvou kytici: Na náhrobku si přečetl nápis RANDAL YOUNG, MILOVANÝ SYN, MANŽEL, OTEC.

Poincaré ze zkušenosti věděl, že jedno tělo nebývá obvykle pohřbeno na dvou místech, ať už

pozůstalí tvrdí cokoliv. Buď byl Randal Young pochovaný na hřbitově Mountain View v Pasadeně,

nebo tady. Kdyby ještě působil jako agent v terénu, mohl by si sehnat příkaz k otevření obou hrobů.

Toto oprávnění mu však bylo odňato a nemohl ztrácet čas podáváním žádosti, která by určitě narazila

na zavilý odpor. Proto požádal o povolení jediný soud, na kterém mu nyní záleželo, své vlastní

svědomí. Vypáčil zámek zahradní boudy, našel lopatu a čekal, až se úplně setmí.

Jakmile všechna světla v Scharnitzu zhasla, Poincaré se pustil do kopání. Vyšel měsíc a poskytoval

snad až moc světla. Kdyby se někdo ke hřbitovu přiblížil, jistě by si všiml siluety znesvěcovatele

hrobu. Ale na druhé straně, kdo se prochází kolem hřbitova uprostřed noci v ospalé alpské vesnici?

Práce byla ze zřejmých důvodů obtížná. Poincarého námahou rozbolela záda a pálily jej plíce, k tomu

se připojovala přirozená averze k zápachu hnijícího těla. Inspektor však za svou kariéru viděl mrtvoly

v nejrůznějších stádiích rozkladu. Hlavní problém ovšem spočíval v tom, že čím hlouběji se prokopal,

tím bylo jasnější, že toto není hrob Randala Younga, který tak s největší pravděpodobností leží

pohřbený v rohu hřbitova Montparnasse. Poincaré prohloubil jámu nad kotníky, pak ke kolenům,

postupoval pomalu a oddechoval vyčerpáním. Šaty měl brzy špinavé od bláta, na dlaních mu

naskočily puchýře. Položit botu na okraj lopaty. Sešlápnout a zarýt. Zafunět. Nabrat hlínu. Zvednout ji a vyhodit z jámy. Stokrát. A další stovka. Přestal počítat, ale s každou lopatou pomyslel na Chloe, a

tak začal znovu od jedničky, aby si pročistil hlavu. Najdu tě. Jedna. Zarýt. Zafunět. Nabrat. Vyhodit.

Dva. Potřebuješ vzduch a já tě najdu a dám ti vzduch, je to jenom spánek, maličká. Hluboký spánek.

Probudíš se, vím to. Ještě chvilku počkej. Jedna. Zarýt. Zafunět. Nabrat. Vyhodit. Dva. Tři. Čtyři.

Protože jak jsi mohla umřít? Děti přece neumírají.

Noc byla klidná a hory postříbřené měsícem se majestátně tyčily k nebi. Občas Poincarému proletěl

kolem hlavy netopýr, ale nerušili ho žádní duchové s výjimkou těch, které si s sebou přivedl. Kopal

dál, a než se nadál, ostří lopaty narazilo v jámě, jejíž okraj mu už sahal nad kolena, na jakýsi předmět, podle zvuku keramickou nádobu. Ne rakev? podivil se. Sáhl do džbánu a promnul mezi prsty jemný

písek. Nebo snad popel? Nabral plnou hrst a posvítil na ni kapesní baterkou. Uvědomil si, co našel,

vysypal hrst zpátky do nádoby a vylezl z hrobu. Slušnost vyžadovala, aby jámu zaházel. Dal se tedy do

práce, která už šla snadněji. Svrchní trávník odděloval po jednotlivých drnech, které nyní pečlivě uložil na původní místo, a vrátil lopatu do boudy. V zadní zdi kostela našel vodovodní kohoutek.

S dostatečnou časovou rezervou nyní stál umytý a převlečený na nádraží v Scharnitzu a čekal na vlak

do Mnichova s odjezdem deset minut po šesté. Zmizí z městečka dlouho předtím, než otec Ulrich

nebo někdo jiný objeví znesvěcení hrobu a obviní ho z něj. Za netypický pohřeb samozřejmě

odpovědný nebyl. Ostatky byly spáleny. V krematoriu. Lewis a Francine Youngovi skutečně

předchozího večera stáli u hrobu svého syna.

Poincaré vytáhl mobilní telefon.

„Paolo?“

„To jsi ty, Henri? Víš, kolik je hodin?“

„Řekni mi, ty sáčky s důkazy z hotelu Ravensplein, zubní kartáček a vzorky vlasů Madeleine

Rainierové, které jsem zahodil u kanálu. Máš je ještě?“

„Pochopitelně. Tehdy v noci jsme zašli do hotelu, ale já jsem se k tomu odpadkovému koši vrátil.“

„Mohl bys pro mě něco udělat? Sjeď je na analýzu DNA a pošli výsledky faxem Annette Güntherové z

ústavu soudního lékařství v Amsterdamu. Požádej ji, ať je porovná s výsledky, které získala z ostatků v hotelu Ambassade, a s profily DNA, které nám poslali z Bostonu. A v mých poznámkách najdeš

výsledky analýzy DNA z mléčných zubů, které se našly ve Fensterově garsonce. Ty jí taky odfaxuj.“

„Henri… Co má tohle znamenat?“

Poincaré spatřil v dálce reflektory přibližujícího se vlaku. Nádražní zřízenec dotlačil na nástupiště

vozík naložený poštovními zásilkami a zapálil si cigaretu. Zapískala píšťalka.

„Paolo,“ řekl Poincaré, „James Fenster žije, ale hrozí mu smrtelné nebezpečí.“

40

Průjezd Grimselským průsmykem není pro slabé povahy. Poincaré podřadil, když se přiblížil k další

serpentině, a najel si do vnějšího pruhu. Vlevo se vypínaly hory, vpravo jej dělila jen úzká krajnice od nekonečného pádu do hlubiny. Němci takovým místům říkají der Abgrund, propast. Poincaré však

neznal v žádném jazyce slovo, které by přesně vystihlo tuto směsici hrůzy a fascinace. Chybný krok

znamená jistou smrt, ale člověk musí potlačit nutkání přiblížit se samému okraji, v případě potřeby i

klesnou na všechny čtyři, a podívat se dolů. Tentokrát ani nezastavil, ani se nedíval. Projel vracečkou a šlápl na plyn. Spěchal do Gletsche na schůzku s Danou Chambiovou.

Jel po úzké silnici trasou, kterou dobře poznal již Karel Veliký, před ním Římané a ještě před nimi

paleolitičtí lovci, kteří pronásledovali zvěř až sem do ledovcových údolí a přes horské průsmyky.

Setkají se právě v jednom z těchto průsmyků u pramene Rhôny a u prastarého ledovce, který ji

napájí. Poincaré to místo znal. Ještě jako malý chlapec stával na nábřeží v Lyonu a jednou se zeptal

otce: „Odkud všechna ta voda pochází?“ Táta ukázal na východ a slíbil: „Ukážu ti to.“ Příští víkend

nasedli do auta a sledovali tok řeky na severovýchod a pak objížděli velké jezero přes Zenevu a

Lausanne do Montreux, kde se břeh stáčí na jih k Martigny, odkud řeka ostře uhýbá na východ a pak

na sever k Oberwaldu a nakonec do Gletsche.

Gletsch se nedá označit za vesnici v pravém slova smyslu. V zimě bývá opuštěný kvůli přívalům sněhu

a tvoří jej malý hotel, kamenná kaplička a několik domků přitisknutých ke skalnímu úbočí a

rozdělených úzkým průchodem. Malý Poincaré tehdy šel s otcem pěšky k ledovci. Mladým očím

připadal povrch ledu špinavého od popadaných kamínků a prachu jako svraštělá kůže živého slona.

Ledovou masu lemovaly rozeklané štíty s vylámanými zuby, mraky se jim hnaly jen kousek nad

hlavou. Oba se vyzuli, vyhrnuli si nohavice, strčili nohy do tajícího ledu a zařičeli, jak se jim do kůže zabodly tisíce mrazivých jehliček. „Tady začíná Rhôna,“ vysvětloval otec. „Teče až do Lyonu kolem

nábřeží, kde jsme stáli, a dál na jih k moři.“ Malý Poincaré tomu téměř nemohl uvěřit. V hotelu

povečeřeli řízek a táta mu dal napít piva ze svého půl itru. Když projel Grimselským průsmykem,

otevřelo se pod ním údolí Rhôny. Vzpomínal na dětství, kdy ještě věděl, jaké je být šťastný.

Našel ji sedět u ledovce, kde házela kamínky do propasti. Když ho Dana Chambiová spatřila, vstala a

řekla: „Prakticky vás neznám, ale zdá se mi, že na vás závisí můj život.“ Za jejími zády zurčela sotva

zrozená řeka. Nebe bylo špinavě bílé jako ledovec, vzduch v tuto ranní hodinu štiplavě studený.

Chambiová měla kolem krku uvázaný šátek.

„Kde je James Fenster?“ zeptal se jí.

„Na útěku. Jako já.“

„Pomohla jste nahrát jeho smrt?“

„Ano.“

„Jde po něm Quito, nebo Bell. Nebo snad oba?“

„Quito. Začalo to v Cambridgi.“

„Nasadil vás, abyste Fenstera špehovala?“

„Nejsem na to pyšná, ale odpověď zní ano, inspektore. Několik měsíců jsem posílala Eduardovi

informace, ale pak už jsem nemohla pokračovat. Napsala jsem mu o svém rozhodnutí a on se rozzuřil.

Vyhrožoval nám, mně a Jamesovi. A pak na nás začal tlačit i Charles Bel a chtěl tytéž informace.“

Na okamžik se pohnutím odmlčela a zatahala za cíp šátku. „James prokázal, že existuje jednoznačné,

zásadní a hluboké propojení všech věcí a jevů, které vidíme a můžeme pojmenovat. Všech,

inspektore. Hloubková struktura samotné reality… Matematická jednota zahrnující všechny existující

dynamické systémy. Bouřky, pronikání živin buněčnými stěnami, kolísání planet na oběžných

drahách, myšlenky, které vznikají ve vašem nebo mém mozku – to vše je jediný systém. Dokázal to. A

Quito myslel pouze na to, jak z tohoto poznatku získat peníze. James opravdu modeloval chování

trhů, pohyb průměrných akciových kurzů minutu za minutou po dobu delší padesáti let.“

Takže toto je na Fensterově disku, uvědomil si Poincaré. Syrová data.

„Pro něj byla maličkost objevit schéma a podle něj předpovídat cenu akcií. Chování trhů pouze

potvrzuje širší pravdu. Quito však nedokázal pohlédnout dál než na peníze a pochopit, jakou výhodu

to pro FOPO může znamenat. Všichni se opravdu nezadržitelně řítíme do pekla. Celé lidstvo.“

To je docela dobře možné, pomyslel si Poincaré, ale než v tom pekle skončí, potřebuje odpovědi na

jisté otázky. „Randal Young… Madeleine Rainierová ho našla, svého bratra, a zavedla jej do hotelu

Ambassade. Při výbuchu zaujal Fensterovo místo. Nějak jste ho do toho pokoje propašovala. Byla jste

tam.“

Chambiová znovu zatahala za cíp šátku. „Léčba doktora Meistera udržela Randala naživu dostatečně

dlouho, abychom ho dopravili do Amsterdamu. Týden před výbuchem jsme si on a já pronajali

apartmá v Ambassade. Samozřejmě pod falešnými jmény. Tam sestrojil nálož. Z bezpečnostních

důvodů jsem si pronajala pokoj v hotelu o pár bloků dál. Dva dny před výbuchem jsem nás z

Ambassade odhlásila a odjela jsem z města. Randal se přestěhoval do Jamesova pokoje. Před

odletem do Evropy zavedla Madeleine Randala do Jamesovy garsonky v Cambridgi. Poté, co byla

důkladně uklizena. Hlídala venku a Randal tam zatím nechal pár otisků prstů a vzorky DNA. James

potom spal v hotelu a naboural se do informačního systému zubní kliniky, kde vyměnil svoje

rentgenové snímky za Randalovy. Po výbuchu nechala Madeleine ostatky zpopelnit a poslala je

Randalovým rodičům.“

„Jeho adoptivním rodičům.“

„Přesně tak.“

„A kdo se tedy vydával za Randala Younga na Kennedyho letišti? Kdo tam zemřel, slečno

Chambiová?“

Otázka jí otřásla. „Musíte chápat, že jsme nic z toho nechtěli,“ hájila se. „Dostali jsme se však do

situace… Ten muž byl jiný pacient z kliniky, Ricardo Goren. Spřátelil se s Randalem a rychle se

dohodli. Oba umírali a přáli si, aby jejich smrt prospěla dobré věci. Výměnou za převzetí Randalovy

totožnosti Ricardo zajistil budoucnost své rodiny. Bylo mu osmadvacet a měl tři dcery. James s

použitím svých rovnic dokázal na počítači namodelovat pohyby na akciovém trhu a během několika

dní vydělal spoustu peněz. Nechali jsme vytvořit padělané osobní doklady a Ricardo vydávající se za

Randala odletěl s Julií do Států. Měl rakovinu slinivky a trpěl strašnými bolestmi. Řekl nám, že když na Kennedyho letišti spolyká smrtelnou dávku prášků, bude to pro něj úleva. Byl tak zjevně nemocný, že

se úřady nenamáhaly se soudní pitvou. Ohledně příčiny smrti uvěřili Juli . Ona pak nechala ostatky

zpopelnit a poslala je Ricardově rodině do Vídně.“

„Dvě těla. Dvoje falešné doklady,“ přemítal Poincaré. Otočil se k ledovci a vzpomínal, jak zde v dětství pozoroval hru slunečních paprsků v mlze nad propastí. Vytvářely tam duhové oblouky, které se

pohybovaly jako záclony ve večerním vánku. Dnes ráno slunce nesvítilo, zůstaly jen kameny a led.

„Kromě nich je někdo nebo něco pohřbeno v Kaliforni . Viděl jsem úmrtní oznámení.“

„Většinou písek,“ přiznala Chambiová. „Aby se zatížila rakev. A také medaile z lyžařských soutěží a

fotografie.“

„Jeho manželka podplatila majitele pohřebního ústavu?“

Chambiová zavřela oči.

„Předpokládám, že to byl doktor Fenster, kdo splatil hypotéku Julie Youngové.“

„A ještě něco navíc. Ano.“

Chambiová k němu přistoupila a Poincaré znovu viděl osobu, která poutala pozornost zaplněného

přednáškového sálu na Harvardu. „Julie Youngová má své potřeby,“ řekla. „Její děti budou nyní moci

na vysokou. Bude mít domov, bude mít co jíst, může si zařídit nový život. Nám nikdy nešlo o

bohatství, inspektore, Jamesovi ani nikomu jinému z nás. Teď mě dobře poslouchejte. Ten trik se

záměnou osob byl od začátku do konce Randalův nápad. James byl připraven postavit se Quitovi sám,

ale Randal a Madeleine mu to vymluvili, protože nebyl bojovník. Všechno, jen ne bojovník. Škoda, že

ho neznáte!“ Hlas se jí zlomil. „Ale jeho objev potřeboval ochranu. V té době našla Madeleine

Randala a vysvětlila mu, co Jamesovi hrozí, co hrozí jeho krásnému, velkolepému objevu. Opakuju,

škoda, že Jamese neznáte, že nedokážete ocenit jeho nadání. S ním si člověk připadá, že stojí vedle

znovuzrozeného Newtona nebo Galilea. Museli jsme ho zachránit, inspektore. Když na ten plán

přistoupila Julie, souhlasil i James. Randal i Julie si přáli, aby z jeho smrti vzešlo něco dobrého.“

„Tohle jste pro něj udělali… vy všichni.“ O podobné oběti Poincaré v životě neslyšel.

„V sázce bylo příliš mnoho. James by nikdy nikomu neublížil. Randal, technicky vzato, spáchal

sebevraždu, což by anulovalo nárok na vyplacení jeho životní pojistky. James by pojišťovací podvod

nedopustil, a tak Randalovým jménem jeho pojistku zrušil. V Amsterdamu poslal anonymní dar

pojišťovně, která hradila škodu způsobenou výbuchem v hotelu. A protože úklid trosek platila radnice

ze svého rozpočtu, dostala o několik měsíců později od anonymního dárce finanční prostředky na

údržbu kanalizace na několik desetiletí dopředu. James věří ve spravedlnost. Nedovolil by, aby někdo

utrpěl osobní ztrátu, samozřejmě kromě něho. Po Amsterdamu už nikdo takový nebude.“

Podle toho, co o něm Poincaré věděl, James Fenster do tohoto světa nikdy tak úplně nepatřil. „Při

tom výbuchu mohli být zraněni lidé.“

„Randal přesně věděl, co dělá,“ odvětila. „Madeleine zaklepala na dveře všech pokojů v té části

hotelu a ujistila se, že jsou všichni hosté pryč. Věděli jsme, že síla výbuchu půjde nahoru, ne dolů

nebo do stran. Když mu po třech dnech hlídání a kontrol konečně oznámila, že je čistý vzduch,

přistoupil k umývadlu a bombu odpálil.“

Poincaré si vzpomněl, jak ho Annette Güntherová špičkou teleskopického ukazovátka upozorňovala

na stopy, které po výbuchu zůstaly na ohořelém torzu. Všimněte si, že porcelánové střepiny jsou jen

vpředu, na bocích oběti ne. Ten člověk netrpěl. Kdyby věděl, co se blíží, určitě by se odvrátil. Schytal plný zásah.

„Quito strašně zuřil,“ pokračovala Chambiová. „Chtěl využít Jamesův objev a vydělat pro FOPO

miliardy, jimiž by financoval projekty na zvelebení života původních obyvatel po celém světě.

Domorodé školy. Průmysl. Péče o staré a nemocné. Za zbylé prostředky by nakoupil zlato a potom by

publikoval Jamesovy rovnice. Co by se podle vás stalo, kdyby brokeři v New Yorku a Hongkongu

zjistili, že mohou ze svých investic během týdne získat pět tisíc procent? Peníze by se rázem staly

bezcenné. Tak vypadal Eduardův sen – potrestat Západ zhroucením monetárního systému. A byl

natolik schopný, aby věděl, jak toho docílit. Když si James uvědomil, proč ho Eduardo vyhledal, když

pochopil pravý důvod jejich spolupráce, okamžitě ji ukončil. Tehdy se Eduardo spojil se mnou. V té

době jsem už byla přijata k doktorskému studiu matematiky na Harvardu, ale u jiného profesora.

Eduardo mi nabídl finanční zajištění za podmínky, že změním školitele a vyberu si Jamese. A že mu

budu hlásit každou práci, která by se nějak týkala finančních trhů. O několik měsíců později, když

jsem ho lépe poznala, jsem už Jamese nemohla dál zrazovat. Týden po tom, co jsem ukončila

spolupráci s Eduardem, mi shořelo auto. James dostával výhružné telefonáty. Různé hlasy na něj

křičely, že ho zabijí. Nemohl se obrátit na úřady, protože by jim musel říct o svém objevu. Ty rovnice

byly nebezpečné, protože v nesprávných rukou by skutečně mohly být zneužity k získání

destabilizujícího bohatství. Nějaká agentura by jeho práci pohřbila do trezoru z důvodu ohrožení

národní bezpečnosti a Jamesův objev, jeho průlomový, fantastický objev by byl ztracen. Dokonce ani

mně své rovnice neukázal, aby mě chránil.“

Chambiová se na okamžik odmlčela. „Asi měsíc po výbuchu přijel Quito do Cambridge. Vyhledal mě a

tvrdil, že si nikdo nemohl přát Jamesovu smrt, že jeho vražda byla nafingovaná a že James žije.

Požadoval jeho rovnice. Odmítla jsem ho s tím, že se musel zbláznit, ale prozradila mě podvědomá

reakce. Přísahal, že Jamese najde sám a že rozdrtí každého, kdo by se mu v tom pokoušel zabránit.

Vyděsila jsem se a utekla. Právě tehdy musel najmout mou dvojnici, kterou poslal do nemocnice… Je

mi to moc líto, pane inspektore.“

„Její jméno,“ požadoval Poincaré. „Kdo je ta žena?“

„Já nevím. Namalovali jí na krk skvrnu, aby vypadala jako já. Eduardo nás chtěl oba odstranit, aby

mohl bez problémů pronásledovat Jamese.“

V Québeku mě mohl zabít, pomyslel si Poincaré. Jistě tuto možnost zvažoval. Ale smrt agenta

Interpolu ve službě v důsledku nepokojů vyvolaných Frontou za osvobození původních obyvatel? To

určitě ne, usoudil. Quito byl natolik chytrý, aby si dokázal spočítat následky.

„Samozřejmě mu bylo jasné, že když mě hledají všechny policejní organizace na světě, musím zmizet,

protože kdyby mě dopadli, mohla bych se hájit pouze tím, že bych prozradila, že James žije, a on by

ho pak snadno našel. A tak jsem zmizela. Vás také potřeboval odstranit z cesty. Říkal o vás, že se

nikdy nevzdáte, že byste mu dělal velké potíže. Proto nechal zabít vaši vnučku. Oba nás chtěl rozdrtit.

Dvě mouchy jednou ranou. Takto Eduardo uvažuje. Přitom to byl kdysi hodný člověk. Udělal hodně

pro dobro domorodců. Ale potom se něco stalo, inspektore. Marný boj ho unavil. Unavilo ho, když

viděl, že vítězové pořád vítězí.“

41

Mírně se rozpršelo. Dvojice odešla od ledovce a vyhledala úkryt v kamenné kapli u řeky níže v údolí.

„Pomozte mi pochopit,“ požádal Poincaré Chambiovou. „Chci alespoň v kostce vědět, co doktor

Fenster objevil.“

Seděla otočená k oltáři z hrubě opracovaného kamenného bloku, ztracená v myšlenkách. Posunutý

šátek odhalil červenofialovou skvrnu na krku. „Přineslo by mi to úlevu,“ odpověděla po chvíli.

„Zasloužíte si alespoň tolik, jestli chcete Jamesovi pomoci. Co víte o výpočtovém výzkumu?“

Poincaré jen zavrtěl hlavou. Ten termín mu nic neříkal.

„Je to vědecká metoda, která pracuje s daty tak, že s nimi začíná. Ne s hypotézami a experimenty,

které data produkují, ale se samotnými daty. James pracoval se syrovými, neupravenými čísly

přírody. Například s desítkami milionů hodnot naměřené teploty. Počasí je pro tento typ výzkumu

velmi vhodné, protože je natolik složité, že se chová nepředvídatelně. Ukazuje se, že kolem nás v

každém okamžiku existují miliony podobně složitých systémů ve vzájemné interakci. A nejen kolem,

ale také v nás samotných. A každý z těchto systémů se může stát prudce nestabilním. Slyšel jste

někdy o motýlím efektu, kdy mávnutí motýlích křídel v Amazoni může vyvolat tornádo v Severní

Americe? Nikdo nemůže předpovědět, které mávnutí kterého motýla, ale teoreticky se něco

podobného může stát v každém složitém systému.“

„Chaos,“ poznamenal Poincaré.

„Přesně tak. Výpočtoví výzkumníci vytvářejí programy s určitými základními pravidly jako sčítání,

odčítání a násobení a potom pustí svůj počítač na data vytvořená přírodou, řekněme třeba na pohyb

galaxií nebo populaci lososů.“

„Pevný disk z Fensterova laptopu,“ konstatoval Poincaré. „Nebylo na něm nic než data. Miliony čísel.“

„Ceny akcií, pane inspektore. Quito a Bel se nemýlili. James kromě jiných systémů studoval i trhy. S

využitím průměrných hodnot Dow Jonesova indexu v průběhu desetiletí nebo údajů z jiných systémů

mohl počítat směrem do minulosti, až se dopracoval k jednoduché rovnici, která po milionech iterací

vyprodukuje podobná data pro budoucnost. Počítač generuje přibližné návrhy rovnic, které pečlivě

testujeme novými sadami vstupních údajů. Většina těchto vztahů ve zkoušce neobstojí, ale občas

najdeme nějaký, jenž se tváří jako fundamentální zákon, který vědci hledali pomocí experimentů

stovky let. Nic z toho by samozřejmě nebylo před nástupem počítačů možné. Jiní vědci studují data

podle oblastí svého zájmu, třeba srdeční rytmus nebo šíření cholery. James se zajímal o všechno, co

viděl. Nedržel se jedné specializace a jednoho typu složitých systémů. To je primární rozdíl mezi ním a ostatními vědci. Jeho byt a fotografie jste asi viděl, že?“

„Viděl,“ potvrdil Poincaré.

„Ty snímky představují jasný důkaz, že matematika je opravdu základem všech systémů, které

studoval. Při psaní počítačového programu vycházel z předpokladu, že blesk vypadá jako linie

horských hřebenů, protože ony skutečně jsou podobné – matematicky. A v tom spočíval druhý rozdíl

mezi Jamesem a ostatními vědci. Studoval podobnosti, kdežto druzí pátrali po rozdílech. Jakmile

počítačový program odladil a uvedl do chodu, zkoumal všechny možné datové soubory. Proudění

větru, migraci losů, páření hovniválů, počet padlých za války. Učinil monumentální objev… Respektive

byl by to monumentální objev, kdyby své závěry publikoval. Všechny datové soubory všech systémů,

které kdy studoval, zredukovány do variací jediné rovnice. Nenarazil na jediný příklad, který by jeho

zjištěním odporoval. Objevil přírodní zákon, inspektore. A Quito s Bel em si chtěli tento objev

přivlastnit a využít ho sami pro sebe.“

„Jak?“ chtěl vědět Poincaré. „K tomu by potřebovali předvídat situaci na trzích. Je to alespoň

vzdáleně možné?“

„Tato úloha má poměrně jednoduché řešení, aplikujete-li Jamesův přístup,“ odpověděla Chambiová.

„Zadal do počítače současná data o stavu akciových trhů a mnohokrát je prohnal svou rovnicí. Postup

je rychlejší než reálný čas a rovnice prokázala svou univerzální platnost.“

Poincaré stále některé věci nechápal. „Říkáte, že studoval přírodní systémy. Ceny akcií či komodit

však součástí přírody nejsou. Ne jako třeba louka, na které stojí tato kaple, nebo tato rostlinka,“

vytrhl plevel, který vyrašil v prasklině okenního parapetu.

„Mohu vám to snadno vysvětlit,“ řekla Chambiová. „Například vy. Jste součástí přírody jako ta louka

nebo rostlinka?“

„Jsem.“

„A souhlasil byste s tvrzením, že v tomto okamžiku působí ve vašem těle tisíce složitých systémů,

které budou pracovat až do chvíle vaší smrti? Trávení, regulace inzulínu, krevní tlak a podobně? A

souhlasil byste i s tvrzením, že tyto systémy budou ve vašem těle působit i po smrti a způsobí rozklad

kostí a měkkých tkání?“

„Ano,“ připustil. „Vím, že tomu tak je.“

„Dobře, postupme dál. James přivedl tento poznatek o stupeň výš a prokázal, že i lidé jako jednotlivci

a skupiny fungují jako systémy. Jinými slovy jste vy, pane inspektore, stejně složitý jako bouřka a

produkty vašeho života lze zaznamenat a analyzovat stejně jako produkty bouřky. Bouřka vytváří

měřitelné dešťové srážky a vítr. My lidé vytváříme jazyky, jimiž se dorozumíváme, války,

hospodářství, umění nebo systém sociální péče. Tyto produkty našich rukou a našich mozků jsou

stejně tak součástí přírody jako déšť. James studoval rozdělení not v Mahlerově Deváté symfoni a

chování Dow Jonesova indexu a zjistil, že jsou na jisté dostatečně hluboké úrovni nerozeznatelné od

teplotních variací v tlakových nížích nad východem Spojených států. Rovnice, kterou objevil, mu

umožnila předvídat ceny akcií se stejnou mírou přesnosti, jakou byste očekával od meteorologa, když

vám oznamuje, jak bude zítra dopoledne. Trh se chová stejně jako všechny ostatní systémy, které

studoval.“

Je to možné, uvažoval Poincaré a ukázal na podlahu. „Tady ten mravenec. Kdybych nakreslil mřížku a

zaznamenal jeho pohyby…“

„Vím, na co se chcete zeptat, a odpověď zní ano. Když data o pohybu mravence zadáte do Jamesova

programu, mapa jeho pohybů se bude hodně podobat grafu kolísání cen akcií nebo kteréhokoliv

jiného složitého systému. Vůbec nezáleží na tom kterého systému, protože ve všech lze identifikovat

řád i zmatek. Důležité je napětí mezi řádem a zmatkem. James tomu říkal tanec. Za hezkého dne

panuje v systému řád a my můžeme jeho chování předvídat s rozumnou mírou jistoty. Nelze však

předem odhadnout, kdy se řád zvrhne a uvrhne systém do chaosu – například kdy se Quito rozhodne

uvrhnout váš život do chaosu tím, že si objedná vraždu vaší vnučky. To nebylo mávnutí motýlích

křídel, ale úder kladivem.“

Chambiová se nadechla. „Když jsem se s Eduardem setkala poprvé, řekl mi, že se jednoho dne před

padesáti lety rozhodl postavit příkazům rodičů a opustit svěřené stádo lam, aby si zašel do vesnice

pro nějaký pamlsek. Když vyšel na ulici, spatřil svého otce, který žebral, aby měla rodina co jíst. Tím mávnutím křídel, inspektore, nebylo trauma způsobené pohledem na žebrajícího otce, nýbrž nevinné

rozhodnutí osmiletého kluka, který si řekl, že se stádu nemůže nic stát, když si odskočí do kilometr

vzdálené vesnice pro něco sladkého. A toto mávnutí křídel odstartovalo řetězec událostí, které o

padesát let později vyvrcholily vraždou vaší vnučky. Laviny také začínají závanem větru, drobným

náznakem změny v soudržnosti sněhové vrstvy, která je sama o sobě bezpodstatná. Ovšem

rovnováha systému se narušila a zavládne šílenství, jehož vznik a chování nelze předvídat. Po jisté

době se rovnováha obnoví a s ní se do systému vrátí řád.“

„Do mého systému ne,“ řekl tiše Poincaré. „Alespoň ne hned. A možná nikdy.“

„Je mi skutečně líto vašeho utrpení, pane inspektore. Zevnitř systému v chaosu nemůžete ani

odhadnout, jak bude nový řád vypadat nebo kdy nastane. Ale za určitou dobu zmatek opravdu

ustoupí pořádku. Nový uspořádaný stav se bude lišit od předchozího. Někdy bývá dokonce adaptivní

jako v případě evoluce. Z období chaosu se mohou zrodit nové, odolnější druhy.“

Při těch slovech se v Poincarém zvedla divoká vlna. „V Haagu sedí muž, který si objednal nájemné

vrahy, aby zničil mou rodinu! A předtím zmasakroval půl vesnice. A vy tomuto běsnění říkáte

adaptivní?“

„Já jen říkám, že je to možné. Říkám, že ten muž zažil mávnutí motýlích křídel, tak jako ho zažil Quito.

To nic neomlouvá. Ale každý složitý systém, a platí to i pro člověka jako jednotlivce nebo pro skupinu

lidí, může upadnout do chaosu, jedním slovem zešílet. Počátkem dvacátého století došlo v jedné

newyorské továrně na košile k požáru, při kterém zahynulo téměř sto padesát lidí. Tento lokalizovaný

chaos nemohl být pro oběti a jejich rodiny horší. Ale v jeho důsledku byly přijaty zákony na ochranu

dělníků a podobná tragédie se už nikdy neopakovala. Systém interakce zaměstnanců a

zaměstnavatelů se změnil.“

Minulé měsíce uvrhly Poincarého do nejhlubší temné jámy, ale pokud Chambiová mluví pravdu, má

tato jáma falešné dno. Člověk by mohl spadnout ještě hlouběji, do netečné lhostejnosti. „Chcete říct,

že bez destrukce není možný pohyb vpřed?“

„Kdo ví, zda skutečně jde o pohyb vpřed, pane inspektore. Krása, kterou James objevil, je úděsná.

Jeho rovnice je ve vztahu ke smrti dělníků v té továrně neutrální. Je neutrální ve vztahu k úmrtí vaší

vnučky. Rovnice nemá morálku, není ani zlá, ani dobrá. Zlo a dobro jsou lidské kategorie, ne

přírodní.“

Poincaré se odvrátil a spíš k sobě než k Chambiové prohodil: „Neznám jediného člověka, který by byl

ochoten žít v takovém světě.“

Žena vstala z lavice. „Copak nechápete, že vůbec nezáleží na tom, jestli jste, nebo nejste ochoten v

něm žít? Jiný svět totiž nemáme. Je to náš svět a je vázán určitým pravidlem. Zprvu jsem si myslela,

že zpráva o tom objevu všechno změní. Už nebude nutné mluvit o víře, o přesvědčení. Už nebude

existovat náboženství bez důkazů. Už žádné hádky, jestli Ježíš nebo Buddha, kteří pouze viděli totéž

co James, akorát bez matematiky. Mluvíme tady o replikační vědě, inspektore, která mohla posunout

lidstvo jiným směrem, mohla mu nabídnout nový začátek, protože žádný rozumný člověk by se

nemohl seznámit s výsledky Jamesovy práce a nadále pokládat vesmír za náhodný.“

Zamyslela se nad dalším argumentem. „Vzpomínáte na otázku jednoho studenta na mé přednášce,

které jste byl přítomen? Jeho dedukce byla prázdná. Existují-li pravidla, pak je musel někdo vytvořit.

Jiný závěr z toho vyvodit neumím. Věřte mi, usilovně jsem se mu snažila odolat a mnozí kolegové

tvrdí, že složité systémy se udržují samy. Ale tito kolegové postrádají koncepci, postrádají jazyk, jímž by vysvětlili, proč všechny systémy spontánně vytvářejí tentýž řád, který navíc vychází z jediné

rovnice. Teprve James díky svému nesmírnému nadání pronikl do podstaty věci. Tím se všechno

mění. Ovšem svět ještě ani zdaleka není připravený…“

Odmlčela se a Poincaré se zaposlouchal do šumění deště a větru. Podíval se přes údolí na vysoké

hory, kde s řevem vyvěrala voda z ledovce, v němž byla tisíce let uvězněna. O mnoho kilometrů dál

poteče mezi osetými lány a osídlenými městy a budou se po ní plavit lodě. Tady nahoře je svět

jednodušší, i když sotva jednoduchý. V lini , na níž se stýkají hory s oblohou, spatřoval hranici tak

rozeklanou a krutě krásnou jako jeho život. Na té klikaté hranici končí svět. Končí. Kde je Chloe?

Chtěl, aby se vrátila. Chtěl, aby Claire zašeptala jeho jméno.

„Až Fenster zemře, až opravdu zemře, co se stane s jeho prací?“

„V curyšské bankovní schránce jsou uloženy instrukce,“ odvětila Chambiová.

„Zvládl by Quito sám to, o co se pokouší Bel ? Ten totiž platí jiné matematiky, aby objevili rovnici

doktora Fenstera.“

Chambiová se hořce zasmála. „To by bylo, jako kdyby váš pradědeček na vrcholu tvůrčích sil soutěžil s

dětmi v matematice. Potrvá staletí, než někdo dokáže zopakovat Jamesovu práci. A tou dobou, pokud

lidé nebudou o mnoho lepší, než jsou dnes, už skutečně budeme mluvit o Konci časů. Quitové a

Bel ové se ve své honbě za majetkem a mocí vzájemně zničí. Jamesův objev připouští i tuto situaci,

kdy lidstvo zahubí samo sebe. Bude to stejně přirozené, jako když se moje pětiletá neteř rozhodne, že

po chodníku nepůjde, ale bude po něm poskakovat. Jamesova rovnice je ohledně přežití či nepřežití

lidstva indiferentní.“

„A takhle si to přeje ten, kdo stanovuje pravidla, slečno Chambiová?“

Upravila si šátek. „James spatřil Boha. Ale nikdy netvrdil, že Bohu na něčem záleží.“

Poincaré dlouho mlčel. Chyběly mu znalosti, aby porozuměl všemu, co říkala, ale zažil a viděl už dost,

aby věděl, že má pravdu. Za dvě stě let tady nebude, aby zastavil machinace budoucího Eduarda

Quita. Toho dnešního však zastavit může. Kvůli Jamesu Fensterovi i kvůli sobě. Může se ještě alespoň

jednou, při svém posledním tanci, stát nástrojem řádu. „Skončíme to,“ řekl tiše.

„Jak?“

Kariéra zhuštěná do jediného činu. Mluvil bez rozmýšlení, jistý si tím, co musí přijít. „My dva se

sejdeme ráno patnáctého srpna. V Amsterdamu. Vy budete zase normálně žít. Rovnice Jamese

Fenstera bude v bezpečí stejně jako její autor, který se může vrátit k Madeleine Rainierové. Zaslouží

si to. Počítám, že touto dobou už jsou manželé.“

Vytřeštila na něj oči.

„Copak?“

„Myslela jsem, že to víte, inspektore. James je Madeleinin starší bratr.“

42

15. srpna. Den Páně.

Tisíce lidí, kteří se shromáždili na náměstí Dam, aby přesně třicet osm minut po jedenácté přivítali

Ježíše Krista, se hemžily v nevázané atmosféře největšího karnevalu v dějinách. Poincaré přišel krátce

po východu slunce a ocitl se v moři stanů a spacích pytlů – a také na okraji zóny maximální ostrahy,

což ho ani v nejmenším nepřekvapilo. Všichni návštěvníci, ať už ti, kteří toužili po Vytržení, nebo ti, co se prostě přišli pobavit, museli projít detektorem kovů a také detektorem nebezpečných chemických

látek. Náhodně vybrané osoby byly odváděny k tělesné prohlídce, všechna zavazadla byla prosvícena

rentgenem. Když Poincaré přišel na řadu, představil se jako agent Interpolu. Položil na stůl hnědý

papírový sáček a oznámil, že v něm má schovanou svou osobní zbraň, pistoli Beretta ráže devět

milimetrů. Nemohl ovšem předložit služební průkaz, protože ho před třemi týdny odevzdal Felixi

Robinsonovi, takže si uměl moc dobře představit, co bude následovat. Důstojník na kontrolním

stanovišti mu odebral zbraň a zadržel ho.

„Gisele De Vriesová,“ řekl, když ho připoutali ke kovové tyči v policejní dodávce.

„Co jste to říkal?“

„Poručík De Vriesová se za mě zaručí. Průkaz jsem bohužel ztratil a jsem tady v rámci plnění

služebních úkolů. Před několika měsíci jsem s De Vriesovou spolupracoval při konferenci Světové

obchodní organizace. Zavolejte jí.“

„Poručík má dnes na starosti zabezpečení náměstí Dam,“ oznámil mladý policista. „Počkejte tady.“

Poincaré to samozřejmě věděl, pečlivé přípravě na konfrontaci s Charlesem Bellem a Eduardem

Quitem věnoval celý týden. Kromě podrobného studia plánku náměstí Dam a přilehlých budov si z

databáze holandské státní policie vytáhl detaily bezpečnostních opatření připravovaných na 15.

srpna. Vzhledem k tomu, že De Vriesová zajišťovala setkání představitelů WTO, oprávněně

předpokládal, že ji také zapojí, a děkoval svému štěstí, že v jedné části města celé představení

povede. Že by se přece jenom projevil příznivý vliv nikláku s bizonem?

Když mladý strážník odešel hledat nadřízenou, Poincarého napadlo, že by si vzhledem ke svým

plánům na dnešní dopoledne mohl začít zvykat na výhled z policejního antonu. Seděl na kovové lavici

obklopený kovovými stěnami, ventilační otvor zakrývala zvenčí navařená kovová mříž. Strohé,

pomyslel si, jako kancelář Petera Roye. Kdyby došlo k nejhoršímu, požádá Roye o právní pomoc. O

několik minut později se zadní dveře dodávky rozletěly a stála v nich překvapená De Vriesová.

„Propusťte toho muže a vraťte mu zbraň… Co tady děláte, inspektore Poincaré? Omlouvám se za své

podřízené, ale měl jste mi předem zavolat.“

Přesně podle plánu. Poincaré si promnul zápěstí, kam se mu zařezala pouta. „Rozhodl jsem se na

poslední chvíli,“ vysvětloval. „Pořád vyšetřuju Fensterův případ a mám opodstatněný důvod věřit, že

Vojáci vytržení, kteří jsou odpovědní za ten výbuch, se dnes budou zdržovat na náměstí Dam.“

„Bomboví atentátníci – tady?“ Zděšení nehrála. „Snažíme se ze všech sil zabránit násilí. Proboha, kdo

tyhle lidi pochopí? Podle jejich vlastní logiky by právě tento den měl proběhnout v naprostém klidu.“

„No vidíte,“ prohodil starší muž. „Alespoň jsme zase partneři.“

Poincarému nebylo příjemné, že ji takto zneužívá, ale celé dnešní dopoledne se ponese ve znamení

překračování dosud nenarušitelných hranic a tato věc znamenala v celkovém schématu pouhou

drobnost. Následoval De Vriesovou na velitelské stanoviště a cestou si vymyslel přijatelnou historku o

ztrátě dokladů, kterou zakončil podrobnostmi předpokládané hrozby. Vydala mu policejní odznak,

který si připnul na klopu. „Teď už vám dají moji lidé pokoj,“ ujistila ho. „Mnoho štěstí.“

Už tak brzy ráno se náměstím nesly hlasy stánkařů nabízejících snídani, svěží vzduch vrcholícího léta

příjemně voněl sladkým pečivem a opékanými klobáskami. Poutníci, kteří kempovali na náměstí, se

rychle sbalili a věnovali se vážnějším záležitostem očekávaného Vytržení. Někteří připravili přenosné

křtitelnice – dětské vaničky naplněné vodou z veřejných hydrantů. Mnozí na sobě měli šité bílé róby,

někteří se spokojili s prostěradly. Jeden muž zavolal na Poincarého: „Bratře! Pojď si pro svěcenou

vodu a naději na věčnost!“ Jedno postříkání za pět eur. Před obchodním domem Bijenkorf prodával

konkurenční křtitel spásu za dvojnásobnou sumu, kterou zdůvodňoval tvrzením, že jeho voda pochází

z Lurd. Před královským palácem zpíval dívčí sbor chorály. Rozezněly se zvony katedrály. Poincaré

viděl eskamotéry a pouliční muzikanty, míjel stánky, kde se prodávala stínítka určená k ochraně očí,

až budou lidé pozorovat Ježíšův ohnivý sestup mezi pozemšťany. Odmítal pozvání, aby si nechal

namalovat svůj portrét vedle zářící ikony Krista. Pouhých deset eur. Někteří Vojáci vytržení se po

náměstí pohybovali po kolenou podobní zdrceným turistům, kteří hledají ztracené zlaté hodinky, aby

naposled projevili svou pokoru. No tak, kde jsi, kde jste všichni, říkal si Poincaré netrpělivě. Viděl

kajícníky a pouliční prodavače, policisty i kapsáře, ale kde je finančník a vrah? Slunce, kolem kterého se celý tento chaos točil, nyní fungovalo jako obrovské digitální hodiny a odpočítávalo minuty a

vteřiny ke Spáse. 5:12:13. 5:12:12. 5:12:11.

„Halelujá! Halelujá! Halelujááá!“ křičel muž v proužkovaném obleku. Poincaré odmítl jeho výzvu, aby

se zastavil, tleskal a čekal na Slávu nebeskou. Několikrát prošel náměstím a zamířil do

severozápadního rohu, kde se setká s Quitem a Bellem. Polapit je bylo celkem snadné. Kontaktoval

Erika Hurleye v Cambridgi a požádal ho, ať zavolá Charlesi Bellovi a učiní mu nabídku. Vzhledem k

tomu, že zaměstnanci města jsou mizerně placení a že Hurley osobně odejde do penze s nízkým

důchodem, sponzorský dar směřovaný charitativní organizaci na podporu policistů by si mohl najít

cestu až k jistému harddisku. Hurley se při té příležitosti vybavil nahrávacím zařízením. Když na konto zmíněné charity dorazila značná finanční částka, domluvil si další schůzku a předal Bellovi vzkaz:

Náměstí Dam, 15. srpna v 11.00. Roh Královského paláce a Nieuwe Kirke. Quitovi poslala Dana

Chambiová e-mail, v němž vyjádřila vyčerpání a lítost: Už nemůžu dál utíkat. Mám, co potřebujete.

Měl jste pravdu. Naše věc je nejdůležitější. Totéž datum, stejné místo, jen o půl hodiny později.

Podle pozorného studia Písma svátého dojde k Vytržení přesně v 11.38 místního času na celém světě.

Vytržení mělo tedy podnikat okružní cestu kolem zeměkoule. Obyvatelé Los Angeles tak budou

ušetřeni nepříjemné nutnosti zůstat vzhůru až do 2.38 v noci. Kristus se měl objevit nejdříve v zóně

středoevropského času, takže všichni lidé žijící v širokém pásu od Riksgransenu ve švédském

Laponsku až po Lubango v jižní Angole budou mít tu čest stoupnout si do fronty na Vykoupení jako

první. Poincarého nepřekvapilo, když se dozvěděl, že cestovní agentury mimo pásmo

středoevropského času připravili speciální nabídku výletů za Vytržením, aby se ti obzvlášť horliví

dostali do prvního pořadí adeptů Spásy pro teoreticky možný případ, že se nebe rychle zaplní a po

Kristově pravici již nezůstane volné místo. Luxusní „balíčky“ nabízely ubytování v hotelu s plnou

penzí, plátěné roucho, dopravu z letiště a bronzovou jmenovku s řetízkem pro zavěšení na krk.

Samozřejmě se shromáždily i davy demonstrantů, kdyby svět i se svými potížemi přežil až do

šestnáctého. Poincaré viděl transparenty odsuzující okupaci Tibetu a vojenskou juntu v Barmě.

Zastánci práva žen na umělé přerušení těhotenství vykřikující hesla soupeřili se samozvanými

proroky, kteří hanobili všechno od snížené nutriční hodnoty ozářených potravin až po americkou

invazi do Afghánistánu. Jedna matka vedla malé dítě, přivázané pro jistotu na vodítku, a jeho drobné

ručky svíraly plakát s nápisem: Bůh svět nenapraví. My ano!

Média poctivě zachycovala dění: kajícníky, stánkaře nabízející vafle a herinky, kroutící se řady u

přenosných toalet, zpěváky a taneční skupiny, křtitelnice. Své reportéry a kameramany vyslaly do

tlačenice všechny hlavní zpravodajské stanice, na velkoplošné obrazovky rozmístěné na vysokých

lešeních i budovách kolem náměstí, se promítaly živé záběry. Někteří věřící, kteří svolili k rozhovoru, ukazovali „krvavá kolena pro Krista“ a vyhlašovali, jak se těší na setkání se Stvořitelem. Moderátoři na vyvýšených pódiích se poctivě snažili o vyvážené zpravodajství a střídavě zpovídali fundamentalisty,

kteří přerušili přípravy na Vytržení a věnovali čas novinářům, a sekulární odborníky, kteří se snažili, jak řekl jeden z nich, „zasadit tuto hysteri do správného historického kontextu“. Jedním slovem,

Dámské náměstí se změnilo v cirkus a právě v to vkládal Poincaré největší naděje.

Osmatřicet minut po desáté naskočilo na odpočítávacích hodinách 1:00:00. Na největší pódium před

obchodním domem vystoupila žena v bílém rouchu a stoupla si k pultíku obklopenému obrovskými

reproduktory. „Sestry a bratři v Kristu,“ začala a její hlas umlčel všechny konkurenty. „Vyhledejme

nyní útěchu ve slovech apoštola Pavla Korintským.“

Hle, odhalím vám tajemství: Ne všichni zemřeme, ale všichni budeme proměněni, naráz, v okamžiku,

až se naposled ozve polnice. Až zazní, mrtví budou vzkříšeni k nepomíjitelnosti a my živí proměněni.

Pomíjitelné tělo musí totiž obléci nepomíjitelnost a smrtelné nesmrtelnost.

Tisíce lidí se otočily, jako by poslechly volání. Ženin přednes připomínal svým zanícením dikci kazatelů prvotních křesťanských církevních obcí, kdy z kazatelny doléhal k uším věřících hlas samotných

Nebes. Pracovala s celým rozsahem výrazů a člověk nemusel ani rozumět slovům, aby věděl, že se

rozhoduje mezi Záhubou a Spásou. Do této chvíle panovala v davu sváteční nálada, ovšem když žena

promluvila, Poincaré vycítil patrnou změnu. Jako kdyby si zástupy unisono uvědomily závažnost

chvíle. Věřící sklonili hlavy. Dvojznačné výroky zajišťující si přízeň obou stran uctivě umlkly. I zarytí ateisté odhodlaní s úsměškem pozorovat údajný konec světa se na ni dívali s náznakem obav. Pokud

se totiž ženino volání po Vytržení skutečně naplní, kde asi se svým cynismem skončí?

Kazatelka přešla k třicátému osmému verši druhé kapitoly Skutků svátých apoštolů: „Petr jim

odpověděl: ‚Obraťte se a každý z vás ať přijme křest ve jménu Ježíše Krista na odpuštění svých hříchů,

a dostanete dar Ducha svátého.‘“

Chambiová se dostavila přesně podle plánu. Vynořila se za nárožím Moses en Aaronstraat a

přistoupila k Poincarému, jenž čekal u Královského paláce vedle katedrály.

„Připravená?“ zeptal se jí.

„Na Charlese ano. Je to nenasytný hrubián, který má ovšem do Eduarda hodně daleko. Nemyslím si,

že by dokázal někomu fyzicky ublížit, i když se věčně chvástá a bije se v prsa.“

Přerušil je muž s fotoaparátem. „Dovolíte? Chceme mít se ženou důkaz, že jsme byli u toho, když

končil svět.“ Pozvedl nákupní tašku plnou čepic a rukavic. „Pro případ, že by nás nepovolali do nebe a

my se museli potýkat s další zimou!“

Poincaré je vyfotografoval. Kolem nich projel mladík na jednokolce žonglující kuželkami. „Nemusíte

dělat nic než to, na čem jsme se domluvili,“ uklidňoval Poincaré Chambiovou. „Vydáte se přes

náměstí až tam,“ ukázal ke vzdálenějšímu konci Královského paláce. „Já zůstanu stát tady a Bel se ke

mně přiblíží. Až uvidíte, že spolu mluvíme, vrátíte se a postavíte se vedle mě. Překvapí ho to. Ve vaší přítomnosti mu něco řeknu. Jestli odpoví, jak očekávám, Charles Bell už vám dá navěky pokoj. Potom

přijde na řadu Quito. Najde vás tady, na místě, kde teď stojím. Já se k vám připojím a vy odejdete. O

zbytek se postarám sám.“

„Jak tomu mám rozumět, že se postaráte o zbytek?“

„Problém se vyřeší, slečno Chambiová.“

„Jak?“

„Důvěřujte mi.“

„Já vám věřím, ale bojím se.“

„To je dobře. Lidé, kteří neznají strach, umírají předčasně a já dnes nehodlám zemřít. A jsem si docela jistý, že ani vy nezemřete.“

„Chcete říct, že se taky bojíte?“

„Řekněme to tak, že se mám na pozoru, slečno Chambiová.“

„Ale Quito je…“

„Já vím přesně, co je Quito zač. Uděláte, na čem jsme se dohodli, a já se o něj postarám. A teď

zaujměte stanovenou pozici.“ Poincaré se podíval na hodinky. „Zbývá nám pár minut. Nechcete

ochutnat místní vafle? Jsou vynikající.“

„Sice mám žaludek jako na vodě…“ Otočila se a vyhlížela stánek, ale pak se zastavila a prohodila přes

rameno: „Jste pokřtěný, inspektore?“ Kolem právě procházel klaun s bujnými zrzavými vlasy a velkou

červenou bambulí na nose, ťukal do bubínku a zpíval Den Páně, den Páně, staří naříkají a děti se

smějí. Poincaré cítil ve vzduchu šílenství, zoufalství se převléklo za oddanou víru. Žena na pódiu

pozvedla hlas: „Zůstanete-li ve mně, a slova má zůstanou-li ve vás…“

Usmál se a zavrtěl hlavou. „Moje žena se o to snaží desítky let.“

„Asi si od támhletoho muže koupím svěcenou vodu,“ řekla Chambiová. „Jedno pokropení nemůže

uškodit.“

„Myslel jsem, že jste vědec,“ zasmál se.

„Jsem dobrá katolička a dobrá vědkyně, inspektore. Nikdy jsem nepochopila, proč to lidé označují za

protimluv. Tu vodu chci koupit pro vás!“ Upravila si šátek. „Oblékla jsem se patřičně na konec světa?“

43

Poincaré věděl, že ať se přes všechno pečlivé plánování stane cokoliv, události se budou odvíjet podle

vlastní, ne podle jeho logiky. To mu však nezabránilo, aby potřetí zvedl levou nohu a ověřil si, že stojí přesně na křížku, který zde časně ráno s pomocí Paola Ludoviciho vyznačil dvěma proužky lepicí

pásky. „Vidíš mě?“ zašeptal do mikrofonu v klopě.

Ohlédl se k východní straně náměstí, k nejvyššímu patru hotelu Krasnapolsky za Nizozemským

národním památníkem, kde se slunce odráželo od otevřeného okna. Ludovici zaujal pozici. „Stojíš

přesně na zvoleném místě, Henri. Můžu spočítat vousy, které ráno unikly tvému holicímu strojku,“

ozvalo se z miniaturního sluchátka. „Nemám ti je ustřelit?“

„Možná příště, Paolo.“

„Zdá se, že Gisele to má pevně v rukou, co říkáš? Občas ji sleduju dalekohledem.“

„Ví, že jsi tam nahoře. Všechno je v nejlepším pořádku.“

Charles Bell se opozdil. Poincaré ho vyhlížel na náměstí a poprvé si všiml vysokého počtu strážců

zákona, uniformovaných i v civilu. Není jich však tolik, uvažoval, aby mi zabránili zlikvidovat Eduarda Quita. Aby to dokázali, musel by ho někdo mít celou dobu pod přímým dohledem, někdo s

dalekohledem jako Ludovici. Vzpomněl si na varování Felixe Robinsona. Paolo? napadlo ho.

Vyloučeno. Ale ve skutečnosti bylo možné, že Robinson Ludovicimu přikázal, aby se na Poincarého

přilepil a zabránil mu v čemkoliv, co se chystá ve jménu divoké spravedlnosti udělat. Ale Paolo ne.

Rozhodl se, že vyhoví jeho žádosti a prokáže mu poslední laskavost ve svém stylu, tedy mimo rámec

pravidel. Náměstí se však hemžilo příslušníky bezpečnostních sborů a jeden z nich, viděný nebo

nepovšimnutý, může Poincarého sledovat. S touto překážkou inspektor ve svém plánu nepočítal a

teď už s ní nic nenadělá. Cítil na sobě pohled Ludoviciho dalekohledu.

Charles Bel dorazil, když na velkých hodinách svítilo 00:18:14. „Mělo mi dojít, že jste úplatný

policajt,“ prohodil, když vešel na náměstí kontrolním stanovištěm u Eggerstraat. „Vybraný

francouzský přízvuk, ale pořád stejná špína. Zaplatil jsem vám, tak mi dejte ten disk.“

„Vypadáte unaveně,“ podotkl Poincaré.

„Jděte k čertu.“

Poincaré se podíval na velké hodiny. „Inu, možná se tam brzo ocitnu. Měl jste pravdu, Charlesi, když

jste si dělal starosti, že ztratíte před svým soupeřem náskok při honbě za výsledky Fensterovy práce.“

Inspektor s sebou neměl obvyklý diplomatický kufřík a kapsy neprozrazovaly, že by v nich přinesl něco

objemnějšího. Nic pro Bella neměl. „Jen pro vaši informaci, ten harddisk nyní leží v úschovně důkazů

policie státu Massachusetts. Obávám se, že na vás Hurley nastražil past. Vy Američané tomu myslím

říkáte podraz.“

„Vy zatracený hajzle! Zaplatil jsem čtvrt milionu…“

Bel přistoupil těsně k němu a Poincaré zvedl ruku.

„Nedělejte to.“ V tom okamžiku už měla Chambiová stát vedle něho. Nechtěl riskovat ohlédnutí, aby

neztratil Bel a z očí, a na Bel ovi nebylo vidět, že by někoho na náměstí za jeho zády poznal. „Dvě stě metrů daleko v nejvyšším patře hotelu čeká můj přítel s puškou vybavenou dalekohledem. Vidíte to

otevřené okno? Jestli se mě dotknete, vpálí vám kulku za ucho.“

Kde je Chambiová?

„Nemusím se vás dotýkat,“ zavrčel Bel . „Může to však udělat někdo jiný. Svět může být pro lidi, jako

jste vy a ten tlustoprdelník Hurley, nebezpečný.“

„Kdepak, vy byste si nájemného vraha neobstaral.“ Poincaré sáhl do kapsy pro digitální záznamník.

„Technologie je vynikající věc, Charlesi. Dohoda, kterou jste s Hurleyem uzavřel, je zachycena na

videokazetě. Tady je zvuková stopa.“ Cvakl tlačítkem.

Chcete říct, že když zaplatím, seženete mi ten harddisk?

Přesně tak. Ale nezaplatíte mně, pane Belle. Tak přímo se to nedělá. Peníze pošlete Charitativní

organizaci na podporu policistů státu Massachusetts. Takhle to bude filantropie, ne úplatek.

Aha! A sponzorský dar si můžu odečíst z daní. Výborně, to se mi líbí.

Menší finanční příspěvek, později projev dobré vůle, jak jsme o tom mluvili po telefonu. Doufám, že

jste přinesl obálku… Výborně. Ukažte… Ano, rovných deset tisíc. Jsme dohodnutí. Počkám na převod

zbylé částky.

Ta desítka je její součástí.

Promiňte, ale mýlíte se. Ta desítka je manipulační poplatek. Souhlasíte? Až mi pošlete celou částku,

předán vám ty informace.

„Jste sprostý hajzl, Poincaré.“

„Je to ještě lepší, Charlesi. Poslouchejte. Toto je záznam z vašeho druhého setkání.“

Dobrá práce, pane Belle. Policejní asociace vám děkuje.

A tady je moje ocenění. Uvnitř najdete instrukce. Sice budete muset trochu cestovat, ale myslím, že

nakonec budete spokojený.

Škoda, že státní úřady nepracují pokaždé tak efektivně. Fajn, takže na shledanou příště.

Ne, pane Belle, my dva se už nesetkáme.

„Teď vám povím, jak to uděláme,“ řekl Poincaré. Zatímco Bel poslouchal záznam, odvážil se rychle

rozhlédnout po Chambiové, nikde ji však neviděl. „Poskytnu vám jisté informace, kterým můžete věřit

a nemusíte, záleží na vás. A vy pak budete mlčet. Jestli se pokusíte kontaktovat mě nebo Danu

Chambiovou nebo Erika Hurleye, rozběhnou se preventivní opatření, jejichž cílem je doručení této

nahrávky, která mimochodem existuje v mnoha kopiích, federálnímu žalobci v Massachusetts. Pokud

někdo jakýmkoliv způsobem naruší náš klid, pokud na nás někoho pošlete, žalobce dostane nahrávku.

Kdyby někdo z nás náhodou předčasně zemřel, žalobce dostane nahrávku. Měl byste se tedy modlit

za naše stálé zdraví a štěstí. Ale hlavu vzhůru, Charlesi. Nedovolil bych, abyste odešel s prázdnýma

rukama.“

Vrcholně sebevědomý Bel zbledl jako dřevěný popel. Byl také o čtvrt milionu dolarů chudší, ale

Poincaré soudil, že by si mohl dovolit několikanásobně větší ztrátu, než byl jeho příspěvek do

policejního fondu. „Už po tomto světě chodím dost dlouho, abych poznal špatného člověka, když ho

vidím,“ pokračoval. „Vy nejste v jádru zlý, Charlesi. Jste pouze protivný a odpudivý a pohybujete se

zcela mimo své domácí hřiště. Za prvé jsem prokázal, že jste nezabil Jamese Fenstera. Pokud to pro

vás něco znamená, už nejste na mém seznamu podezřelých. Za druhé se potvrdilo vaše podezření, že

doktor Fenster zkoumá charakteristiky chování finančních trhů. Objevil jsem důkazy, že studoval

dlouhodobý vývoj cen akcií, ale ať už objevil cokoliv, tyto poznatky zemřely spolu s ním. Jsem si jistý, že žádný konkurenční investiční fond se k jeho objevům nedostal, takže máte-li dnes nějakou

komparativní výhodu, zachováte si ji. Pokud se budete s Harvardovou univerzitou soudit o ten pevný

disk a spor vyhrajete, zjistíte, že se do něj můžete dostat pouze prostřednictvím hesla o šedesáti

sedmi znacích, které nemáte šanci rozluštit. Proto se domnívám, že soudní spor se pro vás stane jen

ztrátou času a peněz. Uděláte dobrou službu sám sobě, když to vzdáte.“

Podal Bel ovi digitální záznamník. „Myslím, že nastala vhodná chvíle k odchodu. Máte štěstí, že vám

patří alespoň zlomek Fensterovy práce. Váš podnik vzkvétá. Jste bohatý. Takže byste měl nechat

hloupostí, Charlesi. Žijte si dál svůj život. Neudělalo by mi žádné potěšení, kdybych vás měl zničit, ale budu-li muset, udělám to. A teď už musím jít.“

Hodiny ukazovaly 00:14:12.

44

Zatímco Bel odcházel, Poincaré se točil na všechny strany a pátral očima po Daně Chambiové.

Požádal ji, ať poodejde jen o nějakých třicet kroků, ale mezi ním a jejím předpokládaným stanovištěm

stály nehybně stovky lidí, sledovaly odpočet a čekaly, až na hodinách naskočí samé nuly.

Vtom vycítil v zástupu pohyb a vzápětí ji spatřil – jako zajatkyni. Quito ji držel za paži. Díval se přímo na Poincarého a mávl na něj varovným gestem. Pak ukázal na ruksak odložený na dlažbě náměstí a

vykřikl: „Bomba!“

V jekotu a všeobecném úprku, které následovaly, Poincaré ztratil dvojici z očí. Policisté okamžitě

napadli tři muže v róbách a jednu ženu, kteří stáli v blízkosti batohu, a zajistili je. „Je můj!“ křičel jeden z mužů s obličejem k zemi. „Žádná bomba v něm není! Prošel jsem s ním bezpečnostní

kontrolou!“

Poincaré křikl do mikrofonu v klopě: „Paolo!“

„Pohybují se k památníku, Henri. Quito ji zpola vleče. Ona se brání.“

Poincaré se naslepo rozběhl, ale uniformovaný policista a mnohem mladší muž v civilu si všimli, že

prchá směrem od ruksaku, a skočili na něj zezadu. „K zemi! Hned!“ zaznělo nejprve holandsky, pak

anglicky.

Poincaré se vykroutil z jejich sevření a ukázal jim odznak, který dostal od De Vriesové. „Nemám čas,“

zasípal. „Nemám čas!“ Nelhal, protože jestli Quito odtáhne Chambiovou Ludovicimu z dohledu a za

bezpečnostní kordon, definitivně je ztratí.

„Henri, vpravo od pomníku. Blíží se k hotelu.“

To už Poincaré stál a plíce mu hvízdaly jako zpuchřelé kovářské měchy. Znovu se rozběhl. Odstrkoval

lidi z cesty, zakopával o skládací židličky. Kajícníci se ho snažili zadržet. Jakýsi muž zaječel: „Stůj! Kaj se!“ Poincaré se samozřejmě nezastavil a rozhodně se nekál, byl odhodlaný zabíjet. Oběhl pomník a

křikl do mikrofonu: „Kam teď, Paolo?“ Hodiny ukazovaly 00:02:12.

„Doprava, Henri! Doprava! Ztrácím je z dohledu!“

Poincaré se jediným pohybem otočil a skočil. Podařilo se mu je srazit oba k zemi, než si ho Quito

všiml. „Utečte!“ křikl na Chambiovou a přitiskl ruce Quitovi na krk.

Vzdalovala se po kolenou.

„Vy!“ zaburácel Quito přiškrceným hlasem.

Měl ohromnou sílu. Zvedl Poincarého ze své hrudi a začal se ohánět pěstmi. Zaryl mu nehty do

obličeje a snažil se vydloubnout oko. Poincaré musel pustit jeho hrdlo a ustoupit. Zavrávoral a vytasil pistoli. Lidé zděšeně ječeli a z pódia zněl poslední slib Vykoupení: „Jestliže vy zůstanete v řeči mé…“

Hodiny ukazovaly 00:01:03

„… právě učedníci moji budete.“

Quito ležel na zádech, lapal po dechu a zíral do ústí Poincarého pistole.

„Byla ještě dítě!“ zaburácel inspektor.

V posledním zlomku vteřiny, než stiskl spoušť, mu zbraň vyletěla z ruky a vzápětí zaslechl lupnutí. Síla letící kulky ho srazila dozadu do dětské vaničky sloužící jako křtitelnice. Projektil ho zasáhl, ruku měl v jednom ohni. Voda kolem něj zčervenala. Rozhlížel se, ale střelce nikde neviděl. Všechny oči se nyní

upíraly na číslice, které odpočítávaly čas zbývající k Zániku. Už dost, zasténal v duchu. Klesl do vody a zadíval se na oblohu.

Neviděl žádný vůz ani oheň, natož Spasitele.

V nulovém okamžiku zaburácel zesílený hlas: TOBĚ, PANE, ODEVZDÁVÁME SVÉ ŽIVOTY!

Nic na světě, ani střelba, by nedokázalo odvrátit shromáždění od setkání s věčností. A jak tisíce

obracely oči k nebi, Poincaré uslyšel druhý výstřel, po něm třetí a čtvrtý. Držel se za zápěstí, dlaň

prosáklou krví, a vydrápal se na kolena. Na dlažbě ležel mrtvý Eduardo Quito s třemi červenými

skvrnami na prsou. Nad ním stála roztřesená Dana Chambiová, Poincarého beretta jí vypadla z ruky.

O několik vteřin později k ní přiskočil Ludovici, když se předtím sehnul pro pistoli a schoval ji do

kapsy. „Zatraceně, Henri, jsi civilista! Kdybych ti dovolil ho zabít, byla by to vražda.“

Poincaré na něj vytřeštil oči. „Ty?“

„Kdo jiný tě má chránit před tebou samým, ty blázne? Měl jsem ti vpálit kulku do té tvé natvrdlé

makovice.“

„Poslal tě Robinson?“

Ludovici přikývl.

„Pracoval jsi přece se mnou.“ Z prostřelené ruky mu kapala krev a pocítil první záchvěvy zimnice.

„No, doufal jsem, že se to nedozvíš. Felix si dělal stejně jako já starosti o tvé zdraví. Řekl jsem mu, že ti tady budu krýt záda. Je lepší chlap, než jsem si myslel. Podívej, měli jsme strach, že bys vyvedl něco nenapravitelného, a dohodli jsme se, že bys neměl střílet. Ujišťuju tě, že Quito by v žádném případě

neopustil toto náměstí živý.“

„Byl jsi připravený…“

„Byl jsem připravený zastavit známého teroristu. Za každou cenu. Vývoj situace nás však zaskočil a já

jsem musel střílet na tebe. Je mi to líto a omlouvám se za to, ale po třiceti letech práce bys fakt už

měl vědět, že Interpol by tvou akci nikdy neschválil. A nemysli si, že šlo jen o to uchránit tě před

soudním stíháním. Felix si nepřál negativní publicitu…“ Ludovici vylovil z kapsy kapesník. „Na, ovaž si tu ruku.“

Prezident Fronty za osvobození původních obyvatel ležel tam, kde se skácel, s otevřenýma očima a s

nohama zkroucenýma v úhlu, který by ho určitě bolel, kdyby ještě žil. Chambiová se ani nehnula. Lidé

kolem ní utvořili široký kruh o stovkách hlav a mlčky se dívali. Zatímco upírali veškerou pozornost k

nebi, něco se stalo tady dole. Poincaré utáhl kapesník kolem rány.

De Vriesová v doprovodu dvou policistů prorazila kruh čumilů ve chvíli, kdy hlas z pódia naléhavě

volal: VEZMI SI NÁS, Ó PANE!

Nic se nestalo.

TEĎ, PANE! TEĎ!

Buď byla špatná zaklínací formule, nebo někdo chybně vypočítal datum. Digitální hodiny na

obchodním domě De Bijenkorf blikaly 11:39. Někdo z davu křikl k pódiu: „Ztrať se, falešný proroku!“

Stánkař u památníku vyvolával: „Vafle! Čerstvé vafle!“ Poincaré zaslechl v dálce sirény.

„Tak jo, lidičky,“ ozval se Ludovici. „Zdá se, že tu máme mrtvolu.“

„Jenom jednu,“ opáčila De Vriesová. „Musím říct, že to pro mě znamená velkou úlevu. Není to

náhodou Eduardo Quito? Byl to přece on, kdo křičel, že je tu bomba. Ale v tom ruksaku nic nebylo.

Kdo ho zastřelil?“

„Můžu vám říct, kdo ho chtěl zastřelit,“ ukázal Ludovici na Poincarého. „Ale nedostal k tomu šanci,

protože jsem mu vystřelil bouchačku z ruky. Kdo zabil Quita, to nevím, ale já jsem střílel kulkou malé

ráže, která zjevně neodpovídá ranám na oběti. Tu máte. Vezměte ji na balistiku,“ podal policistům

pušku. K hotelu Krasnapolsky zatím dojely policejní hlídkové vozy s blikajícími majáčky. De Vriesová

se svými kolegy k nim zamířila.

„Nikam nechoďte,“ prohodila přes rameno.

„Slibuju, že zůstaneme tady,“ ujistil ji Ludovici. „A chci tu pušku zpátky,“ zavolal za vzdalující se trojicí.

Jen co zmizela z doslechu, Ludovici máchl rukou k pomníku. Poincaré se otočil a necelých deset metrů

daleko uviděl Madeleine Rainierovou. Stála vedle stejně vysokého muže, který k nim byl otočený zády

a hlavu mu zdobila koróna světlých kudrnatých vlasů. To dítě na fotografiích…

Madeleine Rainierová váhavě zamávala a její ústa neslyšeně zformulovala Děkuji.

„Zahlédl jsem je dalekohledem,“ svěřil se Ludovici. „Představ si mé překvapení, když jsem spatřil

Rainierovou, hledanou v souvislosti se smrtí muže, který dosud žije. Upozornění Interpolu na její

osobu můžu tím pádem zrušit. Stejně nebyla přímo obviněna z žádného zločinu. A mimochodem

včera zadržela portugalská pohraniční policie ženu, jejíž popis odpovídal Daně Chambiové. V

nemocnici se dopustila fatální chyby, zranila se, když uřízla hadici respirátoru. Vzorek DNA dokonale

seděl a ona učinila plné doznání. Podrobně popsala svou i Quitovu roli, takže tato Dana Chambiová už

není zájmovou osobou a můžu ji rovněž vyřadit ze seznamu Interpolu. Poslyš, Henri, Gisele se svými

kolegy se brzy vrátí a my dva bychom se měli domluvit, co se tady vlastně stalo. Quito sám sebe

nezastřelil.“

Poincaré přikývl.

„Já to vidím následovně,“ řekl Ludovici. „Muž, který si objednal vraždu tvé vnučky, je mrtvý. Silně se

kloním k názoru, že kulky do jeho hrudi byly vypáleny ze zbraně, která se nikdy nenajde,“ poplácal si

na kapsu. „Giselino forenzní vyšetřování toho moc neodhalí. Já osobně jsem neviděl, kdo na Quita

střílel, protože jsem v té době běžel po schodech, abych ti poskytl první pomoc. A všichni potenciální

svědci hleděli v době střelby k nebi, takže si nikdo ničeho nevšiml. Podle toho, co víme, Henri, je

střelec s největší pravděpodobností dávno za horama. Samozřejmě zahájíme s Gisele pátrání.

Vyslechneme pár svědků z nejbližšího okolí místa činu, ale nečekám, že bychom někoho zadrželi.

Takto vidím situaci já.“ Ludovici zkřížil paže na hrudi. „Jak ji vnímáš ty?“

Poincaré zvedl zrak od mrtvoly a zadíval se na zklamané kajícníky. U památníku se Rainierová

nakláněla k muži vedle sebe. Pokynul jí a ona k němu vykročila. Nezraněnou rukou vyprázdnil kapsy.

Na dláždění zacinkaly mince. Poklekl a začal mezi nimi něco hledat.

„Doktor Fenster?“ zeptal se tiše. „Váš bratr?“

Rainierová souhlasně pokývala hlavou.

Poincaré sykal bolestí, ale konečně našel, co hledal. „Vezměte si to. Zasloužíte si pro změnu kousek

štěstí… a nový život. Povězte mu, že je mi to líto… Je mi líto, že ještě nejsme připravení.“

Bez jediného slova si vzala niklák s bizonem, umazaný Poincarého krví. Promluvila však šedýma očima

stejně jako tehdy v hotelu Ambassade. Chápete, ptaly se mandlové oči, chápete dobro, které jste

vykonal? Pravou čočku brýlí měla zřetelně silnější, aby kompenzovala ztrátu rohovky, kterou darovala

bratru Marcusovi. Poincaré v těch očích viděl vděčnost. Ale to už se vracela De Vriesová a určitě by ji poznala. Madeleine Rainierová se spěšně vzdálila.

„Já vidím situaci takto,“ řekl Poincaré, stále na kolenou. „Zemřel člověk, ale vzhledem k panujícímu

zmatku je velmi nepravděpodobné, že bychom střelce vypátrali. Média oznámí, že byl zastřelen

známý terorista. Vyšetřováním se nic nezjistí a všichni se vrátíme domů.“ Kdysi dávno – v dubnu – by

nic podobného nevypustil z úst, ale svět se změnil.

„Jsi si jistý?“ ujišťoval se Ludovici.

Dana Chambiová obešla kruh okolostojících a postavila se vedle Madeleine Rainierové, která ji objala

kolem pasu. Poincaré se ještě jednou podíval na Fenstera, respektive na jeho záda, a na mladou ženu,

která dokončila, co on nemohl. Viděl dvoučlenný pozůstatek rodiny kdysi tvořené otcem, matkou a

třemi dětmi, šálek, který už nebyl plný, protože zasáhl život a zasáhla smrt. Ale do jejich kroužku

vstoupil někdo nový a jejich opětovné shledání po letech dostalo o to sladší příchuť. Díval se za trojicí, která se rozplynula v davu, a toužil po vlastním opětovném shledání.

„Ano,“ odpověděl, „jsem si jistý.“

EPILOG

Ach, co dává Existenci

právo na překvapení?

– W. H. Auden

Ráno 16. srpna vyšlo slunce nad světem, který nebyl ani více, ani méně očištěný a napravený než

kdykoliv předtím. Tolik Poincaré věděl. Ježíš nepovolal věrné k sobě na nebesa, mnozí ovšem věřili, že

se Pán zjeví pouze těm, kteří si zaslouží jej spatřit, bez andělských trub a fanfár, a že tak může učinit kdykoliv a kdekoliv. Pro ně Vytržení znamenalo poetické pozdvižení ducha, a přestože jejich těla

zůstala v Glasgowě nebo v Bangalore nebo v Amsterdamu, kráčejí jednou nohou v Ráji a vidí, co

ostatním zůstává skryto, vidí, že jejich Bůh je všude, skrývá se všem na očích a stačí jen chtít. A ti, kdož nevidí? Ti jsou odsouzeni k dosavadnímu životu v místě, které někteří nazývají Peklem, v tomto

díle pokroku, jemuž říkáme svět.

Poincarého zdravotní dovolená odložila nutnost učinit rozhodnutí o vlastní budoucnosti v Interpolu.

Ludoviciho výstřel ruku silně poškodil a zranění si vyžádalo dlouhou a náročnou operaci. Na statku

neměl moc co na práci kromě rekonvalescence a na několik měsíců mohl zapomenout na algoritmy i

na Vojáky vytržený kteří ve svém zklamání přestali vraždit nevinné, jak ostatně kriminalističtí

psychologové předvídali. I oni ve své zvrácené logice připustili, že vraždy Jeho příchod neurychlily.

Řeči o Konci časů umlkly a s nimi se vytratili i proroci v róbách vyzývající hříšníky, aby se usmířili s Pánem. Psychopati, kteří odpalovali bomby pro Krista, si jako cvaknutím vypínače našli jiné způsoby

vybití pro své démony. Postupně zavládl předvídatelnější chaos.

Léto předalo vládu podzimním dešťům, které připravovaly půdu pro příští úrodu, a Poincaré se něžně

a pečlivě staral o manželku. Krmil ji a koupal. Pročesával jí vlasy a denně se modlil za její návrat. Claire mnoho týdnů mlčela a zavírala před ním oči, nakonec se však přeci jen vrátila.

Došlo k tomu takto:

Poincaré se finančně ocitl na dně. Etienne a jeho rodina se natolik uzdravili, že se mohli vrátit domů, ovšem účty za dlouhodobou péči na soukromé klinice plus přetrvávající platby za odborné lékařské

konzultace vyčerpaly veškeré inspektorovy úspory a v podstatě ztratil i farmu ve Fonroque. Jedno

úterý v polovině října odjel do Lyonu navštívit banku, aby dojednal nové podmínky hypotéky.

„Nemáte žádná aktiva, jimiž byste mohl za úvěr ručit,“ zklamala ho bankovní úřednice, když pročetla

žádost.

„Mám své dobré jméno,“ namítl.

„My ale požadujeme hmatatelnější záruky, monsieur.“

„Samozřejmě. Co třeba toto?“ Převzal Laurentův zvyk otáčet ve stresu monstrózním stříbrným

prstenem. Serge nakonec podlehl rakovině plic a zemřel, jak si vždycky přál – v jednom kuse, i když

krutě vyhublý. Nyní ležel pohřbený vedle své první manželky na úbočí kopce nad Bordeaux. V závěti

odkázal Poincarému prsten a jako grandiózní poslední žert také velký vinný sklep. Na počest mrtvého

přítele vyrazil Henri na bankéřku čelním útokem. „Zredukujte poměr úvěru k jistině na tři procenta.

Získáte sedmadevadesát procent prosperující vinice. Víte snad, že almanachy předvídají na příští rok

vynikající kvalitu hroznů. A já jsem navíc letos nechal víno nesklizené, takže půda bude dokonale

připravená na budoucí bohatou úrodu.“

„Jenomže pro nás je důležitá pouze aktuální hodnota, monsieur Poincaré. Vaše víno nechceme.“

On ho nechce nikdo, pomyslel si a nahlas řekl: „No dobře. Přefinancujme to na pět procent a já něco

vymyslím.“

Nebylo moc co vymýšlet. Zbyl mu jen plat ze zaměstnání, kde možná skončí. Ředitel banky, někdejší

soused z Lyonu, ho požádal, aby se zastavil u něj v kanceláři. „Henri, můžeme hypotéku

přefinancovat, bude to ale naposled. Šest procent z tržní ceny jistiny na čtyřicet let. Ovšem pokud se

zase opozdíte se splátkami, tu nemovitost prodáme. Jste dobrý člověk a prožil jste velmi těžké životní

období, avšak existují jisté hranice…“

„Uznávám vaše pravidla,“ řekl Poincaré a vstal. „Nechte prosím připravit smlouvu.“

Po dlouhé a nepohodlné – zraněnou ruku měl pořád zavěšenou na pásce – zpáteční cestě do

Fonroque odbočil na vyštěrkovanou příjezdovou cestu ke statku a všiml si, že z komína stoupá kouř.

Před domem stál automobil, jehož registrační značku nepoznával. Přistoupil ke vchodovým dveřím.

Podráždilo ho, že jsou nedovřené, protože náklady na topení v poslední době neúnosně vzrostly a

snažil se ušetřit. Potom však zevnitř zaslechl zvuk, který jej povznesl k nebesům stejně jistě, jako ho Ludoviciho kulka srazila k dlažbě náměstí Dam. Smích. Pootevřel dveře a viděl, jak Émile a Georges

uhýbají Claire, která měla zavázané oči. Georges odběhl a otočil se. Poincaré sice viděl, že chlapec má připnutou protézu, nezdálo se však, že by jej zpomalovala nebo omezovala jeho radost, když

proklouzl Claire kolem sukně a postrčil bratra dopředu.

„Teď jdeš ty,“ řekl Emileovi.

„Ne. Ty jsi na řadě.“ Émile měl v obou uších naslouchátka.

A tak se Georges znovu protáhl kolem babičky při oblíbené hře na slepou bábu jako za starých

dobrých časů a Poincaré viděl, jak natáhla ruku a nahmatala vnukovu tvář. Pak ho přitáhla k sobě a

láskyplně podržela. „Ach, jak jste sladký, pane Jahůdko! Žádám dvě pohlazení a pusu na špičku nosu.“

„Já jsem tvoje šlehačka, babi!“ vykvikl Georges. „Jahůdka je Émile.“

Claire si sundala pásku z očí a objala oba vnuky. Bez ohledu na měsíce strávené na nemocničním

lůžku oba chlapci vyrostli. Jen s obtížemi se vsoukali babičce na klín, který už byl pro dva zdravé

sedmileté kluky malý. Poincaré otevřel dveře ještě víc. Claire zaregistrovala pohyb a podívala se na

něj – a tentokrát svého manžela skutečně viděla, poprvé za půl roku. Modlil se, aby kajícníka, jenž

před ní pokorně stál, přijala. Nevyměnili si ani slovo. Hodiny na krbové římse tikaly. Tikaly. Tikaly.

„Émile, Georgesi,“ řekl dětem, „cítím průvan. Zavřete prosím dveře.“

Otočili se a vrhli se k němu.

„Moje ruka, pozor na moji ruku!“ vykřikl a marně se bránil mladým životům, které se na něj řítily s

voláním Dědo! Dědo!

Stipo Banovič byl uznán vinným ze zločinů proti lidskosti. Přestože byl pod pozorným dohledem

vězeňské služby, podařilo se mu oběsit se ve své cele hned druhý den po vynesení rozsudku.

Poincarému tu zprávu sdělil telefonicky Felix Robinson. „Ta záležitost s Banovičem je konečně

uzavřená, Henri.“ Opravdu byla. Pokud bude Poincarého život ještě někdy ohrožen, pak ne ze strany

tohoto muže, z něhož válečná brutalita udělala brutálního zločince. Když se dozvěděl, co se stalo,

obrátil se mlčky ke své rodině a pozorně se zadíval na drobné jevy, které vytvářejí život. Claire

dočítala Bídníky. Etienne, jenž k němu jednoho dne přistoupil a řekl Zkusím to…, jestli mi pomůžeš,

stavěl s chlapci měsíční koloni , na kterou padly všechny hrnce v kuchyni. Lucil e cvičila na violu.

Klidné dny plynuly jeden za druhým. Jednou pozdě odpoledne třídil poštu a otevřel obálku s razítkem

Cambridge, Massachusetts.

Henri,

doufám, že Vás tento dopis najde. Obdržel jsem několik zpráv od Madeleine Rainierové, která již, jak

jsem se s úlevou dozvěděl, není uprchlíkem před spravedlností. Slečna Rainierová získala nějaké

peníze, ve skutečnosti docela velké. V Ženevské bance zřídila konto na vaše jméno s neomezeným

přístupem, na němž je momentálně uloženo 12 milionů eur. Z původní částky 19 milionů byly

uhrazeny francouzské daně, takže uvedená částka je Vaše in toto. Požádala mě, abych Vám zaslal

příslušné dokumenty a předal vzkaz tohoto znění: „Plná kompenzace za niklák s bizonem. Děkuji, M.

R. A mimochodem, pozdravuje Vás můj otec.“

Těším se, Henri, na Vaši odpověď.

S pozdravem Peter Roy

Život, pomyslel si Poincaré, bývá občas podivný. Nevyskočil radostí, nepřivolal Claire do pokoje, aby jí oznámil, že finanční problémy skončily. Stejně o nich nevěděla, teprve nedávno se vrátila z děsivé

pouti. Přečetl si právníkův dopis ještě jednou, vyšel na terasu a zadíval se přes vinici ke kopcům, které jako by na něj se soumrakem mrkaly. Myslel na Banoviče a na rokli v Bosně. Myslel na Eduarda Quita

a na muže, který z žalu nad smrtí manželky a ztrátou dcery pil k snídani neředěnou whisky. Myslel na

studenou kobaltově modrou oblohu. Myslel na Claire ve chvíli, kdy po dlouhé době znovu vyslovila

jeho jméno. Každý z nich byl sám sebou, každý z nich byl ploškou drahokamu, který James Fenster

objevil, ale z velmi dobrých důvodů jej nezjevil světu, jenž si ho nezasloužil. Poincarému stačilo

vědomí, že v každém okamžiku svého života se větví a rozrůstá stejně jako mohutný dub u terasy.

Vrátil se do domu ke svému stolu a napsal dva dopisy. První adresoval lékaři z Bostonu.

Vážený doktore Bečku,

po pečlivém zvážení jsem se rozhodl, že Vámi doporučovanou operaci nepodstoupím. Mé srdce bude

muset vydržet v tom stavu, v jakém je. Přesto Vám upřímně děkuji za moudré rady.

S úctou Henri Poincaré

Druhý dopis byl určen Peteru Royovi.

Milý příteli,

děkuji za vynikající zprávy. Máme spolu hodně o čem debatovat a možná to uděláme již brzy osobně.

Ale především Vám chci sdělit toto: Žádám Vás, abyste založil nadační fond ve prospěch jisté vdovy a

jejích dvou dětí a stal se jeho správcem. Přikládám jejich současnou adresu v Haagu a prosím, abyste

to zařídil tak, že moje jméno nebude nikdy spojováno s péčí o tuto rodinu. Vdova nechť každý měsíc

obdrží příspěvek na živobytí a ostatní potřeby své rodiny ve výši 8000 eur. Fond rovněž uhradí

veškeré náklady na vzdělání obou dětí, včetně vysokoškolského studia, a to na základě žádosti matky

podané buď přímo Vám, nebo Vašemu zástupci v Haagu. Platby měsíčního příspěvku budou

ukončeny teprve smrtí oné vdovy. Předem Vám děkuji za diskrétnost.

Váš HP

Zalepil obálky a položil je na roh stolu. Když uslyšel první zvonění k večeři, srovnal na stole sací papír a oprášil na něj zarámovanou koláž skládající se ze tří fotografií. Dvě pocházely ze sbírky z Fensterova

bytu, již tak pečlivě schraňoval Jorge Silva, třetí byl rentgenový snímek, který Poincarému ukázal lékař po operaci ruky.

Inspektor by dal přednost rovným liniím. Vybral by si lásku beze ztráty a dobro bez bolesti. Ovšem

jeho se nikdo na názor neptal, když se kladly základy této planety. To, co Jules Henri zahlédl a James

Fenster dokázal, vyřešilo všechno a nic způsobem, který ho rozechvěl, když viděl, jak se vítr prohání

vzrostlou trávou a ohýbá ji, když slyšel dítě, které v noci pláče a volá sestru. Protože on také spatřil polární záři, nahoře i dole, protože on také pojmenoval tanec, z něhož tento svět v každém okamžiku

povstává. Kdysi se domníval, že s odchodem do penze odejdou i slůvka proč a kdo a kde, slůvka, jež

mu dobře sloužila celou dlouhou profesní kariéru. To se však nestane, nemůže se stát. Ve skutečnosti

jeho vyšetřování teprve začalo.

Henri Poincaré vstal a upravil si pásku. Ruka ho bolela a věděl, že i když se mu síly vracejí, nikdy se plně neobnoví. Vzpomněl si na Chloe a potlačil vzlyk. Z kuchyně zazněl smích jako hudba domem

smutku a prolomil zlé kouzlo, které ho tak dlouho, příliš dlouho obestíralo.

Etienne strčil hlavu do místnosti. „Večeře, tati.“

Poincaré zavřel oči. Když je otevřel, Etienne pořád stál ve dveřích.