Po stopě Bengalu

Charles Ryan

(2001)

Štítky:

Romány, Literatura světová

Navenek obyčejná nákladní loď Bengal vyplouvá pod vlajkou Kamerunu z rušného singapurského přístavu a hluboko v lodním trupu ukrývá nukleární zbraň na bázi rtuti, která tiše čeká na svůj okamžik.

CHARLES RYAN

Po stopě Bengalu

* * *

Tato kniha je ryzí fantazií. Jména, postavy, místa a události jsou buď dílem autorovy představivosti nebo jsou použity fiktivně. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, místy, organizacemi a osobami žijícími či zemřelými je zcela náhodná a překračuje úmysl jak autora, tak vydavatele.

* * *

Copyright© 1992 by Charles Ryan

Translation © Josef Orel, 2001

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací nebo odkazu, které tvoři součást kritického zhodnocení.

Z anglického originálu TRACK OF THE BENGAL

přeložil Josef Orel

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Zbyněk Janáček

Sazba Josef Polák

Vydalo nakladatelství Alpress. s. r. o., Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2001

Vytiskla Těšínská tiskárna, a. s., Štefánikova 2, Český Těšín

Vydání první

ISBN 80-7218-625-6

* * *

Známo je, že existují věci,

jež bez významu jsou pro ty, kdož je neznají,

leč přesto musí být přinuceni s nimi se seznámit.

Jindřich VIII.

WILLIAM SHAKESPEARE

A sotva se tahle parta ocitla na moři, poznala to nejtvrdší ďábelské zacházení…

Přes palubu s tím chlapem.

NÁMOŘNICKÝ POPĚVEK

PROLOG

NEGEVSKÁ POUŠŤ, IZRAEL 15. SRPNA

Už třetí týden cekalo přepadové komando na zprávy.

Tvořilo ho sedm mužů. Pouštní bojové uniformy a turbany džutnadatii měli promáčené potem a tváře jim maskovaly nepěstěné zaprášené vousy. Všichni vlekli těžkou výzbroj - útočné devítimilimetrové pistole značky Heckler a Koch MP5K a zkrácené velkorážné opakovací brokovnice Remington. Jeden z mužů nesl přenosný raketomet RPG-7.

Byli to kurdští partyzáni nazývaní Persh Megros ze Zagroských hor v severním Iráku. Veteráni, kteří prošli výcvikem v elitních teroristických cvičných táborech v Turecku, Jemenu a Báb Azízu v Libyi.

Pronikli sem z egyptského Sinaje a izraelskou hranici překročili východně od El Kuntilly. Přesunovali se výhradně v noci na terénních motocyklech KLX-650 Kawasaki se zvětšenými nádržemi, rezervními plechovkami benzinu a sedlovými brašnami s výbušninou C-4.

Jejich vůdcem byl třicetiletý bachtarský Kurd jménem Mašhad Džadíd, štíhlý a pružný jako baletní tanečník, s hustými černými vlasy sčesanými dozadu do assasinského uzlu - dabby. Člověk sžíraný temnou netrpělivostí, s očima jako zmije, potomek válečnických kmenů Kuir, známý svou zručností v používání nože.

Bylo časné odpoledne dvacátého druhého dne. Muži se rozptýlili po stinném ústí starého měděného dolu v horách Arava Sela v jižním Negevu. Konzumovali své polední jídlo, suchary Tirog tenké jako papír a plátky sušeného kozího masa. V jeskyni byl cítit pach netopýřího trusu a kyselá vůně živcového prachu.

Chvílemi malý britský rozhlasový přijímač PVS 5400 na Džadídové opasku zapípal a pak se s praskáním ozvalo vysílání v hebrejštině nebo arabštině. Rádio bylo naladěno na 7390.5 kilohertzů, na frekvenci často užívanou beduínskými pašeráky.

O osm set metrů dál pod svahem se vinula úzká silnice. Nad asfaltovým povrchem se vlnil horký vzduch. Byla to odbočka ze silnice číslo čtyřicet z Beerševy k rozvalinám Kadeš Šivun, ležícím o deset kilometrů jižněji. Ve druhém století tu bývala římská posádka, aby střežila karavanní stezku na sever od Rudého moře. Teď římské rozvaliny sloužily docela jinému účelu. Pod zřícenými stěnami a polorozpadlou strážní věží bylo bludiště tunelů, skrývající tajné sklady zbraní a přepadovou jednotku izraelských výsadkářů. Na povrchu rozvalin však nebylo jediné známky života.

Negev není písečná poušť, namísto dun z jeho neúrodné pustiny vystupující žebra a nízké hřbety vápence a křídy. Povrch pouště je rozbrázděn hlubokými vádí, vyschlými řečišti a krátery vytvořenými erozí.

Jakmile sem partyzáni dorazili, Džadíd okamžitě vybral za prostor útoku místo, kde se dvě vádí táhla souběžně se silnicí. Během dvou nocí pod studeným, namodrale bílým pouštním měsícem zakopali motocykly do mělkých jam a zamaskovali je pískově zbarvenými plachtami a kamením. Nakonec po silnici rozmístili nálože výbušniny C-4 s dálkově ovládanými roznětkami.

Když dojedli, obrátili se muži tváří k Mekce a poklekli k modlitbě. Pak se stáhli hlouběji do jeskyně a uložili k spánku.

Všichni, až na Džadída. Ten neklidně přecházel a chvílemi triedrem zkoumal poušť. Okolní šedohnědá zem byla holá a prázdná. Fáta morgana však vykouzlila jezera čeřící se vody a malé písečné víry vznášející se okamžik, než zanikly. Všechno se chvělo horkem a dálkou.

Rádio zapípalo.

Džadíd po něm sáhl a zesílil zvuk. Zaznělo několik hlasitých klapnutí vysílače, podobajících se štěknutí štěněte. Pak okamžitě následovala řada dlouhých hvizdů.

Muž se posadil a naslouchal.

Hvízdání skončilo. Praskot poruch zazněl jako prudký liják s těžkými dešťovými kapkami. A pak velice rychle za sebou následovaly skupiny tří písmen Morseovou abecedou, každá připojená k identifikačnímu návěstí:

CQ-KLK… CQ-JDJ… CQ-ZIZ… CQ-AMM… CQ-XXX

A znovu se ozvalo praskání poruch a opakování skupin písmen.

„Vstávat, vstávat!“ vykřikl Džadíd kurdsky. „Už jedou.“ Dřív než skončilo opakované vysílání kódované depeše, byli partyzáni v pohybu.

Z ústí jeskyně se vynořovali jeden po druhém, shrbení se plížili skalními trhlinami a kryli se.

Džadíd odešel poslední. Na okamžik pohlédl k severu a pak zamířil dalekohled vpravo. Pobřežní město Eilat a Akabský záliv ležely osmačtyřicet kilometrů odtud na východ.

Pomalu se rozhlížel po obzoru. V dáli se po něm táhla tenká tmavá čára, jakoby načrtnutá tužkou. Usmál se. Byla to písečná bouře. Stávalo se, že je sem vítr často odpoledne zavál od zálivu.

Když Džadíd dorazil do přepadové zóny, jeho zástupce Zub Hadiv už přikázal mužům vykopat motocykly. Džadíd poklekl u místa, kde ukryl svůj, a začal jej vyhrabávat. Stáhl plachtu a postavil motocykl, jako posypaný sádrovým prachem.

Potom kolem sebe shromáždil muže. Po tvářích jim stékaly stružky potu, ale oči jim zářily vzrušením. „Depeše říká, že to budou tři jednotky,“ sdělil jim. „To, co hledáme, je v prostředním voze. Dejte na něj pozor.“

Rychle jim zopakoval plán přepadení. Pak postupně přistoupil ke každému z mužů, oslovil ho jménem, vzal jeho obličej do rukou a políbil ho na rty. Zašeptal: „Newroz an Imalláh.“ Dnešní den je požehnaný.

Potom se partyzáni rozešli, aby zaujali určené pozice podél silnice: čtyři vlevo, dva vpravo. Dřív než Hadiv přešel na druhou stranu, zdržel se u Džadída, aby složil svůj raketomet.

Zeširoka se usmál. Byl to hezký mladík s ženskýma očima. Pohodil hlavou směrem k písečné bouři. „Podívej se, Alláh nám sesílá pornoc.“

Džadíd přikývl a podíval se na hodinky. Bylo 14.45. Odhadoval, že by tu bouře mohla být během dvaceti minut. Potrvá však dost dlouho? Budou-li moci provést útok ještě pod její mlžnou záštitou, vše zůstane utajeno periskopům posádky v Kadeš Šivunu. Bouře by dokonce mohla umlčet vysílačky konvoje a tak by nenastal poplach. To by poskytlo útočnému komandu dostatek času k útěku do kopců.

Hadiv odklusal a hlaveň jeho raketometu se matně zaleskla v ostré záři slunce.

Džadíd si nasadil ochranné pouštní brýle a přitáhl si je těsně k obličeji. Potom sejmul turban - džainadani a rozmotal jej. Dlouhý pruh látky si ovinul kolem hlavy i obličeje. Ostatní muži udělali totéž.

Ulehl na zem s dalekohledem opřeným tak, aby viděl z východu se blížící čelo bouře. Vypadalo teď jako nejméně sto padesát metrů vysoká šedohnědá pohybující se hmota, jako vířící, vzdouvající se horská stěna. Před ní vysoko na obloze líně kroužili supi a nabírali výšku.

Džadíd zavřel oči a přehrával si v duchu scénu blížícího se útoku. Představy se mu rojily v hlavě. Cítil silný ostrý pach vlastního potu, prosakujícího látkou turbanu. Otevřel oči. Vytáhl pistoli a zastrčil náboj do komory. Závěr zbraně vydal jasné kovové klapnutí.

Uběhlo deset minut.

Teď již byl temný dunivý rachot bouře slyšet zcela zřetelně. Zvedla se lehká bríza v opačném směru, vanoucí k frontě. Byla horká jako pečicí trouba a vyplazovala tenké jazyky sádrového prachu. Vadím náhle prosvištělo hejno pouštních vrabců, prchajících před bouří, a jejich křídla prořezávala vzduch.

Hukot stále sílil, jak se písečná bouře blížila rychlostí osmdesáti kilometrů za hodinu a křižovala vrcholy a krátery jako vlna sopečného popela, postupující z kopce. A pak k nim dorazila.

Okamžitě se zdálo, že vzduch ztuhl a Džadídovi od tlaku zabolelo v uších. Kolem něho létaly oblázky a kaménky, odrážející se od silnice. Silný vítr mu přitiskl látku k obličeji a dusil ho.

V prvním hlučném náporu bouře pohaslo téměř veškeré světlo. Pak se temnota postupně změnila v matné vířící přítmí.

Přitiskl se pevně k zemi, jak jen mohl, a vyčkával.

Izraelský obrněný vůz RAM V-ll se objevil v prachu asi dvě stě metrů daleko. Reflektory mu zářily jako dva oranžové disky. Zdál se kratší než obvyklý typ a byl posazený na vysokých tlustých gumových kolech.

Na otevřené plošině za řidičovým sedadlem bylo kulometné dvojče ráže 1.27 cm, sklopené a zakryté, aby se prach nedostal do ústí hlavní. Oba střelci se u něj krčili, přikrytí divoce vlajícími plastovými fóliemi.

Přímo za obrněným vozem ve větru poskakovala vysoká, pískově zbarvená dodávka. A za ní, málem na nárazníku, jel druhý RAM V-ll. Všechna tři vozidla ujížděla rychle. Řidič vedoucího obrněného vozu měl sehnutý krk a upřeně hleděl malým čelním sklem, aby nesjel ze silnice do písku vádí.

Džadíd celý ztuhl, cítil, jak se mu žilami rozlévá vlna adrenalinu. Vytáhl z kapsy malý pulzní detonátor. Muž, který byl k němu nejblíže, se otočil a podíval se na něho, ale pak se obrátil zpět.

Izraelský konvoj se blížil: Padesát metrů… dvacet…

Přední kola obrněného vozu najela na první nálož C-4. Džadíd stiskl tlačítko detonátoru. Pod vozidlem nastala tlumená exploze. Země se otřásla a kusy asfaltu a vápence jim zasvištěly nad hlavami.

Silou výbuchu se přední kola obrněného vozu odtrhla od země, pak s bouchnutím spadla zpět a momentálně neovladatelné vozidlo sklouzlo stranou.

Dodávka, která nestačila zastavit, narazila zezadu do obrněného vozu. Náraz vyhodil jednoho střelce z vozu na silnici. Druhý se zoufale snažil vymotat z plastové fólie a jednou rukou tloukl do závěru kulometu, aby ho natáhl.

Levé přední kolo sklouzlo nad druhou nálož C-4. A potom na třetí. Džadíd je odpálil naráz. Tentokrát bylo celé vozidlo vrženo do výše šesti metrů. Než znovu přistálo na zemi, zdeformovalo se. Střelec uvízl pod rámem své zbraně.

Druhý obrněný vůz zabrzdil smykem. Jeho střelcům se však podařilo nabít zbraně a vzápětí začali otáčet hlavněmi nahoru a kolem sebe. O dvanáct metrů dál voják, který spadl na silnici z prvního vozu, se jako omámený postavil na nohy. Okamžitě ho srazila boční palba.

Když Hadiv vypálil z raketometu, vypadalo to, jako by bouři na okamžik přehlušil tlumený hukot. Záblesk světla vyšlehl těsně za řidičovým sedadlem druhého obrněného vozu, kde průrazný náboj prošel pancířem.

O okamžik později nastala děsivá exploze. Obrněný vůz v plamenech vybuchl. Beznohé tělo jednoho ze střelců vyletělo jako ve zpomaleném filmu lenivě do vzduchu.

V té chvíli se čtyři vojáci z dodávky vyhrnuli ven. Začali pálit poslepu z automatických zbraní a skrápěli kulkami vádí na Džadídově straně. Kulky vytrhávaly velké kusy kamení. Světelné náboje kreslily ve vzduchu prosyceném prachem zelené čáry.

Kurdové zahájili palbu ze všech svých zbraní a zaplnili ovzduší štěkotem samopalů a temnějšími ranami brokovnic, chrlícími výstřely z obou hlavní. Tři z vojáků z dodávky padli okamžitě. Poslední o sekundu později upadl na záda a po marných pokusech vstát zůstal ležet.

Persh Megros se s křikem zvedli z vádí a hnali se k silnici. Džadíd zamířil k prvnímu vozidlu. Rozbitým předním sklem se z něj pokoušel vylézt muž. V ruce měl pistoli. Džadíd ho střelil do hlavy a pak se rozběhl dozadu k dodávce. Ostatní prohledávali trosky a dobíjeli raněné.

Plameny hořícího obrněného vozu hučely ve větru. Džadíd naskočil zezadu do dodávky. Uvnitř byly po obou stranách lavice a podlaha posetá slupkami od burských oříšků, uprostřed pak malá kovová krabice přišroubovaná k podlaze.

Za ní, opřený o stěnu kabiny řidiče, ležel parašutista. Na čele, pod vínově červeným baretem, měl dlouhou sečnou ránu, obličej zkrvavený, kůži rozchlíplou až na kost a oči přivřené.

Džadíd obešel krabici, popadl muže přes baret za vlasy a trhl jeho hlavou vzhůru. Rychlým nacvičeným pohybem vytáhl z boty nůž a prořízl vojákův obnažený krk. Z rány vytryskla krev. Muž k němu udiveně a tázavě vzhlédl.

Džadíd poodstoupil a poklekl, aby si prohlédl kovovou krabici. Na přední straně měla překřížené dvě tyče, tvořící písmeno X. Jejich konce byly připevněny k horní části těžkými zámky prostrčenými hlavami šroubů.

Džadíd rychle vytáhl z kapsy kalhot trochu gelu C-4, uhnětl z něj dvě koule, obalil jimi hlavy obou šroubů a zastrčil do nich roznětky. Pak zadními dveřmi vylezl po čtyřech ven. Horko od hořícího obrněného auta bylo nesnesitelné. Zevnitř uslyšel sténání nějakého člověka, divoký, zvířecí řev, který však o chvíli později ustal.

Po výbuchu vyrazil zadními dveřmi dodávky černý dým se slupkami buráků. Džadíd počkal ještě okamžik a pak se vrátil dovnitř. Vzduch páchl po akrylové barvě. Hlavy obou šroubů se utrhly. Odstranil mříž a otevřel krabici.

Vnitřek vyplňovala polystyrénová pěna, částečně připálená výbuchem C-4. Vytáhl ji ven a odhodil stranou. Pod polystyrenem se leskl malý kovový válec, velký asi jako čajová konvice, s ruským nápisem zhotoveným šablonou.

Džadídovo srdce se rozbušilo vzrušením, když držel plechovku v rukou. Vážila asi dvacet kilogramů. Na jedné straně měla vybrání s otvorem ucpaným gumovou zátkou. Kov studil jako kus ledu.

Vzal ji opatrně do náručí a vystoupil z dodávky, právě když se za rohem vynořil jeden z partyzánů. „Cháne Mašhade!“ křičel ve větru. „Zub padl.“

Hadiv ležel na dně vádí. V jeho oděvu zela obrovská díra. Pod ní bylo vidět střeva, chvějící se namodralé smyčky podobné hadímu tělu. Zasáhla ho střela velkého kalibru.

Džadíd se k němu sklonil, aby uslyšel, co říká. Zub byl v hlubokém šoku a jeho slova nedávala smysl. Džadíd se rozplakal. Prsty pohladil Hadivovi tvář. Byla studená a lepkavě vlhká.

Po chvíli ho pozvedl na kolena, s tváří obrácenou k Mekce. Hadiv se zhroutil dopředu. Džadíd zvedl raketomet. Vytáhl ze Zubová opasku náboj, zastrčil jej do hlavně zbraně a zapojil drátek roznětky. Věděl, že nesmí připustit, aby Izraelci Hadiva identifikovali.

Sklonil se a cosi zašeptal Hadivovi do ucha. Pak se obrátil a odkráčel k silnici. Ze vzdálenosti padesáti metrů odpálil na svého druha raketu. Roztrhala jeho tělo na kusy.

O minutu později zbývající Persh Megros zmizeli s větrem ve zvířeném prachu na řvoucích motocyklech.

00:01

PIERCŮV DOK V SINGAPURSKÉM PŘÍSTAVU

30. SRPNA

Jack Ashdown byl pořád ještě napůl opilý, když našel přístaviště Bengálu.

Zastavil se v doku o sto metrů dál, aby si loď prohlédl. Byla připoutána mezi dvěma gigantickými jeřáby suchého doku, které se tyčily proti noční obloze jako jasně osvětlené budovy.

Okamžitě poznal její obrysy: plnou konstrukci trupu ze svařovaných plátů se skloněnou přídí a zádí motorové lodi, typický znak příďové paluby - „šalupové“ zakřivení, a účelový tupý tvar její středové nástavby. Byla to nákladní loď Liberty, třída E, C-l. Tisíce takových bylo vyrobeno během druhé světové války.

Trup byl dosud natřený válečnou šedí. Ta však, stejně jako na nástavbách, byla narušena tmavými skvrnami rzi. Lodní obšívka byla poškozená a pomačkaná od drobných kolizí za více než padesát pět let, po která loď sloužila.

Už z dálky si všiml následků proudění horka kolem průvlaku na pravoboku. Kov byl zakalený a odbarvený, což znamenalo, že v předním nákladovém prostoru i na horní palubě kdysi divoce řádil požár - a pravděpodobně oslabil pevnost oceli.

Pomalu si prohlížel loď, dokud jeho pohled nedošel na záď. Na zadní nástavbě byl dosud namontován prázdný kryt pro dělo. Samotná nástavba byla zrezivělá bedna.

Hvízdl znechucením. Tahle loď byla potlučená stará kraksna - pramálo vhodná pro jeho první procházku po ocelové palubě po šesti letech. Přesto se pustil směrem k ní.

Ashdown byl mladistvě vyhlížející pětačtyřicátník. Ramenatý, svalnatý, s opálenou pletí a kšticí hnědých, sluncem vyšisovaných vlasů. Na sobě měl krátké kalhoty, ztvrdlé solí, tričko, rozbité adidasky a přes rameno přehozenou vojenskou maskovací blůzu.

Blůza byla stejná, jakou nosil jako poručík první jezdecké divize ve Vietnamu. Blůza a náprsní taška byly to jediné, co se mu podařilo zachránit, než jeho desetimetrová šalupa Cf šla před osmi dny ke dnu v Singapurském průlivu.

Dorazil k nástupnímu můstku a vyšel po něm nahoru. Houpal se a skřípěl v závěsech. Zastavil se, než vstoupil na palubu. Všiml si, že tam nestojí žádná hlídka.

Ale teď, zcela blízko, už loď ucítil. Její vůně vystupovala z hutného přístavního aroma olejnaté vody a dieselových výfukových plynů - kyselého pachu starého železa, zkažené špinavé vody a mazadel palubních přístrojů, která už dávno ztuhla v šelak.

Muži pracovali kdesi vpředu. Slyšel syčení hořáků svářeček a tlumené bušení kladiv. Zvuky promíchané útržky malajského hovoru se nesly dozadu pod převisem průchodu na návětrné straně. A přece se zdály nepodstatné, jako by k lodi nepatřily. Ta tu ležela tichá a chladná.

Sevřel ruku v pěst a udeřil tvrdě do jedné z palubních vzpěr. Z ruky mu vytrysklo trochu krve. Otřel ji o lodní roubení. Starý námořnický zvyk: dejte nové lodi trochu vlastní krve a doveze vás bezpečně domů.

Vstoupil na loď. Otočil se na záď, vylezl po žebříku na lodní palubu a pak pokračoval nahoru k pravému křídlu na můstkové palubě. Zapálil si cigaretu a podíval se dolů přes vyztužené výložníky a stožáry lodních jeřábů na přídi.

Parta dělníků, kterou slyšel, upevňovala nové plátno na nákladový jícen prostoru číslo tři. Všichni muži byli Malajci. Měli trička se znaky národní fotbalové ligy. Jiskry, modrobílé světlo a horké syčení hořáků svářečky probleskovaly z nákladového prostoru číslo jedna.

Přehlédl celou příď. Na obou stranách paluby příďové nástavby byly dva okrouhlé dělostřelecké protiletecké kryty pokryté betonem na ochranu proti střelám. Stejně jako sedmatřicetimilimetrové stanoviště na zádi ani příďové kryty už dlouho nenesly žádné zbraně. Místo toho byly uvnitř přivázány malé, červeně natřené sudy.

O něco víc vzadu byla paluba nacpaná strojním zařízením, jeřábovými výložníky, stohy podkládacího materiálu a několika vysokými houbovitými ventilátory, připomínajícími jeptišky se skloněnými hlavami. Všude se vinuly hadice s acetylenem a elektrické kabely. U obou jeřábových stožárů byly dvojité zvedací rumpály. Jejich hlavy i svinutá lana již poznamenala rez.

Nakonec oklepl cigaretu přes zábradlí a otevřel dřevěné dveře vedoucí na můstek. Místnost byla malá, sotva šest metrů široká. Vstoupil dovnitř a okamžitě ucítil povědomou vůni starého dřeva, mosazi a látky signálních vlajek.

Uprostřed stála kormidelní převodová skříň a kolo. Přímo před ním byl matný mosazný polokužel kompasnice. Vedle skříně se zvedal hlásič či telegraf do strojovny. Rukojeť měl opotřebovanou a ciferník zežloutlý věkem.

Pomalu obcházel kolem, prohlížel si zařízení a letmo se ho dotýkal. Zastavil se, aby se podíval ven jedním ze tří malých okének v čelní přepážce. Vyzkoušel kormidelní kolo. Dřevěné příčle byly otlučené. Stiskl tlačítko mikrofonu rádia, sáhl si na signální vlajky v regálu na zadní stěně.

Jack strávil dvanáct let na moři na palubě obchodních lodí. Po odchodu z armády vystudoval akademii obchodního loďstva ve Valleju v Kalifornii a vyšel z ní jako třetí důstojník. Během šesti let byl prvním důstojníkem. Další dva roky by mu měly přinést kapitánské papíry.

Poprvé se plavil jako první důstojník na kontejnerové lodi Charleston Iron roku 1992. Vezla vojenský náklad do Perského zálivu pro operaci Pouštní bouře.

Bylo to ve stejném roce, kdy zemřely Cawl a Jamie…

Setřásl vzpomínky a protlačil se vnitřními dveřmi do spojovací chodby. Přepážky byly natřeny vyrudlou zelenou barvou mořské pěny, podlahu pokrývalo prošlapané hnědé linoleum. Středem vedla tenká červená čára. Odněkud zaznívala hudba, rychlé bluesové kadence B. B. Kinga.

Mapovna se nacházela hned vedle můstku. Vedle ní byla kabina s malou mosaznou tabulkou nade dveřmi s nápisem KAPITÁNOVO APARTMÁ. Dvakrát lehce zaklepal. Nedočkal se žádné odpovědi.

Obešel komín a dostal se na levobok lodi. První oddíl, na který narazil, byla kajuta radisty, z níž vycházela ta hudba.

Nahlédl dovnitř. Nějaký černoch pracoval na panelu vysílačky. Tiše si pro sebe hvízdal a pravou nohou podupával v rytmu hudby.

„Ahoj, kamaráde,“ řekl Jack. „Je kapitán na palubě?“

Černoch se obrátil. Měl nakrátko ostříhané vlasy, na sobě župan a filipínskou košili balagong, na očích tmavé zrcadlové brýle. Rychle si Jacka prohlédl od hlavy k patě.

„Jo, někde se tu motá,“ odpověděl. „Kdo jste?“

„Druhý důstojník.“

„Aha, správně,“ a obdařil ho vřelým úsměvem, který odhalil řadu nádherných zubů. Natáhl se k němu a podal mu ruku. „Keyshawn Collins,“ představil se.

„Jack Ashdown.“ Stiskli si ruce.

Collins se znovu posadil. „Sakra, to je fajn slyšet zase pro změnu pořádnou američtinu. Odkud pocházíte?“

„Původně ze San Franciska.“

„Prima město. Já jsem z Dýtrojtu. Ale ať mě čert vezme, jestli tam spěchám s tím svým ubohým černým zadkem.“

„Nalodil jste se v Singapuru?“

Keyshawn se zachechtal. „Jo, to jste řekl správně.“ Vysvětlil to. Jako bývalý mariňák sloužil na americkém velvyslanectví v Thajsku. Když mu skončil závazek, oženil se s děvčetem z tančírny v Bangkoku a zůstal v zemi.

„Víte, tak trochu jsem kšeftoval,“ vysvětlil. „Pak jsem to ale zvoral a ztratil páru. Dalo by se říct, že jsem přecenil svý možnosti. Hezky rychle mě odtamtud vyrazili, stará mi zdrhla a já byl v prdeli.“

„A singapurští policajti usoudili, že byste měl být někde jinde.“

„No jo, nerozumný svině.“

„Kde jste se plavil předtím?“

„Nikde. K sakru, jediný lodi, na jakejch jsem kdy seděl, byly výsadkový čluny při výcviku. A na těch jsem málem vyblil pajšl.“

Jack se zachvěl. „Vy nemáte licenci?“

Hudba dohrála. Než Collins odpověděl, přetočil pásku zpátky a pustil ji znovu. „Sladký andílek.“

„Námořnickej lístek nemám, jestli mluvíte o něm. Ale ve sboru jsem měl odbornost dvacet osm třicet dva, radiotechnik, vícekanálová specializace. Pověděl jsem to kapitánovi na rovinu a on řekl, že mu to stačí.“

Kristepane, pomyslel si Jack. Loď jako křáp a ještě k tomu radista bez licence.

Collins vysál slinu mezi zuby a kývl k panelu, na němž pracoval. „Ale něco ti řeknu, člověče. Tohle rádio je pěkně starej křáp. Má ještě pitomý elektronky a transformátory.“

Jack si s Collinsem ještě chvíli povídal a potom se vydal na obhlídku zbývající části lodi. Konečně dorazil ke dveřím do strojovny v zadní části střední nástavby. Podíval se dolů do polotmy. Prostor vypadal jako jeskyně a skládal se ze tří úrovní. Někde běžel hlavní větrák. Uslyšel mužské hlasy.

Spustil se po žebříku dolů na první rošt. Všude bylo plno strojů a potrubí. Trubky chránila tepelná izolace, celá zaolejovaná. Zábradlí a podlahové desky byly staré a rozpálené a horký vzduch silně páchl rozžhaveným kovem ložisek a palivem.

Přímo pod roštem byl vmký blok motoru s trojitými hlavami válců, prstenci tlakových závěrů a bezpečnostními ventily. Na rozdíl od všeho ostatního se celý blok leskl čerstvým stříbřitě šedým nátěrem a ventilační průduchy červenou a černou barvou.

Ozvalo se hluboké, sílící bušení. Nějaký muž zaklel a jeho hlas se nesl zdola tunelem hlavní hřídele. Bušení se na pár sekund zastavilo a pak začalo znovu.

Jack sestoupil na druhý rošt a rozhlížel se mezi tenkými, vyleštěnými tyčemi spojovacích táhel. Nepodařilo se mu nikoho zahlédnout. U ložiska hlavního hřídele však spatřil nohu pětitunového heveru.

Pokračoval dál dolů až na úroveň strojovny a zastavil se vedle regulační stanice. Dopředu vedla topičská ulička. Dva hlavní kotle byly na levoboku. Naproti nim byly měřiče tlaku a vysokonapěťový panel s řadou spínačů.

„Hej, vy tam!“ křikl někdo. „K sakru, co tady dole děláte?“

Malý zpocený člověk vyrazil vpřed kolem převodovky. Byl hubený a šlachovitý a vypadal na víc než šedesát. Měl šedý kartáčkovitý knírek a rudý, ošlehaný obličej. Byl oblečený do zaolejovaných šortek a na hlavě mu seděl beztvarý propocený australský zálesácký klobouk.

„Hledám kapitána,“ odpověděl Jack.

„Není tady, kámo,“ vyštěkl ten muž. Mluvil s australským přízvukem. Prohlížel si Jacka. „Kdo jste? Druhý důstojník?“

„Ano. Jack Ashdown.“

Muž kývl a přistoupil k pultu regulátoru. Měl rychlé, prudké pohyby jako skřítek. Trhnutím otevřel kovovou krabici vedle pultu. Zpoloviny v ní byl benzin, zpoloviny plechovky Fosterova piva.

Vytáhl dvě, odpojil hadici vedle pultu a pár sekund foukal na plechovky vzduch pod tlakem. Pak jednu hodil Ashdownovi.

Jack vytrhl závěr a dal si dlouhý hlt. Pivo bylo překvapivě studené.

Muž se představil. Jmenoval se Jeremiah Pepper a pocházel z Toolary v Austrálii. Na lodi byl zaměstnán jako hlavní inženýr. Opřel se o pult a zkoumal Jackovy šaty se skvrnami vykvetlé soli. „Vypadáte, jako byste se vykoupal.“

„Minulý týden jsem přišel o loď u Port Dicksonu.“

„O svou loď?“

„O desetimetrovou šalupu. Srazil jsem se s tankerem.“

Jedno z Pepperových obočí se nazdvihlo. „Panebože, pitoměj plachetňák! Jak dlouho jste se plavil na parnících?“

„Šest měsíců, při kabotáži.“

Pepper zabručel a napil se.

Jack přelétl očima strojovnu. „Je dost oddělaná, co?“

„Jo,“ odpověděl Pepper. „Ale pořád je dobrá a solidní. Plavil jsem se na těchhle starejch pětadvacetistovkách za války. Někdy dokážou bejt jankovitý, ale vydrží.“

„Jaký je kapitán?“

Pepper zamhouřil oči. Byly temně modré, s vějířky drobných vrásek v koutcích. „Podle toho. Pitoměj Irčan. On a ten jeho první důstojník.“ Zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem Irčany neměl moc v lásce. Je to banda blbců.“

„Ashdowne,“ zazněl náhle ostrý hlas shora ode dveří strojovny. „Jste tam dole?“

„Jo,“ zavolal Jack.

„Tak pohněte tím svým líným zadkem sem nahoru. Chce vás vidět kapitán.“

Pepper pohlédl vzhůru. „Trhni si nohou, buzerante,“ zabručel tiše. Jackovi řekl: „Tak tohle je první důstojník. Jmenuje se Boyle.“ Nedůvěřivě na něho pohlédl. „Dejte si na něho bacha. Je to vzteklej lump a hned vybuchne jako sopka.“

Jack dopil zbytek piva a prázdnou plechovku položil na regulační pult. „Díky, šéfe.“

Otočil se a lezl vzhůru.

Boyle byl menší než on, ale měl silná svalnatá ramena a paže pokryté tetováním. Měl plavé vlasy, podobající se štětinám, a krátký plnovous. Mohl se klidně vydávat za Vikinga.

Stál opřený u vrcholu žebříku, s palci zastrčenými za těžkým námořnickým opaskem. Na něm mu visel krátký kožený bič. Černýma, mrtvýma očima zíral upřeně na Ashdowna, pak trhl hlavou vzhůru a vyšel ze dveří.

Kapitán se jmenoval Sean O’Mallaugh. Seděl za psacím stolem, s botami na rohu jeho desky, a mlčky pozoroval Jacka. Mezi nohama měl zastrčenou láhev whisky.

Ashdown seznámil kapitána podle protokolu se svou námořnickou praxí, kvalifikací a odbornými zkušenostmi. Pak položil na stůl průkaz prvního důstojníka spolu s dokladem singapurského komisaře.

O’Mallaugh oba doklady ignoroval. Měl převislé obočí, vysoké čelo, hustý černý knír a pleť na obličeji i pažích zrudlou od slunce, jako nějaký farmář. Černá kombinéza a šedá pracovní košile ještě víc zdůrazňovaly jeho venkovský vzhled.

Jack vyčkával a nenápadné si prohlížel kabinu. Byla neuklízena a zapáchalo v ní jako v samčím doupěti. Na příčce visela devítiocasá kočka, bič s kovovými kuličkami na konci kožených pletenců. Vedle ní se leskl silný irský meč se špinavou čepelí, od jílce po špičku dlouhý téměř půldruhého metru.

Nakonec se O’Mallaugh naklonil vpřed a přes stůl mu přistrčil několik papírů. Jack na ně pohlédl. Byla to smlouva pro plavbu a lodní články požadované mezinárodním právem.

Jack okamžité zaznamenal, že Bengál je registrovaná pod kamerunskou vlajkou, v kategorii pro volný tranzit. To znamenalo, že tahle loď je tramp bez pevného domovského přístavu, která pluje kamkoli, kde se dá naložit nějaký náklad.

„Který přístav bude náš první, pane?“ zeptal se.

„Kolombo, Srí Lanka. Nalodíme tam zástupce rejdaře.“ O’Mallaugh měl těžkou irskou výslovnost.

Jack papíry podepsal a strčil mu je nazpět.

Kapitán se napil a položil láhev. „Řekněte mi, Ashdne, kolik tajfunů jste už prožil?“

„Tři.“

„A nadělal jste si do kalhot, že jo.“

„Byly dost drsné.“

„Ale vy jste se dokázal zachovat dostatečně decentně?“

„Ano.“

O’Mallaugh kývl. „Dobrá. V pořádku, nastěhujte se. Máte kabinu vedle hlavního inženýra na pravoboku, na člunové palubě.“

„Děkuju vám, pane.“

Když se vrátil na chodbu, Collirisův magnetofon stále ještě přehrával riffy B. B. Kinga.

00:02

VESNICE COXWOLD, YORKSHIRE, ANGLIE

31. SRPNA

Maggie by se tohle počasí líbilo, pomyslel si Duff Green. Vždycky dávala přednost šedému chladu yorkshirských vřesovišť před jakýmkoli jiným místem na světě. Přinejmenším to mile zpříjemnilo její návrat domů, a on z toho měl radost, přestože s ním to bylo jinak.

Na hřbitov přišla jen hrstka lidí: staří přátelé z Maggiiných školních dnů, neprovdaná teta, teď už slaboučká jako věchýtek usychajícího vřesu. Bylo velice chladno a déšť hloubil malé důlky v čerstvě vykopané půdě a pak v tenkých pramíncích stékal do hrobu.

Hřbitov ležel na povlovném svahu, pár metrů od kostela z dvanáctého století, oddělen řadou stařičkých tisů. Dál po svahu, pod vesnicí Wass, stály rozvaliny kláštera. Ze stavby se zachovalo jen málo kromě fasády a zřícených, mechem pokrytých oblouků severní stěny, zahalených v dáli mlhou.

Pastor, vysoký a vytáhlý jako Ichabod Crane, pomalu končil obřad. Duff zavřel oči, když ucítil, jak mu náhle bolest sevřela křečovitě útroby. Na okamžik měl pocit, že cítí kontury té svébytné věci ve svém těle.

Pomalu to sláblo. Otevřel znovu oči. Z hustých, stříbrem prokvetlých hnědých vlasů mu stékala voda a kapala až na obočí. Nevnímal to.

Pastor zavřel knihu. Přistoupil k Duffovi a zamumlal pár slov soustrasti. Ostatní ho následovali, každý z pozůstalých se zastavil u hrobu a hodil na rakev hrst půdy. Svobodná teta se pohybovala pomalu za pomoci mladé plavovlasé dívky se šálou. Za několik minut se malá kolona aut rozjela za pohřebním vozem.

Duff přistoupil ke hrobu a posadil se na bobek. Hrobníci postávali stranou, opírali se o lopaty a kouřili, chráníce v dlani svou cigaretu. Vzduch voněl deštěm, úrodnou půdou a růžemi.

Hleděl upřeně na rakev. Byla z mosazi, se stříbrnými držadly. Hroudy bláta se již začaly rozpouštět v potůčky hnědé vody. Sebral trochu země a hodil ji dolů. Když dopadla na rakev, ozval se tupý, dutý zvuk.

„Je mi to líto, Maggie,“ řekl tiše. „Zasloužila sis, abych na tebe byl hodnější.“

Vstal a odcházel pryč.

Mezi tisy stál nějaký muž v černém plášti, s kloboukem na hlavě. Byl štíhlý, měl bledé ostré rysy tváře a špičatou bradu.

Duff se zastavil a mlčky se na něho podíval.

Muž vystoupil ze stínu stromů a zůstal stát s rukama v kapsách pláště. „Je mi to strašně líto, Duffe,“ řekl tiše. Pohlédl zpět k hrobu a potřásl hlavou. „Je to hrůza.“

Muž se jmenoval Nigel Leigh-Simmons a byl rezidentem rozvědky MI-6 v Izraeli. Srovnal krok s Greenem, který kráčel z kopce k pronajatému autu. Kolem nich projel nějaký kluk na kole, s malým tranzistorem pod bundou. Hrál si punk-rock.

U auta Leigh-Simmons znovu promluvil: „Musím si s tebou popovídat.“

Duff mlčky otevřel dveře a usedl za volant. Nastartoval motor a počkal, až druhý muž nastoupí, a pak se pomalu rozjel.

Ve vesnici se ten den konal týdenní trh. Na náměstí stály dodávky a přívěsy s markýzami a narychlo smontovanými stánky z trubek. Byly plné šatstva, potravin a dalších výrobků. Několik zelenobílých turistických autobusů parkovalo na druhé straně ulice.

Duff zastavil u hostince Abbey Heifer. Nad štítem visela cínová vozová lampa a okna, částečně zastíněná popínavými růžemi, měla tabulky zalité do olova.

Uvnitř bylo zakouřeno, hlučno a plno. Bar byl vyrobený ze starého dřeva, a část, která se opravovala, byla zakrytá deskou překližky. U dveří do kuchyně stály stohy přepravek.

Počkali, až se uvolní nějaký box, a nakonec dostali jeden u okna v průčelí. Vedle nich házelo pár amerických turistů šipky. Popíjeli točené pivo a chvílemi propukali v divoký smích.

Přišel barman a utíral si ruce do zástěry. „Co je libo, pánové?“

Duff si objednal čistou whisky, Leigh-Simmons půllitr hořkého piva. Barman jim donesl nápoje a vzdálil se. Green vypil celou whisky naráz, a když zachytil barmanův pohled, zvedl prsty a poručil si dvě další.

Leigh-Simmons si sundal klobouk, setřásl z něho kapičky deště a položil jej na stůl. Rukama si uhladil vlasy. Ruce měl štíhlé jako klavírista a černé vlasy sčesané do týlu.

Pohlédl zblízka na svého společníka. Když barman podruhé odešel, řekl: „Vypadáš nezdravě, kamaráde.“

Duff do sebe hodil druhou whisky, otočil se a zadíval se ven oknem. Bylo mu kolem padesátky a měl široký obličej s očima šedýma jako zimní obloha. Když hleděly zpod obočí, vypadaly kupodivu jako kočičí, ale dalo se předpokládat, že ve vzteku změnily barvu na ocelovou. Rysy jeho tváře svědčily o úbytku váhy. Lícní kosti mu ostře vystoupily a v koutcích hezky zformovaných rtů se vytvořily hluboké vrásky. Pleť měl lehce nahnědlou, ale pod ní se skrývala chorobná bledost.

„Jak vážné to je?“ naléhal Leigh-Simmons.

Greenův pohled se vrátil zpět. Klidné a tiše položil ruce na stůl. „Proč jsi přijel, Nigeli?“ zeptal se.

Leigh-Simmons narovnal své jemné prsty. „Jsem tu, abych ti nabídl poslání.“

„Proč?“

„Potřebuju tvé odborné zkušenosti.“

„Ví Centrála o tvé nabídce?“

„Samozřejmě ne. Je a zůstane to jenom mezi námi dvěma.“

Duff Green pracoval pětadvacet let jako operativec v Ml-6. Byl odborníkem na antiterorismus, nejdříve v Irsku a pak na Blízkém východě, zařazen ve zvláštní operační kanceláři C tajné služby.

Před třemi lety ho v tichosti vyřadili ze služby a poslali do výslužby. Existovalo podezření, ne však důkazy, o jeho účasti na vraždě vysoce postaveného člena strany Džammat-i Islámí v Libanonu, což způsobilo britské vládě značné potíže. Ve skutečnosti byl onen funkcionář zároveň polním velitelem tajné irácké teroristické organizace zvané Ikutal Irákíja, Pěst Iráku.

Ty tři roky Ikutu trvalo, než se pomstil. V kostele u malého španělského pobřežního městečka Marbelly, kde si Duff s Maggie koupili vinici, nepozorovaně bodli jeho manželku do stehna speciální injekční jehlou s rychle působícím ricinovým jedem.

Venkovský lékař připsal smrt srdeční mrtvici. Duff však věděl své. Maggie nikdy životě nezastonala. A na jejím těle našel malé, téměř neviditelné stopy po jedu z ricinových bobů.

Leigh-Simmons se napil piva a ukazováčkem si utřel horní ret. „To poslání by pro tebe mohlo být výhodné.“

„V jakém smyslu?“

„Maggie nezemřela přirozenou smrtí, že?“

„Ne.“

„Myslel jsem si to,“ zasykl Leigh-Simmons. „Ti zatracení ničemové z Ikutu.“ Po chvilce mlčení pokračoval. „Myslím, že tě znám dobře, Duffe. Byla by to smrt za smrt, nemám pravdu?“

Nigel ho opravdu znal. V okamžiku, kdy Duff spatřil tělo své manželky v márnici v Marbelle, tak křehké a osamělé v malém bílém pokoji s oknem jako kříž, přisahal pomstu. Jeho závazek vycházel z kodexu, podle něhož žil polovinu svého života. Tentokrát tu však bylo ještě něco navíc: hluboké přesvědčení, že on sám měl bohužel podíl na Maggiině smrti.

„Pověz mi o tom poslání,“ řekl.

Američané se najednou dostali do nálady. Jeden z nich začal s pitvořením tančit. Leigh-Simmons se obrátil a chvíli je pozoroval, než se znovu otočil ke Greenovi.

Naklonil se k němu. „Před čtrnácti dny byl v Negevské poušti na cestě do muničního skladu v Kadeš Šivunu napaden izraelský ozbrojený konvoj. Byl to totální debakl - všichni vojáci zahynuli.“ Nepatrně vyvalil oči, aby tím svá slova zdůraznil. „Mnohem důležitější však je, že útočné komando něco sebralo, nevíme ale přesně co.“

Duff naslouchal a prstem si lehce hladil bradu.

„Mosad pochopitelně zuří. Jejich bezpečnostní odbor vyhlásil poplach nejvyššího stupně na všech rezidenturách. A přitom drží celý ten zmatek pevně pod pokličkou. Naštěstí se našemu rádiovému odposlechu podařilo o tom útoku zachytit vojenskou depeši.

Formulovali jsme určité předpoklady. Protože ten konvoj byl nezvykle malý - tvořily jej prakticky dvě V-ll a dodávka - měl být evidentně co nejméně nápadný. A to znamená, že vezl neobvyklý náklad. Navíc přijížděl z pouštního výzkumného ústavu v Beerševě. Právě to silně podporuje další předpoklad.“

„Šlo o jaderný náklad.“

„Přesně tak.“ Leigh-Simmons pokýval hlavou. „To by mohlo být velice nebezpečné, Duffe.“

„K odpovědnosti se nikdo nepřihlásil?“

„Pokud se někdo Izraelcům přihlásil, tak o tom nevíme. A jak jsem říkal, všechno je co nejpřísněji utajováno. Ale my máme podezření na novou iráckou teroristickou skupinu, která se zaktivizovala v poslední době. Říká si KIE - Kanún ittáni Elhamar, Rudý leden. To je na památku začátku války v Zálivu. Už unesli a zavraždili jednoho amerického experta na elektroniku v Haifě a nastražili bombu do autobusu v Eilatu.“

Duff do sebe obrátil další drink. Alkohol mu nevadil. „Obrátila se Centrála přímo na Mosad?“ zeptal se.

„Nemohla. Shodili bychom náš odposlech.“

Duff se poprvé usmál. Byl to nostalgický cynismus. „A tak chcete, abych si zahrál na čmuchacího psa.“

„Přesně. Musíme se dozvědět, co tam vlastně ti teroristé štípli.“ Leigh-Simmons vytáhl z kapsy kabátu podlouhlou hnědou obálku. Položil ji na stůl. „Většina toho, co potřebuješ, je tady - tři tisíce liber, letenky, falešný pas a krycí doklady. Pojedeš přes Řím a Káhiru.“

Mlčky si chvíli prohlížel Duffa. „Rozumí se, že budeš na místě jako nahý v trní - žádná podpora, žádní kurýři, žádné konspirační byty. Kontakt bude výhradně na mně. Mé tajné adresy a zástupci v Haifě a Jeruzalémě jsou uvedeni spolu s mými osobními šiframi. Tvé krycí jméno bude Kanaan.“

Duff naklonil hlavu: „Nasazuješ tak trochu svůj krk, že?“

„Jistě. Ale pamatuj si, že jakákoli nepředvídaná záležitost, k níž by při tvém cestování coby soukromé osoby mohlo dojít, by se pochopitelně oficiálně nijak netýkala ani mě, ani organizace.“

Green se znovu podíval oknem. Právě přestalo pršet. Viděl, jak kolem spěchá hezké děvče s deštníkem, v jasně žlutých holínkách.

„Co víte o vraždě Maggie?“ zeptal se tiše a díval se dál oknem.

„Ve skutečnosti nic moc. Objevily se jisté řeči o tom, že dvoučlenné komando Ikutu bylo před dvěma měsíci na kontinentě. Zdá se, že dvakrát přistáli v Itálii.“ Zhluboka se nadechl a povzdychl si. „Nikdo v organizaci si ale nevšiml, že by s tebou mohli nějak souviset. Odložilo se to jako záležitost nízké naléhavosti. Bylo to od nás značně diietantské. Je mi to líto.“

„Jaký byl jejich vstupní přístav?“

„Soudíme, že Neapol.“

Duff trhl hlavou dozadu a pohled mu ztvrdl. „Klein?“

„Je to možné.“

Heinrich Klein byl Němec žijící v Egyptě. Jeho otec patřil k vysoce postaveným nacistickým důstojníkům SS, kteří po druhé světové válce uprchli z Evropy. Klein mladší, teď asi padesátiletý, byl majitelem farmaceutické společnosti v Káhiře a existovalo vážné podezření, že řídí ilegální síť pro teroristy, která je zásobuje zbraněmi a falešnými pasy a udržuje pro ně konspirační byty v Evropě a Jižní Americe.

Byl to úzkostlivě pečlivý člověk. Žádná národní bezpečnostní služba, policie či protiteroristická organizace ho nikdy nedokázaly spojit s něčím podezřelým. Přesto se vždycky zdálo, že Neapol je jeho oblíbeným tranzitním místem pro vybrané klienty do Evropy.

Leigh-Simmons znovu pohlédl zblízka na Greena. „Musím říct, kamaráde, když tě teď vidím, že váhám, zda jsi ještě schopen vrátit se do chomoutu.“

Duff se na něho dlouze zahleděl. Potom se natáhl, zvedl obálku a zastrčil si ji do kapsy bundy. Bez jediného slova vstal, obrátil se a vyšel ven.

Mezitím se znovu rozpršelo a déšť zkrápěl ulici. Bušil do dlažby a bubnoval do deštníků stánkařů na trhu. Duff zamířil ke svému vozu. Přepadla ho bolest přicházející spolu s rychlými, přerušovanými záchvaty nauzey. Stiskl zuby a snažil se ji přemoci. Pozvolna se mu to podařilo.

Duff Green poslední tři měsíce umíral pomalu na rakovinu jater.

00:03

Bengál konečné ožil. Dva dny nakládali zásoby, dokončovali opravy a nakonec vyrobili páru, aby mohli popojet o kilometr dál k palivovému doku. Malajská posádka hlasitě zpívala písně sepak raga, když vytahovala vlečná lana.

Pomalý pravidelný rytmický chod strojů rozechvíval palubu. Jediný, vysoko umístěný lodní šroub těžkopádně prořezával hnědozelenou vodu ústí řeky, když loď pomalu proplouvala kolem skladišť a pobřežních rybářů k palivové stanici na molu F2. Protože měla plout se zátěží, nabrala nejdříve naftu do dolních nádrží. Byla hustá jako horký asfalt a páchla sírou.

Posádka byla dvacet procent pod plným stavem, bez třetího důstojníka a druhého pomocného inženýra. Rovněž námořníků první třídy a pomocného personálu byla pouze polovina. Šlo o samé Malajce, až na mladého, jako hippie vypadajícího německého prvního mechanikova pomocníka Clauda Vogela.

Zdálo se však, že mužstvo je zkušené a pod kontrolou. Posádky z asijských přístavů často užívají drogy, opium a hašiš. Tihle byli inteligentní, pracovali rychle a účelně a rozuměli rozkazům v angličtině.

Bocman, drobný Malajec Tun, byl malý, podsaditý, s hlasem jako hrom. Neustále nosil baseballovou čapku sanfranciských Obrů a žvýkal betelové listy, takže jeho dásně vypadaly jakoby krvavé.

V tomhle období se nikdo moc nevyspal, nejméně ze všech pak kapitán O’Mallaugh. Nepřetržitě popíjel whisky, ale zdálo se, že jejím jediným účinkem byla kapitánova vzrůstající podrážděnost a občas i melancholický výraz v očích.

Přístavní inspektoři přišli na palubu, zběžně loď prohlédli kvůli kontrabandu a pak zase odešli. Pak se dostavil pobřežní lodní agent, aby zkontroloval posádku a deklaraci nákladu. Byl to kulaťoučký Číňan s širokým zadkem, v šedém mandalajském hedvábném obleku. Doprovázela ho stydlivá Vietnamka, která vypadala na čtrnáct let. Tvrdil, že je to jeho džinyu neboli neteř.

2. září v 0.03 hodin O’Mallaugh konečně přikázal Pepperovi, aby vyrobil páru k vyplutí.

4.00 RÁNO

Jack, velící příďovému palubnímu družstvu, přecházel kolem rumpálu. Po půlnoci se zvedla bríza. Vanula rychle přes vnější kanál a voněla otevřeným mořem.

Na portálech čerpacích stanic paliva podél doku zářila spousta světel, připomínala pouťové atrakce, a díky jim se voda v ústí řeky, čeřená větrem, mihotavě třpytila a tančila.

Na jihu se jasná zář centra Singapuru odrážela od temného pozadí noční oblohy. Poněkud blíž se ve tmě před rozbřeskem prostírala rezidenční čtvrť Jurong Townu, tichá, až na prehistorické zařvání krokodýla, ozývající se občas z Ptačího parku.

Jack se cítil výborně. Pokaždé, když se loď připravovala k plavbě a na poslední chvíli se uzavíraly průlezy a připoutávaly uvolněné předměty, zmocnilo se ho vzrušené očekávání. Bylo to jako zapečeťování sebe samého proti nesmírnosti, která měla brzy přijít.

Opřel se o příďové roubení, přenosnou vysílačku z druhé světové války v podpaží. Na okamžik měl pocit, že se ocitl mimo čas. Pohlédl dolů na palubu a přitiskl se k ní botami.

Uplynula jen chvilka od té doby, co…

Zasáhl ho šíp starého žalu, tak ostrý, že ho přiměl okamžitě se pustit roubení, jako by si byl náhle popálil ruce. Bolest oděná známým obrazem, který mu znovu vytanul v mysli.

Jeho žena Carol ležící pod bílým prostěradlem v místnosti plné hadiček a elektronických přístrojů, tiše tikajících a vypouštějících do vzduchu křehké bublinky zvuku. Prostěradlo, které se zdálo ploché, vymazalo její obrysy, jako by linie a křivky jejmo těla byly jen nakresleny na posteli.

Byla v komatu od okamžiku tragické nehody - čelní srážky u Alpine v Texasu, pouhý jeden a půl kilometru od domova. Jejich dcera Jamie byla mrtvá okamžitě.

Jackovi trvalo týden, než se dostal domů z Perského zálivu. Nemocnice, kde Carol ležela, byla nová a měla dlouhé světlé chodby, které ztlumily každý zvuk. Hovořili s ním velmi vážně dva lékaři. Řekli mu, že jeho manželce již odumřel mozek. Naživu ji udržovaly pouze přístroje.

Proseděl u ní dva dny a držel ji za ruku. Připadala mu studená, jako by zůstala příliš dlouho ve sněhu. Lékaři se ho pokoušeli přesvědčit, že se musí rozhodnout. Odmítal s nimi mluvit. Ošetřovatelky ho občas v noci slyšely, jak jí tiše cosi šeptá.

Nakonec vyšel z pokoje a dal lékařům souhlas, aby přístroje vypnuli. Podepsal jim všechny papíry. A o dva dny později, za bouřky, pochoval svou rodinu na malém hřbitově s vyhlídkou na louku plnou chrp. Potom se opil a celé tři měsíce v tom pokračoval.

Když konečně vystřízlivěl, byl v San Francisku. Nemohl si vzpomenout, jak se tam dostal a jen nejasně si uvědomoval, že při hře v kostky v baru Tenderloin vyhrál dokumenty od otlučené desetimetrové šalupy.

Loď kotvila v mizerném přístavišti v alamedské zátoce. Za peníze, které mu zbyly, ji opravil, naložil zásoby a přejmenoval ji na CJ. O dva dny později projel pod Golden Gate a namířil příď šalupy k jihu…

Ve 4.15 se dostavil přístavní lodivod, vytáhlý Angličan v bílých kalhotách a kapitánské čepici se zlatými listy.

„Dobré ráno, dobré ráno,“ pozdravil Jacka spěšně, když šplhal vzhůru po provazovém žebříku. Na okamžik se zastavil, obrátil se k zádi a správným námořnickým způsobem střihl pozdrav vrajce. Pak odspěchal na můstek.

Dva remorkéry připluly brzy po něm, čeříce vrčícími diesely vodu ústí. Vypadaly čistě a umytě a jejich vysoké palubní přístřešky se zdály pod pozičními světly nablýskané.

V Jackově přenosné vysílačce přerušovaně zapraskalo, když lodivod hovořil s kapitány remorkérů a naváděl je na pozice.

Nakonec se ozval Boylův hlas: „Pozor, uvolnit loď po celé délce.“

Jack potvrdil příjem. Rychle rozestavěl své muže a vyslal signál dokařům. O dvě minuty později byla lana odvázána. Stroje mocně zahučely, když loď začala couvat a její záď se vzdalovala od přístaviště. Jeden z remorkérů vklouzl rychle do mezery, kďyž se bokem otočila ďo říčního proudu.

Remorkéry otočily Bengál a pak zamířily k ústí. Loď minula doky sloužící k opravám a její příďová vlna se odrážela od břehu zpět k trupu a lehce rozhoupávala palubu. Minuli ústí rejdy. Barevná světla naftových rafinerií na ostrově Pulau Ayer zůstala na levoboku. Daleko za září Singapuru východní obloha zšedla úsvitem, slabě ozdobená oranžovými pruhy.

Jeden z remorkérů opustil pravobok, druhý se přiblížil a odtáhl Bengál do vnějšího kanálu. A pak se s ním rovněž rozloučil. O chvíli později obě tažné lodi udělaly ostrý obrat o sto osmdesát stupňů a jejich poziční světla zmizela na pozadí záře hlavního přístavu.

Dvě míle od boje vnějšího kanálu zastavili, aby vylodili přístavního lodivoda. Malý lodivodův člun divoce poskakoval ve vlnobití oceánu. Jakmile však byl Angličan na palubě, obrátil jej a v oblaku vodní tříště, odrážející se od přídě, vyrazil vpřed.

Pomalu a zdlouhavé začal Bengál znovu nabírat rychlost. Jack cítil těžký rytmus stroje zvyšujícího obrátky, cítil jeho pulz přenášený kovovými deskami paluby. Zdola zaslechl známý zvuk přídě rozrážející vodu.

Přenosná vysílačka zapraskala. „Můstek volá příď,“ ozval se Boyle. „Svinout lana. Ashdne, dávejte pořádně bacha na rybářské lodi.“

Jackovi muži již svinovali vlečná lana do skříní pod rumpály. Obešel je a zkontroloval. Lana byla mokrá a paluba po nich zůstala kluzká. Teď, když loď nabírala maximální rychlost, se do nich opřel vítr.

Vrhl pohled vzad. Obrys středové nástavby se pomalu vynořoval ze tmy a postupně se začal rýsovat na slábnoucí šedi oblohy. Ještě výš zářila ostře, až bodavě lodní světla. Jack ucítil, jak příď poskočila o pár stupňů vlevo, když O’Mallaugh upravoval kurz. Pak se Bengál narovnal a s lehkým pohupováním ve vlnobití zamířil na širé moře.

Mašhad Džadíd se ze všech sil snažil zadržet orgasmus.

Byl v tmavém pokoji domu v srílanském přístavním městě Kolombo. Dům stál na nábřežní promenádě Galle Face Green. Patřil jeho bratranci Ghanemovi, majiteli obchodu s textilem v okrese Pettah. Ghanem měl šest dětí a tamilskou manželku Čandriku.

Venku bylo šedožluté světlo. Vycházející slunce se dosud nevyhouplo nad střední masiv pohoří Bulutota. Zatímco Džadíd zuřivě souložil, hleděl oknem, aby nezmeškal první výbušnou jiskru slunce a mohl s ní současně ejakulovat.

Pod ním, v tiché pokoře, ležela jeho sestřenice Nufissa. Bylo jí devatenáct a učila v muslimské škole v horském městě Kandy. Džadíd se s ní v průběhu noci několikrát pomiloval. Na jejím těle zůstaly stopy jeho vášně - podlitiny kolem tmavých bradavek a škrábance na hýždích.

Porodí Džadídovi potomka. Její příchod k němu byl načasován na nejplodnější období. Přestože se s ním dosud nesetkala, nemohla odmítnout, aby jí udělal dítě. Byl hašišíjun, vrah. To mu automaticky dávalo právo oplodnit ji svým semenem. Odmítnutí by jí vyneslo vyprásk od otce a bratrů a definitivní vyloučení z jejich kmene.

Po útoku v Negevu Džadíd již oplodnil dvě jiné ženy. Byly to rovněž jeho sestřenice, jedna v Guru a druhá v Bombaji. Nehrozilo nebezpečí, že by jeho semeno zůstalo ležet ladem. Zasloužil si, aby jeho potomci oslavovali jeho památku.

První sluneční paprsek zazářil nad horami. Džadíd zavřel oči a nechal konat své tělo, které dospělo k vášnivému vyvrcholení a vzrušené křeči, když pronikl co nejhlouběji do Nufissy. Tiše zaúpěla bolestí. Nejasně cítil, jak se mu její prsty zarývají do ramene. Pak, prudce oddechuje, se odtáhl a padl vedle ní na záda.

Zavřel oči. Cítil se vyčerpaný, svaly mu náhle ochably. Na okamžik se nádherně uvolnil. Hlavou se mu honily nesourodé představy. Kratičké zvuky přilétaly a zase odlétaly jako neviditelné mušky ve vzduchu. Všechno bylo zahaleno v zelenou barvu ráje.

Sotva se vzpamatoval, znovu ho přepadl strach - naráz prudce vytryskl z provoněného ticha. Džadíd se vzchopil. Ochablost těla zmizela, vystřídalo ji svalové napětí. Nechal Nufissu vyklouznout tiše z postele a vstát do chladného předjitřního šera pokoje.

Otřásl se. Oči mu skákaly z předmětu na předmět ve snaze zahnat paniku. Prádelník, noční stolek, šatník. Dlouhá bílá rituální galábíje, nachystaná pro něho, visela u dveří. Byla napuštěná hřebíčkovým olejem a navoněná skořicí. Nadechl se. Vzduch voněl kávou, kokosovým mlékem a zvenku silně jasmínem.

Znovu pomalu nabýval rozvahu.

Nufissa s ostatními členy rodiny ho nechali o samotě. Slyšel, jak se tiše oblékají a pohybují po domě. Děti si šeptaly s dychtivou zvědavostí.

Nakonec vstal, oblékl si galábíji a pak si nasadil pokrývku hlavy zvanou kaffíja. Pevně ji stáhl černou šňůrkou. Oblečený jako jeho předkové poklekl, aby vykonal ranní modlitbu.

Poté zavolal Nufissu. Vešla okamžitě, jako by čekala rovnou za dveřmi. Přinesla stříbrný podnos se třemi talíři a malým měděným šálkem. Na sobě měla pruhovanou hedvábnou košili, která zakrývala vše kromě rukou a obličeje.

Obsloužila ho hořkou kávou, kozím sýrem a skopovými játry s rýží. Bylo to jeho první jídlo po osmačtyřiceti hodinách, a tak jedl hladově. Nufissa ho mlčky pozorovala. Když skončil, odnesla nádobí. Dům znovu ztichl, až na skřeky supů na stromech a vzdálené bafání a supění úzkokolejného vláčku na cukrové plantáži.

Džadíd se znovu vrhl na kolena. Nastal čas, aby vykonal závěrečnou část rituálu. Položil před sebe na podlahu zahnutý nůž v pochvě. Pak si datlovým olejem pomazal čelo, střed hrudi a penis a ještě jednou se poklonil.

Prosil Alláha, aby mu dal odvahu vejít v duhové záři mučednictví do věčné zeleně ráje a aby posledním slovem, které vysloví jeho rty, bylo jméno boží. Modlil se tak intenzivně, až se rozplakal.

Nakonec se narovnal a chvatně vytáhl z pochvy nůž s čepelí tenkou jako rákosový list. Nadzvedl lem galábíje, sáhl dolů a do levé ruky uchopil šourek. Rychlým pohybem špičky nože pak řízl do jeho kůže.

Začala silně krvácet. Udělal z ruky misku a krev mu natekla do dlaně. Zvedl ji k ústům a vypil. Vzadu v hrdle cítil její teplo a slanou chuť.

Pramínek krve zastavil svým oděvem. Krev vykreslila na galábíji široký rudý vějíř. Pak vrátil nůž zpět do pochvy a posadil se na paty. Srdce mu bušilo.

Závěrečný akt byl vykonán. Kruh se uzavřel, jeho krev se znovu setkala s jeho krví. Byl teď plnoprávným hašiší-jun al katil nafsuhu.

Sebevražedným vrahem.

00:04

FLORIDSKÁ ÚŽINA 4. ZÁŘÍ

Vrtulník se zastavil patnáct metrů nad malým škunerem.

Vrtulník, chvějící se ve větru, byl ruský Helix Ka-27. Měl kompaktní trup se dvěma protiběžnými rotory a třemi ocasními kýlovými plochami jako běžné letadlo. Byl bílý s rudým zvýrazňujícím pruhem a iniciálami západní flotily kubánského loďstva.

Před dvaceti minutami jeho posádka zachytila volání o pomoc ze škuneru, který nyní kotvil sto dvacet kilometrů západně od Bahia Honda na Kubě. Lodi Evergreen velel Angličan z Roseau na Dominice. Jeden z členů jeho posádky měl zánět slepého střeva.

Stalo se to béhem odpoledne. Moře bylo zčeřené větrem o rychlosti kolem třiceti uzlů. Přímo pod stojinami helikoptéry se zvedaly a klesaly stožáry škuneru, jak se loď pohupovala na mírném moři.

Helikoptéře velela Anna Castileová, poručík Kubánského letectva. Jejím druhým pilotem byl hezký, veselý podporučík Jesse Perez. V jejich interkomu přerušovaně praskalo, když operátor navijáku, námořník Tony Escalera, hlásil údaje o pozici. Escalera již spustil záchranný koš. Anna prostřednictvím řídicí páky cítila jeho váhu, jak se houpal na konci lana.

„Doprava,“ hlásil Escalera španělsky. „Teď pozor… tři metry vlevo - kousek vpřed. Pozor!“

Náhlý poryv větru zacloumal vrtulníkem a Anna měla pocit, že se prudce propadl. Postrčila páky od plynu kupředu. Zdvojené turbohřídelové motory Isotov TV3-117 zvedly Helix znovu vzhůru.

Ve vysokofrekvenčním přijímači cvaklo a ozval se kapitán škuneru. „Sakra, člověče, vždyť jste mi málem uřízl zadní stěžeň!“

Perez stiskl klíč. „Kilo Charlie, to jsme jen zkoušeli, jestli dáváte pozor, amigo.“

Anna na něho mrkla.

Zastavila stoupání v pětačtyřiceti metrech, uklidnila stroj a pak začala znovu pomalu klesat. Z téhle výšky už mohla vidět na škuner. Jeho posádka stála na zádi a mávala.

„Nalevo šedesát centimetrů,“ spustil znovu Escalera, když se pokusila o další přiblížení. „Metr padesát vpřed… metr. Níž o tři metry. Teď stop. Stabilizační lano právě přelétlo přes záď.“

Perez opět zavolal: „Kilo Charlie, dosáhnete na lano?“

„Ano.“

„Nezapomeňte je uzemnit, než se dotknete koše. Rozumíte?“

Stabilizační lano pomáhalo nasměrovat koš na palubu, ale neslo taky uzemňovací kabel. Rotory vytvářely tak silný náboj statické elektřiny, že mohla okamžitě zabít každého, kdo by se dotkl neuzemněného záchranného koše.

„Máme to,“ odpověděl kapitán.

„Držte jej pevně, poručíku,“ radil Escalera. „Spouštím koš dolů.“

Anna vyčkávala. Vrtulník se rytmicky zachvíval. Další poryv větru jej postrčil vpravo a lehce rozkolísal. Vrtulník však udržoval svou polohu.

Konečně se opět ozval Escalera. „Koš je zajištěn. Můžete zvedat.“

Anna přidala plyn a pomalu začala couvat. Okamžitě ucítila váhu koše. Pomalu se zvedali. K vrčení motorů se přidalo slabé nezřetelné bzučení navijáku.

O tři minuty později ohlásil operátor navijáku, že nemocný námořník je na palubě.

Kapitán zavolal: „Díky, parťáci. Dobrá práce. Postaráte se o mého hocha, že? Kilo Charlie Golf, dva jedna osm, končím.“

Anna obrátila Helix na severovýchod a zamířila ke kubánské námořní základně v Marielu. O šestadvacet minut později zachytili maják základny.

Anna Castileová letěla poprvé letadlem v šesti letech, a sice s Fidelem Castrem, ve zbrusu novém dvoumístném letadle Orolov T-ll, osobním daru Chruščova El Líderovi.

Anin otec Enrique Cebuela byl tehdy Castrovým blízkým přítelem. Bývalý předák na cukrové plantáži v Puerta Padre se přidal k Fidelově malé partyzánské armádě a bojoval s ním v horách Sierry Maestry v padesátých letech. Po Castrově velkém vítězství byl jmenován ministrem produkce cukru.

Fidel tehdy zcela bezstarostně řídil malé letadlo - prováděl výkruty, vývrtky a další figury. Anna jásala nadšením, když seděla vedle muže, o němž se domnívala, že je největší na světě. Navždy jí utkvělo v paměti, jak mu zelená pracovní uniforma páchla doutníkovým kouřem a mužským potem, jak se smál a čuchal jí kaštanové vlasy.

V osmnácti se provdala za kubánského hrdinu, majora Antonia Santamariu Castileho, hezkého a temperamentního veterána bojů v Angole a v Etiopii. O tři léta později se jim narodila dcera Pilař. Ale pak, v létě roku 1993, Antonio zahynul při záhadné nehodě člunu, když rybařil u ostrova Isla de la Juventura.

Během let Castrovy vlády nastala spousta změn. Dotkly se nakonec i Anina otce. Jako snad každý na Kubě i on byl otřesen popravou osmi vlastenců v roce 1989. Byli mezi nimi generál Arnaldo Ochoa Sanchez a plukovník Tony De La Guardia, oba obvinění z korupce a pašování drog. Enriquemu byli oba muži blízcí. Byli jeho compaňeros z doby strávené v horách.

Při velké čistce následující po popravách byli četní vojenští i vládní činitelé buď uvězněni, nebo propuštěni. Enrique - především kvůli prestiži svého zetě - byl pouze donucen k odchodu do penze. Avšak všechnu moc i kontakty ztratil. Naráz se změnil v hombre de papel, člověka z papíru.

Když se Sovětský svaz počátkem devadesátých let zhroutil, pro Kubu to mělo nedozírné následky. Bez ruské pomoci se země okamžitě začala řítit do hospodářského kolapsu. Nastal nedostatek všeho, dokonce i potravin.

Stagnace se postupně prohlubovala. Začínaly se ozývat protesty, ale režim je ihned potlačil v zárodku. Volnomyšlenkářství a protivládní činnost byly brutálně potlačovány. Všechno se dostalo pod kontrolu. Lidé se měli na pozoru.

Enrique, člověk s hlubokým smyslem pro národní hrdost, byl čím dál tím víc zahořklý. Nicméně stále ještě zachovával mlčení. Věnoval příliš mnoho ze svého života revoluci a jejímu veliteli. Srdce mu napovídalo, že Kuba umírá, avšak pokládal za nezbytné zůstat loajální.

Tichý a zamyšlený žil nyní u své dcery, pil příliš mnoho rumu a v duchu nadával na šílenství, které sžíralo jeho milovanou zem.

Hodinu po západu slunce zastavila Anna otlučený Chevy 58 kupé před svým domem ve Staré Havaně. Bydlela v Obispově ulici, úzké dopravní spojce lemované starými jednopatrovými domky v maurském slohu, s odlupujícím se bílým či bezovým nátěrem. Většina měla modré balkony, okna s ozdobnými kovovými mřížemi a taškové střechy.

Anna vystoupila z auta a přešla chodník ke vstupním dveřím. I v zelené letecké uniformě byla nápadně krásná a půvabná. Bylo jí něco přes třicet.

Dlouhé kaštanové vlasy stažené v týlu do uzlu zdůrazňovaly dokonalou souměrnost jejího obličeje. Vyznačoval se plnými smyslnými rty, hlubokýma hnědýma očima a měkkým úsměvem. Pleť vypadala trvale opálená díky trošce míšenecké krve zděděné po předcích.

Dům byl uvnitř studený a tmavý a voněl rumem a leštěnkou na kůži. Věděla, že dcera už odešla na večerní tenis. Aniž rozsvítila, vešla do salonu.

Místnost byla zařízená střízlivě ratanovým nábytkem, černobílým televizorem a stařičkým pianinem. Z patia zaznívaly tiché hlasy. Zvědavě vyhlédla ven zadními dveřmi.

V malém patiu rostly dva mangovníky, španělská juka a oleandry. Dvorek oddělovala od nedostavěného čtyřposchodového domu úzká ulička.

Její otec hovořil ve stínu s nějakým tlustým mužem s kozí bradkou a silnými mohutnými pažemi. Neslyšela, co si říkají. Nakonec mu ten muž stiskl ruku a vyklouzl brankou do uličky.

Převlečená už do trička a šortek se dala do vaření večeře. Otec přišel do kuchyně, aby si namíchal rum s vodou. Prohlížela si ho.

„Kdo to byl, tati?“

Enrique se obrátil a pohlédl na ni. „Cože?“

„Ten člověk v zahradě.“

„Tys ho viděla?“

„Ano.“

Enrique pokrčil rameny. Měl podsaditou postavu, husté kudrnaté šedé vlasy, černé obočí a velké unavené oči. „Je to jeden starý přítel z Puerta Padre - Gustavo dél Pino. Tavo přijel do města, a tak mi přišel říct, že mu umřela manželka.“

„To jméno mi nic neříká.“

„Nebylas ještě na světě, když jsem ho poznal.“

„Proč se tak tajuplně vytratil zadním vchodem?“

Enrique znovu pokrčil rameny. Vyhnul se jejímu pohledu.

Zavrtěla pomalu hlavou. „Dávej si pozor, tati. Víš, že tě pořád sledují.“

V otcových očích se objevil výraz chladné zloby. „Jen ať si mě ti lumpové sledují,“ vyštěkl a odešel z kuchyně.

KÁHIRA, EGYPT 5. ZÁŘÍ

V pronajatém voze bylo horko k udušení, přestože bylo teprve osm ráno. Duff Green zavřel oči, otáčel krkem kolem dokola a poslouchal, jak mu tiše praská v obratlích.

Parkoval na promenádě u hlavní brány Sportovního klubu Gezira. Nad bránou se klenul vysoký kamenný oblouk s bronzovou korunkou na vrcholu. Postavili ji Britové v roce 1882 na nilském ostrově Gezira v centru Káhiry.

Green tu byl už od úsvitu. Strávil tu i celý včerejšek. Čekal na Heinricha Kleina.

Vpravo od něho, za vysokým drátěným plotem, se rozkládalo výborně udržované hřiště pro pólo. Dva štolbové neúnavně trénovali skupinu pólových poníků.

Za promenádou se táhl východní břeh ostrova. Lemovaly ho veslice a felúky, v nichž pod plachtami a provizorními kryty z palmového listí bydlely celé rodiny.

Tu a tam vyběhly z lodí děti ve špinavých bederních zástěrkách a přiblížily se k Duffovu vozu. Bezelstně se mu snažily prodat záložky do knih z papyru, nilské kameny nebo černý hašiš.

Zapálil si cigaretu a hlavou se opřel o sedadlo.

Tělo ho netrápilo, chovalo se téměř normálně. Rakovina má však divné způsoby, často se tváří jakoby nic, jako právě teď. Jindy ale udeří nečekaně, třeba jako na káhirském mezinárodním letišti, když před dvěma dny přiletěl. Jen taktak to stihl na toaletu, kde s námahou zvracel černou žluč.

Nad Nilem se zdvihl větřík. Zapáchal pesticidy, sirným smogem a onou charakteristickou úrodnou kyselostí řeky samotné. Třípalubová výletní loď proplula kolem a vklouzla pod most Šestého října. Na její přídi se tyčila obrovská socha sokola - boha Hora natřená zlatou barvou.

O chvíli později Green ztuhl. Černý mercedes právě projel hlavní branou do klubu. Na zadním sedadle seděl Klein. Kštice jeho šedobílých vlasů téměř zářila za tmavě zbarveným oknem. Vůz projel cestu lemovanou palmami a zmizel mezi kamennými klubovními stájemi.

Podle dokumentace Ml-6 byl Klein horlivým chovatelem koní a hráčem póla, a zcela prý propadl téhle hře. Patřil k čelným členům vedení sportovního klubu. Duff věděl, že dříve či později se tady ukáže.

Dokumentace britské rozvědky však naznačovala ještě něco jiného - další Němcovu zálibu. Duff měl v úmyslu využít téhle vášně, aby se dostal do Kleinovy blízkosti.

Následující dvě hodiny ho pozoroval, jak se čtyřmi dalšími jezdci trénuje pólo. Hrál na vedoucí pozici číslo tři a ovládal svého koně svižně a elegantně.

Kolem poledne se konečně mercedes znovu objevil na dlouhé cestě. Šofér zamířil po mostě Tahrír na západní břeh a tam odbočil na jih. Duff ho sledoval tak těsně, jak to jen v tlačenici autobusů a osobních vozů šlo.

Projížděli Gízou, Green však Kleinův vůz nedaleko zoologické zahrady málem ztratil. Znovu ho zachytil, když odbočil na třídu Pyramid. Brzy nato mercedes odbočil na parkoviště soukromé restaurace Burdkan.

Duff zaparkoval v ulici vedle ní. Burdkan byla nízká budova obložená bílým mramorem. Jídelní prostor, obklopený miniaturními pomerančovníky, měla pod širým nebem, s výhledem na bulvár a křišťálově modrý bazén. Číšníci byli oblečeni do bílých smokingů.

Klein si přisedl ke třem Arabům u stolu pod pomerančovníky. Muži v dlouhých bílých hábitech, s rudými pokrývkami - kaffíjemi - na hlavách, popíjeli kokakolu z velkých lahví. Břišní tanečnice v průhledných modrostříbrných kalhotách se proplétala za cinkotu svých šperků mezi stoly. Kdykoli se přiblížila k Arabům, zastrčili jí za pás peníze.

Až někdy odpoledne opustil Klein restauraci. Duff opět sledoval jeho mercedes, mířící přes most Geziret na tržiště ve Staré Káhiře.

Vjeli do kamenného labyrintu tmavých klaustrofobních uliček. Míjeli žebrající mrzáky na primitivních vozíčcích a černě zahalené ženy nabízející zboží na hliníkových podnosech. Mercedes odbočil do uličky, kde se v kavárnách prodávaly drogy, kde starci v pruhovaných galcíbíjích kouřili dýmky s hašišem a apaticky hráli šachy.

Nakonec vůz zastavil před bránou vytesanou ve skále. Muž ve špinavém kabátě, s obrovskou nohou znetvořenou elefantiázou, prodával u vchodu opékaná melounová semínka. Z opékače na uhlí stoupal oblak šedého dýmu. Klein vystoupil, prošel kolem něho a pokračoval vzhůru po úzkém schodišti.

Duff zaparkoval před mercedesem, vedle stánku zaříkávače hadů. Otevřel palubní přihrádku a vyndal z ní devítimilimetrovou berettu s tlumičem. Zbraň provezl přes egyptskou celnici snadno - díky falešným dokumentům, které ho identifikovaly jako švýcarského diplomata.

Počkal deset minut, pak vystoupil a zamkl vůz. Prošel kolem mercedesu. Řidič si četl deník Al-Ahram a ani nezvedl oči, když ho Duff míjel. Když došel ke schodům, po nichž vystoupil Klein, rozběhl se do prvního patra. Tvořilo je více bytů a vzduch tu byl těžký odporným pachem kanálů a hniloby. Procházel kolem jednotlivých bytů a u každých dveří se na chvíli zastavil. Na dveřích ze štědřencového dřeva byly vyryty arabské pornografické obrázky.

Za třetími uslyšel sténat nějakého muže. Bylo to tiché, extatické zaúpění, které se opakovalo. Jakási žena vykřikovala nadávky v káhirském nářečí. Pak se ozval zvuk, jako by zapraskala větev.

Duff strčil do dveří. Nebyly zamčené. Vstoupil.

Místnost téměř tonula ve tmě. Jediné světlo sem pronikalo mřížemi na protější stěně. Bylo slabé a navíc ztlumené kouřem. Páchlo to tu olivovým olejem, ostrou vůní hašiše a pižmem vagíny.

Okamžik zůstal stát a čekal, až si oči přivyknou přítmí. Předměty pomalu nabývaly tvaru. Vpravo stála široká postel s jemně vyřezávanými pelestmi a nebesy z tmavého hedvábí. Vlevo na stěně visely různé bičíky, ostruhy a kožené postroje podivných tvarů.

Uprostřed místnosti se tyčil kovový rám se zdvojenými rameny. Klein, tváří ke světlu, byl s roztaženými údy připoután k ramenům. Vedle rámu stála metr vysoká hašišová dýmka. Němec měl na sobě jen jezdecké kalhoty a vysoké černé jezdecké holínky. Hlasitě oddychoval.

Za ním stála žena s krátkým koženým bičíkem v pravé ruce. Byla úplně nahá a hlavu měla oholenou. Tmavé tělo se jí lesklo olejem. Levým podpažím se opírala o berlu. Levá noha jí chyběla do poloviny stehna.

Zatímco se Duff díval, zasyčela nějakou obscenitu a švihla Kleina přes záda. Tenké řemínky biče zasvištěly. Klein zasténal.

Green došel těsně k ženě. Zvedl zbraň a přitiskl jí tlumič za ucho. Okamžitě ztuhla.

„Nehýbej se,“ řekl jí arabsky. „Udělej přesně to, co ti řeknu, nebo zemřeš.“

Klein zvedl hlavu. „He! Aiš é?“ promluvil.

Duff odvedl ženu k posteli a položil ji obličejem dolů. Hýždě se jí roztřásly. Prsty jí zlehka poklepal po oholené hlavě. „Buď zticha!“

Klein se pokoušel otočit hlavu, aby uviděl, co se děje, ale pouta mu v tom bránila. „Minhui di, Tante Zuzu?“

Duff obešel rám a postavil se před Němce. Dlouhé šedobílé vlasy prosáklé potem spadaly muži do čela. Měl hrubé rysy obličeje, silný nos a šedé oči. Předek jeho jezdeckých kalhot byl mokrý od spermatu.

Green na něho mlčky hleděl.

„Min ite?“ zavrčel Klein.

Duff ho udeřil zbraní do brady. Kleinovi poskočila hlava stranou. Když se pomalu vrátila s otiskem zbraně na kůži, Klein zlověstně pohlédl na Greena.

„Mluvte anglicky“ řekl Duff.

„Kdo k čertu jste?“ Kleinova angličtina byla dokonalá.

„Potřebuju informaci.“

Klein na okamžik zamhouřil oči. Pak znechuceně zkřivil rty. „Znám vás. Vy jste to eso z MI-6, co se nechalo vyhodit.“

„Slyšel jste někdy o Maggie Greenové?“

„K čertu, kdo je Maggie Greenová?“

„Moje žena. Pomáhal jste ji zabít.“

„Das ist Unsinn,“ vyhrkl Klein německy.

„Kdo byli ti muži, kteří ji zabili?“

„Nic o tom nevím.“

Duff zvedl pistoli a přitiskl ústí tlumiče ke Kleinovu levému oku. „Tak znovu. Kdo byli ti lidé, kteří ji zabili? Máte na to deset vteřin.“

Na kratičký okamžik Kleinovo nezakryté oko uhnulo, ale pak se upřelo na Duffa. „Říkám vám, že o tom nic nevím.“

„Dávám vám pět sekund.“

Oko znovu poskočilo. „V pořádku. Možná jsem o tom něco slyšel.“

„Kdo to byl?“

„Dva muži. Syřané.“

„Jména!“

„Znám jen jedno. Achram Hibril.“

„Kde je?“

„Může být kdekoliv.“

„Tak kde?“

„V Damašku. Jeho domovem je Damašek.“

Žena na posteli zavzdychala. Odněkud z uličky se ozval tlumený zvuk flétny zaříkávače hadů, dětský pláč a ozvěna velbloudího zahýkání. Kouř vznášející se v místnosti vypadal proti světlu jako nějací duchové.

Duff stiskl spoušť.

00:05

KOLOMBO, SRÍ LANKA 5. ZÁŘÍ

Bengál dorazil do Kolomba k večeru.

Slabě pršelo. V přístavu a na pobřežní promenádě ve městě byly v plném proudu oslavy buddhistického svátku vassa. Shromáždily se tu davy lidí, aby sledovaly poslední závody veslic toho dne. Dlouhé štíhlé lodi byly vyzdobeny barevnými světly a dračími hlavami.

Kapitán O’Mallaugh řídil přímými rozkazy kormidelníka. Navedl loď do rejdy, padesát metrů od surfem, těsně před vlnolam. Spustili kotvu blízko hlavního plavebního kanálu do hloubky třiceti metrů. Všichni kapitáni se rozhodli kotvit během oslav mimo přístav, než aby riskovali srážku nebo požár.

Když nastal soumrak, v nitru přístavu vypukla ohlušující kanonáda ohňostrojů. Malé, prudce plápolající papírové lodičky začal odnášet odliv a průvody slonů se nemotorně procházely po promenádě za divokých zvuků činelů a kvílících píšťal.

Jack všechno sledoval z pravoboku. Rozhostil se v něm klid a pohoda. Bylo dobré stát znovu na palubě lodi, jako by se byl vrátil po dlouhé nemoci. Příjemně překvapen přišel i na to, že Bengál je koneckonců docela slušná loď, která rychle reaguje na kormidlo a při plavbě je stabilní.

Během plavby ze Singapuru je občas zastihly přívaly deště způsobené jihozápadním monzunem, který je unášel do Bengálského zálivu. Moře bylo šedé a olověně lesklé, s obrovskými vzdouvajícími se vlnami směřujícími k severovýchodu.

Přesto však tahle loď s širokým plochým dnem hladce prořezávala příčné vlny. Lehce se prokousávala vpřed, pravidelně se kolébala a rychle vyrovnávala. Protože však pluli se zátěží, mírně se nakláněla, když jí příď zkřížila mimořáďně široká vlna.

Ashdown měl od vyplutí ze Singapuru poprvé volno. O’Mallaugh je nechával všechny pracovat na směny. Jack trávil většinu času dozorem nad pracovními četami na palubě nebo hlídkami na můstku s Boylem či kapitánem. Spal, kdy to šlo.

Většinou usínal rychle a spal zdravým hlubokým spánkem. Někdy se mu zdály sny, nesouvislá spleť obrazů, které se mu vynořovaly z podvědomí jako scény sledované z pomalu jedoucího vlaku.

Jen jediný sen ho probouzel předčasně ze spánku - tehdy se budil se zpoceným čelem a bušícím srdcem. Opakovala se ta noc, kdy se srazil s tankerem v Singapurské úžině. Právě tohle neštěstí mu prozradilo něco o vlastním nitru.

Těch šest let po smrti manželky a dcery Jack úmyslně a sebezničujícím způsobem pokoušel osud. Na následky nehleděl. Příliš pil, zaplétal se do spousty barových rvaček a opakovaně se vrhal do krajně riskantních aktivit.

Pašoval zbraně a kličkoval přitom mezi australskými hlídkovými korvetami a indonéskými piráty. Vozil ilegální uprchlíky z Thajska, drogy z laboratoří v Čínském moři a prostitutky z bordelů na Honarii. Lovil s potápěčským vybavením žraloky a v opilosti čelil bouřím zuřícím v Malackém průlivu.

Ustavičné nebezpečí bylo jako oheň. Otupovalo pocit viny, kterým se nakazil, když seděl u postele své ženy. Byl tam tehdy, když ho nebylo zapotřebí; a když tam měl být, vyskytoval se na druhé straně zeměkoule.

Byla v tom však i podivná ironie. V jistém okamžiku rozleptalo neustálé nebezpečí normální lidský strach - jak ho poznal ve Vietnamu, strach hraničící s totální panikou. Ale to právě dávalo nebezpečí smysl. Od oné chvíle to zmizelo. Už se dál nestaral o to, zda žije, nebo je mrtev.

Až do té noci, kdy se setkal s tím tankerem.

Bylo právě po půlnoci, v úžině dvaatřicet kilometrů od Kuala Lumpům. Najednou spatřil tanker blížící se od jihu - cosi velikého, nemotorného a černého, s pozičními světly vysoko nad hladinou a přídí, vydávajícího zvuk jakoby unikající páry, který se k němu nesl proti větru.

Plul na jih od Nikobarských ostrovů a mířil do Singapuru, aby si doplnil zásoby. Jeho šalupa plula klidně, poháněna jihovýchodním větrem. Jack pozoroval, jak se tanker blíží a náhle, zcela bez rozmyslu, stočil příď CJ doleva a snažil se zblízka projet před přídí tankeru.

Tanker se blížil, když stáčel svou loď co nejvíc proti větru a připravoval se na moment setkání. Vzdálenost se rychle zmenšovala. Čtyři sta metrů, tři sta… dvě sté…

Hlídka na přídi tankeru na něho rozzlobeně namířila světlo a jeho kužel tančil po temném oceánu. Zazněla siréna tankeru, její hluboký bas se rozléhal v noční tmě tak blízko, že slyšel cvakat její klapky.

Obrovská loď se neustále přibližovala. Ve tmě vypadala přízračně, jako tmavý pohybující se útes. Příďová vlna byla skoro čtyři a půl metru vysoká a hřměla jako vodopád. Jackova loď byla asi padesát metrů od průsečíku drah, když ji zasáhla prudká tlaková vlna vzduchu hnaná vpřed pohybující se hmotou tankeru. Šalupa se okamžitě převrátila na pravobok a její kýl se dokonce vynořil z vody.

V divokém, chaotickém okamžiku byl Jack sražen na palubu a šel se šalupou ke dnu. Slyšel temné víření lodních šroubů tankeru, pulzování jeho turbín. Cítil, jak se na něho valí vysoká vlna oceánu, vzdutá pohybem obrovské hmoty tankeru.

Současně s ní se v Jackovi zvedla hladina čistého adrenalinu. Vší silou se zoufale odrazil a dostal se do volné vody, dál od CJ. Plaval pryč od přídě tankeru. Dostihla ho další vzedmutá vlna. Tentokrát ho nesla vpřed těsně pod hladinou jako delfína.

Konečně vlna na okamžik opadla. Jack se pak vší silou obrátil. Jak se blížila záď lodi a lodní šrouby zavrtávající se do oceánu, který ho obklopoval, tlačily vodu vzad a do svých těžkopádně se otáčejících lopatek, začalo ho to vtahovat.

Zápasil v naprosté vodní temnotě s tímhle strašlivým proudem. Mohutný sykot lopatek šroubů se blížil a jeho intenzita rostla. Jack začal ztrácet sílu, voda se přes něho valila, dělal kotrmelce v rozbouřeném vodním víru.

Při tomhle strašném smrtelném zápase ho napadla představa, jak se dostává mezi lopatky obrovské jako domy, které se neustále pravidelně a pomalu s neúprosnou smrtící vahou otáčely dokola. Na chvíli ztratil orientaci. Hlavou se prudce uhodil o koleno. Jeho paže se snažily překonat silný proud.

A pak byl najednou volný. Stále se ještě převracel, ale už pomaleji, a hladina oceánu kolem něho se vlnila a bíle pěnila ve vzdalujícím se mdlém světle zádi tankeru. Jako plátek květu, který se zachytil v čeřící se zátočině řeky, se konečně dostal do klidné vody, zvedající se a klesající v pravidelném rytmu otevřeného moře.

Na úsvitu ho vytáhla singapurská rybářská loď. Ale neštěstí v něm zanechalo zneklidňující otázku. Proč se mu vrátila schopnost cítit strach?

Jack držel hlídku na můstku od osmi do dvanácti, když do dveří strčil hlavu Collins.

„Taxíkový člun žádá povolení k přiblížení, aby mohl vyložit pasažéra, Jacku,“ řekl. „Dovezli nám na palubu zástupce rejdaře.“

„V pořádku. Řekni jim, aby přirazili na pravoboku, uprostřed lodi.“

„Jak chceš.“

Jack poslal kormidelníka, vysokého kostnatého malajského námořníka na pravobok, aby očekával člun. Potom zapjal přenosnou vysílačku a přikázal bocmanovi spustit provazový žebřík a přivést pasažéra na můstek.

Nakonec se vydal ke dveřím kapitánovy kajuty a zaklepal.

„Dále.“

Vstoupil. „Zástupce rejdaře vystoupí za pár minut na palubu, kapitáne.“

O’Mallaugh seděl u stolu jen v trenýrkách. Měl chlupatou mohutnou hruď. Kajuta páchla potem a whisky. Malý krátkovlnný přijímač kombinovaný s magnetofonem hrál nějakou píseň. Měkce se ozývaly dudy.

Přikývl. „Vemte ho nahoru a uložte jeho krámy do stewardovy kabiny.“

„Ano, pane.“

„Dejte rozkaz Pepperovi, aby přidal páru a připravil se k vyplutí. Zvedněte kotvy. Kurz dva tři nula.“

„Podle rozkazu.“

Když se vrátil na můstek, předal Pepperovi rozkaz. Protože kotle nenechali zchladnout, Jeremiah mu sdělil, že mají páru nejméně na hodinu. Jack řekl Tunovi, aby sehnal Boyla a připravil se na zdvižení kotev. Na příď i na záď postavil hlídky.

Dalších pár minut se zdržel v mapovně. Prostudoval mapu kolombského přístavu a stanovil nejjednodušší výjezd z rejdy. Potom vyznačil kurz a požádal Collinse o poslední předpověď počasí na osmnáct hodin.

Datuk mu oznámil, že taxíkový člun vyložil pasažéra a odjíždí. Z mapovny Jack spatřil, jak o chvíli později přelézá přes pažení štíhlý tmavovlasý muž s vlasy pevně staženými v týlu. V ruce držel malou tašku. Jeden člen posádky za ním nesl kufr.

Jack vyšel na chodbu a oficiálně přivítal muže na palubě. Zástupce rejdaře mlčel. Měl ostré, až vychrtlé rysy obličeje a jasné, zářící černé oči. Jack ho doprovodil do kapitánovy kajuty.

V 9.45 Jack vydal rozkaz zvednout kotvy. Boyle velel mužstvu na přídi. Lodní trup tlumeně duněl, když se řetězy navíjely.

Potom Boyle vyštěkl rozkaz k definitivnímu uvolnění lodi a Jack uvedl Bengál do pohybu. Do strojovny zazvonil změny rychlosti a loď vytržená z nečinnosti se dala pomalu do pohybu směrem k severnímu vjezdu do rejdy, míjejíc ostatní zakotvené lodě.

Kolem půl jedenácté už byli volní a pluli plnou parou na širém moři.

V jedenáct hodin přišel na můstek první důstojník Boyle. Zamračeně se rozhlížel. Doposud nechával Jacka na pokoji, až na dlouhé povýšené pohledy, kdykoli ho míjel. Zdálo se, že má soustavně špatnou náladu.

Ashdown věděl, že se mužstvo Irčana vysloveně bojí, protože v jeho modrých očích zahlédlo auru arogantní hrozby a doutnajícího vzteku. Boyle urážel muže a nadával jim. Přestože to Jack sám nikdy neviděl, říkalo se, že je Boyle občas mlátí pěstmi nebo bičuje malým bičíkem, který nosil na opasku.

Teď se opřel o dveře můstku jako drzý nafoukaný kluk před belfastskou hospodou. Venku byla jasná noc a bezvětří, ale z jihovýchodu přicházel silný proud. Jack musel soustavně korigovat směr plavby, aby jej vyrovnával, a klidně dával Datukovi příkazy o změně kurzu.

Malajec se při vyrovnávání kurzu trochu opožďoval, a tak se stále o několik stupňů odkláněli od správného směru a pak se museli vracet.

Boyle zpozoroval, že to Datuk udělal už dvakrát. Po třetí, jako lev útočící z křoví, k němu skočil přes můstek a otevřenou dlaní ho tvrdě udeřil do týlu.

„Vyrovnej ji správně, ty pitoměj pohanskej spratku,“ zařval.

Datukovi poskočila hlava dopředu. Otočil se a zblízka zíral na prvního důstojníka očima plnýma hněvu.

Boyle zvedl obočí. „Hele, nečum na mě takhle, jo?“ A dvakrát udeřil Datuka prudce a tvrdě do obličeje. Kormidelník rány vydržel, ale pustil kolo kormidla z rukou. Okamžitě se začalo otáčet vpravo.

Jack, který stál u předního okna, se mezi ně rychle vložil a zadržel Boylovu ruku. „Nechte toho,“ zařval. A Datukovi nařídil: „Vrať kormidlo na dva dva devět. A hezky rychle.“

Boyle se pomalu otočil a pohlédl na Ashdowna s prudkou zuřivostí v očích. „Co jste to řekl, kolego?“

„Na své hlídce nebudu trpět takovéhle svinstvo.“

Boyle se natáhl a chytil Jacka za zápěstí. Měl velmi silné prsty. Zvedl Ashdownovu ruku a odstrčil ji stranou. Ďábelsky se zachechtal. Smích mu vycházel hluboko z krku.

„Takže my tu teď máme pitomýho světce, že jo? Možná by se vám osobně líbilo trochu toho svinstva, co?“

„Mám dva dva devět, pane,“ hlásil Datuk.

Kratičký okamžik se Jackovi zdálo, že na něho Boyle skočí. Připravil se na nejhorší a vystrčil levé rameno, aby zachytil ránu.

„Vypadněte z můstku,“ řekl pomalu.

„Ne, ne kolego, ještě ne,“ ozval se drze Boyle. „Nejdřív si musíme domluvit rande.“

Jack přikývl. „Řekněte kde a kdy.“

„V zadním dělovým krytu, až vám skončí hlídka.“

„Budu tam.“

Boyle odešel a stále se chechtal.

V 11.50 přišel na můstek kapitán O’Mallaugh převzít hlídku. Mlčel, když Jack recitoval litanii předávání služby. Datuk předal kormidelní kolo dalšímu kormidelníkovi, a než odešel, mlčky pohlédl na Ashdowna.

V kajutě Jack natrhal pruhy látky z prostěradla a ovázal si jimi ruce. Ještě než skončil, vešel do dveří Collins.

Škodolibě se zasmál. „Tak co, natrhneš mu prdel, kámo?“

„Uvidíme.“

„Dej si na toho frajera bacha. Patří k lumpům, co na člověka dokážou vytáhnout kudlu.“ Sáhl do zadní kapsy a vyndal z ní velký vystřelovací nůž. Zmáčknutím jej otevřel a čepel okamžitě vyskočila, odrážejíc světlo od tenké vrstvy oleje, kterým byla pokryta. „Tady máš, pro každý případ.“

Jack zavrtěl hlavou.

Keyshawn se ušklíbl. „Jsi cvok, člověče.“ Když odcházel, kroutil hlavou.

Boyle napadl Jacka, sotva slezl do dělového krytu. Kryt vypadal jako šest metrů široká ocelová mísa se schody kolem dokola. Střed, v němž bývalo upevněno sedmatřicetimilimetrové dělo, byl plochý. Ocel už zčervenala rzí a pod schody se leskly kaluže rezavé vody.

Boyle zaútočil svými mohutnými pažemi. Ramenem vrazil Jackovi do pasu, avšak poněkud ze strany, protože Jack se pootočil, aby ránu zachytil, když viděl, jak se muž vynořuje z šera. Noční temnotou sem pronikala z výšky jen světla reflektorů z hlavního stěžně a rozptýlený svit hvězd.

Chvíli zápasili vstoje a pak upadli na schody. Jack cítil, jak se mu okraj horního schodu zarývá do zad a na okamžik ho to ochromilo. Potom Boyla trochu odstrčil a začal mu zasazovat rány oběma rukama.

Boyle se mu vytrhl a vstal; Jack také vyskočil na nohy rychle jako kočka, s bušícím srdcem a krví prudce tepající ve spáncích. Postavili se do střehu, s rukama zdviženýma v bojovém postoji, a kroužili kolem sebe ve stísněném prostoru.

Boyle zamručel a zaútočil znovu mohutným rozmáchnutím. Jack uskočil stranou, dvakrát krátce udeřil a pak uhnul. Boyle opět zaútočil mávajícíma rukama. Jack zdviženými rameny tlumil rány. Svaly zasažené protivníkovými pěstmi mu znecitlivěly.

Okamžik se Boylova silueta rýsovala proti světlu padajícímu z výšky. Jack mu uštědřil dva krátké údery pravačkou a po nich následoval ostrý levý hák. Zasáhl Boylovu hlavu a srazil ji stranou. Jack okamžitě postoupil, pevně se rozkročil a nasadil trojkombinaci úderů - jeden přímo do obličeje, pak levý hák a nakonec úder přímo do hlavy ve výši svých ramen, do něhož vložil celou váhu svého těla.

Boyle chvíli vrávoral a pak se pokusil přiblížit k Ashdownovi a obejmout ho pažemi. Těžce oddychoval, z kozí bradky mu kapal pot a smáčel Jackovi krk.

Znovu se od sebe odtrhli. Jack cítil, jak se mu těžko dýchá a jak ho pálí v hrdle. Boyle něco mumlal. Trhl pravou rukou a náhle v ní něco držel. Slabé světlo se od té věci odrazilo jako tenoučký paprsek měsíčního svitu.

Při pohledu na nůž se Jackovi rozbušilo srdce. Bezděčně uskočil. Čepel kolem něho prolétla velkým obloukem a svištěla vzduchem, když uhýbal a ustupoval. Nohou zachytil o dolní schod. Padal na stranu, ale dopadl rovnou na zadek.

Boyle s křikem zaútočil a vrhl se na něho celým tělem. Jack cítil jeho váhu a slyšel slabé klepnutí čepele, když zasáhla schod. Snažil se uvolnit, otočil se vpravo a znovu uslyšel, jak čepel narazila na kov.

Zmocnil se ho hněv. Odrazil Boyla tělem a zaútočil vkleče. První důstojník vyrazil také. Znovu se dostali do křížku.

Jack udeřil kolenem Boyla do rozkroku a na malý prchavý okamžik ho zarazil. V té chvíli ho chytil kolem pasu, otočil ho, podrazil mu nohu, vyzvedl ho do výšky a pocítil jeho váhu. Ale pak už Boyle padal a nůž kamsi odletěl. Boyle dopadl na zem, vyrazil si dech a zůstal ležet.

Bez uvažování, jen jako samozřejmý akt po rvačce, se Jack opřel kolenem do Boylovy hrudi, sevřel prsty v pěst a udeřil ho do nosu. Bandáž na rukou se mu zbarvila krví.

Odhodil nůž daleko do moře a pak vylezl z dělového krytu, zatímco Boyle zvracel, plival a skuhral do noci a do pravidelného pulzujícího dunění strojů Bengálu.

Sotva dorazil na palubu se čluny, začalo ho bolet celé tělo, bolest se ozvala v chladnoucích svalech. Vystoupil po vnitřním schodišti.

Na vrcholu schodiště na můstkové palubě byla stewardova kabina. Dveře měl pootevřené a rejdařův zástupce vykukoval škvírou ven. Měl tmavé oči plné nenávisti, oči hada číhajícího ve stínu. Za okamžik se dveře tiše zavřely.

Jack pokračoval dál do své kabiny. Pak z náhlé zvědavosti vešel do prázdné důstojnické jídelny. Zevnitř na dveřích byl připevněn seznam rozdělení posádky do záchranných člunů. Přejel prstem po listu, zastavil se u stewardovy kabiny a přečetl si jméno rejdařova zástupce.

Znělo Mašhad Džadíd.

00:06

DAMAŠEK, SÝRIE 7. ZÁŘÍ

Othmar Abu Isfahán bydlel v mansardě výškového domu v centru Damašku, nedaleko univerzity. Z oken nádherného moderního obytného prostoru plného skla a bílou kůží potaženého nábytku se nabízel panoramatický pohled na kryté tržiště Starého města.

Isfahánovy pokoje zaplňovalo jeho pouštní dědictví - zdobené mosazné předměty, vodní dýmka kat, jasně zbarvené koberce z velbloudí vlny a hedvábné polštáře rozložené na mramorových podlahách.

Teď právě se opíral o opěradlo židle za svým psacím stolem a přes žluté zabarvená skla brýlí si vlídně prohlížel Duffa Greena. Pokynul jemnou rukou a nabídl Angličanovi křeslo. Duff se posadil.

Isfahán si ho ještě chvilku prohlížel. „Vypadáš sešle, příteli,“ řekl arabsky.

„Trochu,“ odpověděl Duff stejným jazykem.

„Co tě potkalo od doby, kdy jsi opustil Blízký východ?“

„Však víš.“

„Ah!“ Isfahán zvedl jedno obočí. Měl podbradek, částečně lysinu, zbývající vlasy i knír šedé, a na sobě pruhovanou Šedou košili s límečkem s knoflíčky. Vypadal v ní jako izraelský podnikatel na dovolené. Ve skutečnosti byl zoroastriánský Íránec z Bagdádu, který pod maskou importéra pašoval drogy a zbraně.

„Netvař se jako jelimánek, člověče,“ řekl Duff. „Nesedí ti to.“

Isfahán si povzdechl. „Jistě, příteli, vím. A je mi líto tvé ztráty. Uvědomuješ si jistě, že jsem nemohl zakročit ve tvůj prospěch. Bylo by to nečestné.“

Duff přikývl. Chápal arabské mravy.

Před hodinou přiletěl z Káhiry do Damašku a šel rovnou za Íráncem. Před deseti lety, když sledoval jednoho libanonského teroristu, náhodou přišel na pokus o atentát na jediného Isfahánova syna Ismaela. Konkurenční pašerácká banda přepadla jeden bordel v Himsu, ale Duff instinktivně zachránil Ismaela z deště kulek. Oba Íránci nikdy na jeho odvážný čin nezapomněli.

„Taky jsem slyšel o smrti ilchawaji Kleina,“ řekl Isfahán. Potřásl hlavou. „Dost zmatená záležitost. Ale žádná velká ztráta. Byl muš mustakím. Velice nečestný člověk.“

Duff to ponechal bez komentáře.

„Předpokládám, že to souvisí s tvým návratem?“

„Ano.“

„Pochopitelně. Ale proč jsi přišel za mnou?“

„Potřebuju pomoc.“

Isfahán zůstal klidný a mlčel.

„Víš, kde je Achram Hibríl?“

Íránec odpověděl až po chvíli: „Ano, ale dobře víš, že mi čest brání, abych ti to prozradil.“

„Nechci, abys mi to řekl. Chci jen, abys mu doručil výzvu.“

„Jakou?“

„Dovolávám se starého práva na krevní mstu. Mutaka-li mufrad. Souboj muže proti muži.“

Íránec přikývl. Lehký úsměv mu přelétl přes rty. „Skvělý tah.“

„Utká se se mnou?“

„Musí. Jaké zbraně?“

„Střelné.“

„Zařídím to.“

„Kdy?“

„Okamžitě.“

„Kde?“

Isfahán chvíli přemýšlel. „Oáza Al Kismíja. Dnes při západu slunce.“

Duff vstal. „Děkuju ti, příteli.“

„Kéž tě provází Bůh,“ pravil Isfahán.

Poušť v celé své holé zlaté nádheře tonula ve slábnoucích slunečních paprscích. Na západě se obloha zbarvila do karmínova. Chvěla se v posledním žáru dne a podobala se vzdálenému rozsáhlému pulzujícímu požáru. Do datlových palem Al Kismíje vyleptávala krvavé skvrny.

Sto metrů od oázy seděl Duff na kameni a opíral si zlehka pistoli o koleno. Hleděl na západ slunce. To místo si vybral záměrně. Silueta každého, kdo by se k němu blížil po staré halebské silnici, se ostře odrazí na vzdáleném horizontu.

Ve vzduchu se vznášelo hluboké ticho, jako by se země ukládala ke spánku. Ozývalo se jen tlumené štěbetání pouštních tetřívků, občas skřek sokola, ale oba zvuky byly okamžitě pohlceny tichem.

Oáza ležela osmdesát a půl kilometru na východ od Damašku, za zemědělským pásmem. Cestou minul Duff rozrůstající se palestinský uprchlický tábor Džaramana. Dál už se táhla jen obilná pole s čerstvě sklizenou úrodou, naskládanou do kuželovitých, stanům podobných mandelů. Za oázou se prostírala pustá poušť až k Eufratu.

Zkontroloval si zbraň. Silně se potil, cítil nepříjemný kyselý pach z podpaží. Nadechl se ústy a nechal vzduch proudit mezi rty. Slyšel tlukot svého srdce. Tlouklo tiše, téměř klidně. Neměl žádné obavy.

Tenká spirála prachu se objevila na západě, v místě, kde se silnice k oáze napojovala na dálnici. Zvedala se do vzduchu jako hubený džin. O dvě minuty později se královsky zelený egyptský sedan zastavil na okraji palem. Isfahán vystoupil a mlčky zůstal stát se založenýma rukama.

Oba vyčkávali. Zlatý třpyt pouště se změnil v barvu staré mosazi. Na obzoru se karmínové paprsky pomalu rozpustily v indigu.

Zvuk motocyklu připomínal včelu polapenou do láhve. Jeho tón stoupal a klesal. A najednou byl u nich a jezdec smykem zastavil vedle Isfahánova automobilu. Měl turban a dlouhou bílou fútu, jako pouštní šejk. Čerň jeho krátké bradky a kníru kontrastovala s barvou oděvu. Na opasku mu visel zakřivený, drahokamy vykládaný nůž.

Duff vstal.

Jezdec Achram Hibríl slezl z motorky a dlouhými kroky mu kráčel vstříc. Záhyby fáty mu vlály kolem nohou. Zastavil se padesát metrů od Duffa.

Oba muži na sebe mlčky hleděli. Potom Hibríl začal řvát. Chrlil urážky, přecházel sem a tam, divoce gestikuloval a upadal do stavu zuřivosti. Proklínal Duffa, jeho ženu a všechny předky.

Potom vychválil vlastní předky - staré válečníky, kteří se zrodili z pouště jako vítr. Chvástal se tím, jak je statečný a jak se celá země bude třást, aby dosvědčila jeho odvahu a hrdost.

Nakonec zmlkl. Svěsil náhle ruce, a když je opět zvedl, držel v nich pistoli. Třikrát rychle po sobě vystřelil. Rány prorazily ticho pouště, avšak její nekonečnost je rychle ztlumila.

Duff naslouchal a cítil, jak kolem něho proletěly kulky. Ozval se zvuk trhající se látky. Zvedl paži. Daleko před ním se rýsovala bílá fúta jako jasně bílá skvrna na pozadí indiga. Zamířil ústí pistole na střed skvrny.

Hibríl vypálil další tři rány. Jedna zasáhla kámen, na kterém Duff seděl, a pak se se zasvištěním odrazila. Duff náhle ucítil v rameni palčivou bolest, jako by mu někdo do svalu vrazil do běla rozžhavené železo. Na okamžik se mu oči zalily slzami. Hibrílův hábit viděl jen rozmazaně.

Vystřelil. A ještě jednou. Ucítil ostrý zápach korditu, prázdné nábojnice odlétaly vzad a padaly měkce do písku. Uslyšel trojí náraz a pak temné buchnutí.

Hibríl upadl na zem, ale zvedl se na koleno a pálil divoce dál. Kulky svištěly vzduchem. Potom znovu upadl a převracel se ze strany na stranu.

Duff sklonil zbraň a pomalu kráčel k ležícímu muži. Zastavil se nad ním. Hibríl měl zkřivenou tvář a oči pevně zavřené. Jeho fúta byla vpředu celá od krve. Hekal jako člověk vlekoucí těžké břemeno.

Duff se sklonil a vytáhl mu z pochvy nůž. Hrot čepele opřel o Hibrílovu hruď a pak vší silou bodl. Čepel vnikla do těla, narazila na kost, sklouzla stranou a zasáhla přímo srdce.

Hibríl se trochu nadzvedl a rukama se chytil střenky. V široce rozevřených divokých tmavých očích se mu objevil výraz nespoutanosti, pak překvapení - a nakonec prázdno.

V pronajatém autě si Duff pod stropním světlem prohlédl své zranění. Kulka mu prošla svalem mezi krkem a ramenem. Cukalo mu v něm a krev mu stékala po prsou a vsakovala se do košile. Z kapesníku si udělal obklad a pevně jej přitlačil k ráně.

Isfahán přišel k jeho autu, aniž věnoval pozornost Hibrílově mrtvole ležící na zemi, s nožem dosud zabodnutým v hrudi. Mlčky pozoroval Angličana. Pouštní noc se rychle blížila a vycházející hvězdy propichovaly nebeský plášť jako špendlíkové hlavičky. Ochladilo se.

Konečně promluvil: „Teď jsi pomstěn, příteli. Můžeš se v míru vrátit domů.“

„Ne tak docela.“

Íránec potřásl hlavou. „Obávám se, že jsi přišel příliš pozdě, pokud jde o toho druhého.“

Duff přimhouřil oči: „Už je mrtvý?“

„Slyšel jsem, že ho zabil Mosad.“ Pokrčil rameny. „Možná to je pravda, možná ne.“

„Kdo to byl?“

Íránec si povzdechl. „Pokud tu informaci budu považovat za pravdivou, pak neporuším zásadu cti. Jmenoval se Taufik Nidali.“

Duff začal hovořit, ale pak náhle trhl hlavou. Spatřil v oáze světla. Isfahán se otočil, aby se podíval, co se děje. Mezi datlovými palmami a keři divokého katu se objevily kužely světla malých baterek a ozvalo se tiché cinkání zvonků.

Za okamžik se světla vynořila z křoví. V jejich záři spatřili dva malé chlapce, zachumlané v roztrhaných kabátech. Vedli několik černých koz.

Íránec se obrátil. „Jsou to pastýři,“ řekl. „Nevšímej si jich. Až odjedeme, bezpochyby ukradnou ten motocykl.“

Duff překontroloval své zranění. Přestalo krvácet. Přiložil obklad zpět na ránu a natáhl si košili. „Kde ho Mosad zabil?“ zeptal se.

„V Jeruzalémě.“

Chlapci zamířili baterky na poušť. Kužely světla našly Hibrílovo tělo, chvíli se na něm zastavily a pak se pohnuly. Jedna koza ve tmě zamečela a zvonek zacinkal jako přerušovaná zvonkohra.

Isfahán se otočil a vydal se ke svém autu. Zastavil se, chvíli přemýšlel a pak se vrátil. „Pověz mi, kontaktovali tě z MI-6 i po tvém propuštění?“

„Jednou.“

„Hledají něco, co Izraelci nedávno ztratili, že?“ Slovo Izrael vyslovil s důrazem na poslední slabice.

„Ano.“

Isfahán zabručel. „Je to hrozná věc. Nemohu ji nechat jen tak.“

Duff vystoupil z auta. V tu chvíli se mu zatočila hlava. Opřel se rukou o dveře. „Víš, kde to je?“

Ne.“

„Ale víš, co to je?“

„Možná.“

„Tak mi to pověz.“

Isfahán se zasmál. „Víš, že nemohu.“

„Chápu.“

„Možná ti bude stačit jen narážka, chajal. Přemýšlej o Mošnabad Bachra.“

Jezero Mošnabad.

Duff okamžitě pochopil. Když ještě pracoval v britské rozvědce, na Blízkém východě kolovala bláznivá zvěst. V jezeře Mošnabad na íránsko-afghánske hranici údajně havarovalo v roce 1989 ruské letadlo. Mířilo do Afghánistánu a mělo prý vézt dvě nové bomby, o jejichž užití Sověti, zoufale usilující o ukončení tamní války, uvažovali.

Říkalo se jim rudé bomby a předpokládalo se, že jde o krajně „špinavá“ nukleární zařízení vyrobená z červené rtuti. Žádné konkrétní stopy po těchto bombách se však nikdy nenašly ani na Blízkém východě, ani v ruském výzkumu nebo vojenských archivech.

Přesto pověsti přetrvávaly. Dokonce se říkalo, že Iráčané jednu bombu skutečně získali od pouštních beduínů, kteří ji našli v jezeře u Asiye. Ale pátrání mezinárodních inspekčních skupin po Pouštní bouři nenalezlo o takové bombě žádné důkazy.

Duff upřeně hleděl na Íránce. „Panebože,“ pronesl anglicky. „Rudé bomby?“

Isfahánův obličej se ani nepohnul. „Nic jsem neřekl.“ Otočil se a odcházel. Po pár metrech se zastavil a otočil. „Ještě malou radu, příteli. Často bývá velice bláznivé připustit, co je naprosto zřejmé.“

Potom došel ke svému autu a odjel vstříc noci.

00:07

PŘÍSTAV TOAMASINA, MADAGASKAR

11. ZÁŘÍ

„Tune, ke všem čertům,“ kňučel Jack Ashdown přes nákladový prostor číslo dvě na bocmana, který řídil přístavní vrátek. „Zastav to zatracený kolíbání. Spouštěj dolů na průvlačnici.“

Tunovi se konečně podařilo zmírnit kývání, lana navijáku zaskřípěla napětím a náklad zůstal klidně viset. Kovovými pásy převázaná paleta byla plná pětimetrových klád dřeva keawe.

Klády pocházely z vysokých lesů horského hřebenu Ankaratra, jejich dřevo se podobalo balze. Bengál je překládal z nákladního člunu osmset metrů od pevniny, poblíž malého přístavu Toamasina (dříve zvaného Tamatave) na východním pobřeží Madagaskaru. Přístav byl původně překladištěm rýže a měl jen dvě nakládací mola, zařízená pro přepravu kapalin.

Hustě zalesněné hory se zvedaly půl kilometru za městem s domy z červených vepřovic s doskovými střechami. Mezi nimi byla rýžová pole a plantáže hřebíčku a vanilky. Vánek od pobřeží byl chladný a voněl opojně květy ylang-ylangu, kávou a hřebíčkem.

Ashdown dával pokyny Tunovi a nechával spouštět náklad dříví opatrně do nákladového prostoru. Dole skládalo mužstvo z nákladního člunu palety dřeva nejprve na dno a pak do mezipalubních prostor. Lodní posádka na to dohlížela a upevňovala náklad lany. Kmeny dutě tloukly o pažení a ze dřeva prýštily kapky mízy páchnoucí po terpentýnu.

Bengál doplul ze Srí Lanky v dobrém čase, po poněkud severnější trase, kde mohl využít severovýchodní pasáty. Počasí bylo příznivé a moře v zářícím slunci duhově modré.

Boyle se od rvačky Jackovi většinou vyhýbal. Plížil se kolem něho se zalepeným zlomeným nosem a jednou tváří zbarvenou do červenohněda. Když se střídali na můstku, Boyle odvrčel hlášení o situaci a v tyrkysových očích mu plálo otevřené nepřátelství.

Bylo zřejmé, že jeho vztek vzrostl o několik stupňů. Když teď terorizoval členy posádky, syčel na ně jako had zahnaný do úzkých. A přestože si to netroufl v Jackově přítomnosti, všichni věděli, že si na nich vylévá vztek za svou prohru.

Jakmile spustili kotvu, Boyle si vzal zásobovací člun a odjel na břeh dohodnout s místním agentem přistavení nákladního člunu. Dosud se nevrátil.

Jeremiah Pepper přistoupil k Jackovi, který stál u nákladového prostoru číslo pět. „Jak to jde, kamaráde?“ zeptal se.

„Už to bude, šéfe. Zbavili jsme se přítěže?“

Jeremiah přikývl. „Jo. A taky jsem vyměnil olej.“ Pohlédl dolů do nákladového prostoru a chvíli pozoroval nakladače. „Víte, že tihle Malgaši pocházejí z Polynésie? Stejně jako domorodci na Novém Zélandě a na Společenských ostrovech.“

„Opravdu?“

„Jo.“ Na slunci bylo vidět, jak je Pepper vrásčitý a šedovlasý.

„Byl jsem jednou ženatý s Polynésankou. Velikou jako barák. Skoro jsem se kvůli ní samou láskou usoužil.“ Zamlaskal a melancholicky potřásl hlavou. „Ale byla to moc prima ženská. Šoustala jako dieselová lokomotiva.“

Jack poznal Jeremiaha docela dobře během plavby ze Singapuru. Po vítězství nad Boylem v něm Australan našel zvláštní zalíbení. Drobounký hlavní inženýr byl jako dynamo a k životu nepotřeboval spánek, ale jen Fosterovo pivo. Ashdown se však rychle přesvědčil, že tenhle člověk se vyzná v parních strojích. Měl zlaté ruce a citlivé ucho pro běžící mašiny.

Jeremiah vyprávěl Jackovi, že se poprvé ocitl na moři za druhé světové války v australském námořnictvu. Na rychlých člunech pronásledovaly německé lehké čluny ve Středomoří. Později přešel na korvety a pak na lodi Liberty, dopravující materiál pro MacArthurův postup přes Pacifik.

Po vojenské službě zůstal na moři a stejně jako Jack podnikal legálně i ilegálně, kde se co dalo. Nějakou dobu vlastnil starý rychlý člun, s nejlepším párem motorů Hall-Scott široko daleko, a dopravoval různé věci po západním Pacifiku a nahoru až na Celebes.

Jednou v noci na něho začala střílet filipínská hlídková loď, když pašoval laoské papoušky. Všichni ptáci uletěli, jeho rychlý člun šel ke dnu a on pak strávil pět let ve věznici v Zamboanga…

Pepper si povzdechl. „Až tady skončíte, přijďte dolů. Dám k lepšímu pár plechovek.“

„To zní dobře,“ odpověděl Jack.

V temné kapitánově kabině kvílely irské dudy Farewell to Lough Neaghe. Žalostné mečení částečně překrývalo vzdálené skřípání zadního nakládacího rumpálu a temné údery dříví v nákladových prostorách.

O’Mallaugh s lahví v ruce zíral upřené do šera, jako by mohl spatřit zvuk dud s jejich melancholickými kudrlinkami. Chvílemi zaklel.

Čas neúprosně běžel. Brzy bude muset splnit svou část dohody, kterou uzavřel. A jeho rozervaná duše odletí do nebe určeného hrdinům jeho vlasti.

Ve skutečnosti se však nikdo nikdy nedozví o jeho statečnosti. Nezbyde po něm ani kousíček, který by spočinul pod sladkou zelenou trávou. Občas ho přepadl takový strach a lítost, že křičel, aby z něho bylo tohle břemeno sejmuto. Připadal si jako Kristus na kříži.

Věděl však, že se to nestane. Lid neboli Libyjci už svou část dohody splnili. Říkal jim tak od doby, co absolvoval jejich partyzánské tábory v Tokra a Až Zauia. Také se tak sami nazývali: Lid pouště.

Sean O’Mallaugh byl členem Prozatímního křídla Irské republikánské armády. Stal se jím po bouřlivých dnech v roce 1973, po Krvavém pátku, když britští parašutisté v modrých baretech zabíjeli jeho spoluobčany. Brzy nato jeho bratra Liama zavraždily speciální jednotky protestantské UDF.

Liam měl mléčnou farmu v pohraničním kraji Lough Erne. Speciálové přišli v noci a všem jeho kravám uřezali vemena. Když se Liam šel podívat, proč krávy tak zoufale bučí, chytili ho. Drželi ho vleže na schodišti jeho domu a na natažené nohy mu ze střechy házeli kusy betonu. Zlámané kosti mu trčely z kůže. Potom ho střelili čtyřikrát do hlavy, zatímco se na to jeho žena Moira a jejich synové - dvojčata dívali.

Sean byl v té době na moři. Už od čtrnácti let pracoval jako námořník v Londonderry, protože byl urostlý a silný. V pětadvaceti letech získal kapitánské papíry. Liamova smrt a Krvavý pátek však všechno změnily. Stal se příslušníkem Prozatímního křídla Irské republikánské armády - Provo. Bojoval proti britským parašutistům v Cregganu a v Bogside a účastnil se nebezpečných pohraničních útoků. Nastražil bomby v Manchesteru a Carrybridge a jednu velikou v Kanárském přístavišti v londýnských docích.

V polovině sedmdesátých let strávil nějaký čas v libyjských partyzánských cvičných táborech a zdokonaloval se v užívání zbraní. Ale velitelství Prozatímního křídla IRA v Belfastu rychle pochopilo, že bude mnohem užitečnější jako lodní kapitán. Proto ho využívali k pašování zbraní a výbušnin z Portugalska a Kypru.

V roce 1987 byl ve Francii zatčen na základě zatykače vydaného Interpolem a na pět let uvězněn. Když byl propuštěn, vrátil se do Derry a byl jmenován důstojníkem Provo pro výzbroj. K opatřování zbraní využíval podzemní sítě v Itálii, Španělsku a na Středním východě.

Na Štědrý den roku 1996 se na něho obrátil agent Kaddáfího tajné policie. Libyjci přišli se šílenou, troufalou operací. Za jeho účast na ní byli ochotní dodat Prozatímní IRA ruské a české zbraně v hodnotě dvaceti milionů dolarů.

Zabzučel interkom. Natáhl se a stiskl tlačítko. „Co je?“

Byl to Jack. „Je tu toamasinský policista a žádá o vstup na palubu, kapitáne. Říká, že s vámi musí mluvit.“

„Dejte mu povolení.“ Vypnul magnetofon a sklonil se, aby stáhl záclonu na světlíku.

Za několik minut vstoupil malý tlustý muž, oblečený do špinavé bílé uniformy a červenomodré tropické přílby. Představil se jako seržant Philibert Tsiranana.

„Obávám se, že pro vás mám nepříjemnou zprávu, mon capitaine,“ pravil se silným francouzským přízvukem. Vytáhl z blůzy papírový sáček a položil jej na stůl. „Patřilo to někomu z vaší posádky?“

0’Mallaugh otevřel sáček. Byla v něm náprsní taška. Podíval se do ní. Patřila Boylovi. Rychle zvedl hlavu. „O co tu jde?“

Tsiranana zavrtěl smutné hlavou. „Hrozně nemilá situace. Muž, který měl u sebe tuhle tašku, byl před hodinou zabit.“

0’Mallaugh se ani nepohnul. Jen přimhouřil oči. „Jak?“

Seržant si povzdechl. „Byl hrozně opilý. Přišel do domorodé kavárny Kocour v botách. Když mu řekli, že tam nemá co dělat, začal se chovat velice urážlivě.“ Pokrčil rameny. „Došlo k… um lutte… Jak tomu říkáte? Pěstní zápas? Bohužel utrpěl mnoho bodných ran.“

O’Mallaugh vrátil náprsní tašku do sáčku a hodil ji přes stůl. „Nepatří žádnému z mých mužů.“

„Ale?“ podivil se Tsiranana. „Jeden člověk na břehu tvrdí, že přišel z téhle lodi.“

„Spletl se.“

Seržant sebral náprsní tašku a zmateně si ji prohlížel. „Co mám teď dělat? Myslím, že budu muset vaši loď zdržet kvůli dalšímu vyšetřování.“

„Ať vás to ani nenapadne. Jestli mi strčíte na palubu nějakýho pitomýho chlapa, urazím mu tu jeho zasranou palici.“

„Ale vyšetřování…“

„Vypadněte, seržante,“ zařval O’Mallaugh.

Policista odešel a vrtěl hlavou. „Samé potíže,“ mumlal si dotčeně.

V 17.03 vydal kapitán rozkaz zvýšit tlak páry. Zároveň uložil Pepperovi, aby napustil palubní požární hydranty. Jackovi, který se právě stal výkonným prvním důstojníkem, řekl: „Kdyby nějaký policajti zkusili vlízt na palubu, až budeme vytahovat kotvy, postříkejte ty hajzly vodou.“

„A co když na nás začnou střílet?“

„Tak budeme střílet taky. Žádná pitomá černá huba mi nepoleze na palubu tyhle lodi.“

„Ano, pane.“

Konečně bylo všechno řádně upevněno k plavbě, nákladové prostory s dřívím zakryty plachtovinou a jícny uzavřeny. O’Mallaugh, zachmuřený a ostražitý, převzal velení. Postavil Jacka na pravobok k otevřeným dveřím můstku. Dole na hlavní palubě byla nastoupená celá posádka a u každé požární hadice stál jeden muž, zatímco Tun obsluhoval kotevní rumpál.

O pár minut později O’Mallaugh signalizoval strojovně pohotovost. Potom zavolal na Ashdowna. „Připravte rumpál ke zvednutí kotvy.“

Jack předal rozkaz Tunoví. Byl okamžitě proveden.

„Jsou vidět strážní lodi?“ křikl O’Mallaugh na Jacka.

„Ne, pane.“

„Zvedejte.“

Jack předal rozkaz dál.“

Řetězy začaly rachotit v kotevních průvlacích, rumpál skřípal a těžké články řetězu se sunuly nahoru na přední palubu. Než prošly spouštěcími sopouchy do úložny řetězu, muži z nich ostříkali sůl.

„Kotva zvednutá a na palubě,“ ohlásil Tun.

Kapitán zazvonil dolů a nařídil čtyřicet obrátek. Šrouby Bengálu se zařízly do vody, paluba lehce zaskřípěla a pak se pohnuli z kotviště.

Večerní obloha byla dosud osvětlená, když pomalu míjeli toamasinské domy. Řada jich stála na pilotech nad vodou. Jejich lampy vrhaly žlutá světla na lehce zčeřenou zátoku.

Nikdo se nepokusil nastoupit na palubu.

V osm večer vystřídal Jack kapitána O’Mallaugha. V té době už byla loď dvaatřicet kilometrů na moři. Prověřil polohu, určil azimut od Mananjarského majáku a pak udělal stručný záznam do lodního deníku.

Dveře můstku byly dosud otevřené a přes boční bariéru vanul dovnitř noční mořský vzduch. Byl vlhký a teplý. Jack v něm po čichu poznal déšť. Zároveň si všiml, že se loď mírně kolébá a trochu i houpá z přídě na záď. Na jihovýchodě se patrně zvedala bouře.

Zavolal do radistovy kabiny. „Collinsi, jaké je poslední hlášení o počasí?“

„Právě přichází, první.“

„Přines mi ho, až ho dostaneš.“

O pět minut později přišel Collins na můstek a podal mu žlutý list papíru s předpověďí. „Vypadá to dost bledě, člověče,“ prohlásil Keyshawn. „Tropická deprese na severovýchodě. Asi čtyři sta kilometrů odtud na třicátém stupni délky. A ten prokletý vítr má už kolem šedesáti uzlů.“

Jack přikývl. „Pravděpodobně chytíme okraj.“

„Do prdele,“ ulevil si Collins znechuceně. „Zrovna když se mi uklidnil žaludek, se už zase schyluje k bouři. Ten můj pitomý pajšl znovu všechno vyhodí.“

Jack se zlomyslně ušklíbl. „Říkáš ‚schyluje k bouři‘? K čertu, začínáš se vyjadřovat jak starej námořník, Keyshawne.“

Collins se ironicky zasmál: „Do prdele, když se taháš se sviněma, začneš taky mluvit jako svině.“

Ve 22.30 se přes přední palubu proplížila temná postava, vylezla po žebříku na příďovou nástavbu, minula dělostřelecký kryt a přikrčila se u rumpálu na pravoboku. Byl to Džadíd se svou taškou.

Zastavil se, protože mu nedělalo dobře kolébání lodi a nadskakování přídě. Pohyby lodi cítil zveličeně, protože stál na přídi. Přepadla ho vlna žaludeční nevolnosti a dostal závrať. Otupělý se chytil krytu rumpálu.

Už od vyplutí z Kolomba měl mořskou nemoc a zůstával stále v kabině. Zvracel nebo se svíjel na lůžku mezi chvilkami neklidného spánku. Kapitán mu posílal do kabiny jídlo, ale on téměř nic nesnědl.

Jen jednou se na něho O’Mallaugh přišel podívat a zůstal mlčky stát nad Džadídovým lůžkem jako černý anděl. Odevzdal mu list papíru a baterku a pak zase odešel. Na papíře byl hrubě načrtnutý plánek přední paluby a křížkem označen malý poklop do předního kolizního prostoru.

Džadíd se nakonec vzchopil a pohnul se dál. Ve slabé záři hvězd a lodních pozičních světel spatřil námořníka hlídkujícího na přídi. Tiše si hvízdal a poklepával baterkou do lodní obšívky.

Džadíď se plížil dál, až se dostal do prostoru mezi rumpál a buben řetězového navijáku. Poslepu pátral po poklopu v palubových plátech, až jej našel. Měl pevný hákový uzávěr, ale nakonec se mu jej podařilo uvolnit.

Zvedl poklop. Těsnění vydalo mlaskavý zvuk a pak následovalo slabé zaskřípání pantů. Zdola vyrazil těžký zápach starého kovu a zkysané vody. Rychle vlezl dovnitř a zavřel za sebou poklop.

Vytáhl svítilnu a rozsvítil ji. Ocelové stěny žebříkové šachty byly zrezivělé a pokryté šmouhami oranžového slizu. Sestupoval dolů.

Prolezl těsnou komorou s balíky stočených lodních lan na policích, pak truhlářskou dílnou s hromadami podkládacího materiálu přivázaného k pažení, s ponkem a nástroji upevněnými v nástěnných konzolách.

Konečně se dostal do nejnižšího malého těsného prostoru, kde byla umístěná jakási nádrž s potrubím a ventily, přímo na styku přídě. Všechno bylo natřeno červenou olovnatou barvou, která se odlupovala, a kousky nátěru pokrývaly podlahu. Nahoře na nádrži ležela potrhaná zplesnivělá důstojnická čepice.

Tady Džadíd skutečně cítil mohutné zvedání a klesání lodi a zřetelně slyšel vodu proudící dozadu po vnější straně lodního trupu. Hukot stroje se nesl vzhůru k palubě a způsoboval skřípění potrubí a příčníků.

Znovu ho přepadl záchvat nevolnosti. Předklonil se a vyzvracel se na zem. Vykašlával žlutou žluč, která mu spalovala hrdlo a páchla jako kyselina. Když skončil, zcela vyčerpán se zhroutil.

Nakonec se přece jen přinutil k pohybu. Otevřel brašnu, vyndal z ní balíček slámy a rychle ji rozhrnul. Objevil se kovový válec ukradený izraelskému konvoji. Znovu si uvědomil značnou váhu kovu i jeho chlad, jako by ho byl právě vytáhl z chladničky.

Zkoumal potrubí nádrže u jejího dna. Malý úhlový nosník křížil podpěru nádrže a byl přišroubován k druhému nosníku, na němž byl ventil odvodňovací jímky. Zastrčil válec pod nádrž a zaklínil jej mezi ventil jímky a spodní nosník. Nakonec jej k němu přivázal pruhem látky.

Přišla další vlna nevolnosti. S pocitem, že má žaludek až v krku, vyčkával. Konečně to přešlo. Zhluboka se nadechl, sebral sílu a vydal se po žebříku zpět nahoru, zatímco se Bengál zvedal a klesal a moře za skořápkou lodi syčelo jako vše pohlcující oheň.

00:08

KUBA

11. ZÁŘÍ

Otevřenými dveřmi prolétl z patia oblázek a s tichým klepnutím udeřil do houpacího křesla Enriqua Cebuely. Pohlédl k zemi. Ay, que es eso? Sklonil se a zvedl jej. Byl zabalený do kousku papírového ubrousku.

Enrique sledoval v televizi mexické seriály - samé sexy mexicanas a jejich hezké amantes. Chránilo ho to před nudou. Bylo brzy odpoledne.

Rozbalil ubrousek. Byla na něm červeně napsána kratičká zpráva:

Naléhavé

Colon-8A-Santeria

Velmi nebezpečné

Tavo

Krev se mu nahrnula do hlavy. Rychle vstal a běžel ke dveřím, aby se podíval ven. V zahradě patia panovalo odpolední ticho, rušené jen pilnou včelkou přelétající z květu na květ oleandru. Vyhlédl přes plot do uličky a k prázdné stavbě za ní. Nikde nikdo.

Prohlédl si oblázek a přemýšlel: museli použít prak. Znovu si přečetl vzkaz. Hřbitov v Colonu. Hned věděl, co to znamená, včetně toho ,8A‘. Od roku 1989 to věděl každý. Byl to kód popraveného generála Arnalda Ochoy. Osm jako ocho, plus A. Samozřejmě šlo o hrob Ochoy na hřbitově.

O pět minut později nastoupil do el micro směrem do Colonu. Kradmo a nervózně pozoroval ostatní cestující a občas vrhl pohled zadním špinavým oknem, jestli ho někdo nesleduje.

Na hřbitov se vcházelo monumentální bránou se sochou Panny Marie. Uličky uvnitř byly lemovány palisandry a bloky hrobů - gigantickými náhrobky se sochami andělů a svatých a památníky, které vyhlížely jako malé kostely.

Enrique kráčel hřbitovní ulicí C. Vedlejší uličkou projížděl bílý pohřební vůz, za kterým šel průvod pozůstalých, všichni v černém. Několik žen poblíž pokládalo květiny na betonové prsty sochy Panny Marie sedmibolestné.

Potuloval se zdánlivě bez cíle a rozhlížel se. Vzduch voněl květy palisandrů a čerstvě posečenou trávou. Občas se zastavil, tvářil se, že medituje nad nějakým hrobem, a rozhlížel se po ostatních lidech, potulujících se mezi hroby.

Po Pinovi ani stopy.

O Pinovi raději Anně zalhal. Nebyl to jeho starý přítel z hor. Ve skutečnosti se s ním Enrique seznámil teprve před rokem na rybím trhu. Náhodou do sebe vrazili. Del Pino, velký, nemotorný a veselý se omluvil a začal mluvit o nedostatku dobrých jaqueton a německých hnědých horských pstruhů.

Pozval Enriqua na pivo. Posadili se venku na slunci a povídali si dál, stále ještě jen o starých výpravách na ryby, které už pominuly, a tlustý muž se smál a dělal si legraci sám ze sebe.

O dva týdny později narazil Enrique na dél Pina znovu. Opět šli na pivo a vyměňovali si názory. Jenže tentokrát začala prosakovat navenek Enriquova přirozená hořkost. Konstatoval, jak je všechno totálně zpackané.

Del Pino souhlasil. Šklebil se do slunce a na vysokém čele se mu perlil pot. „Ale nedá se nic dělat, že?“ prohodil a pokrčil přitom rameny.

Z těchhle schůzek se stala pravidelná setkání. Přibývalo oboustranných stížností a tón utajené intimity sílil. A pak jednou dopoledne, když Anna a Pilař na celý den odešly, se dél Pino objevil doma u Enriqua. Přišel přes zahradu a vypadal utrápeně a nervózně. Jeho řeč byla plná oklik a vyhýbal se otevřeným konstatováním.

Nakonec ho Enrique vyzval: „Tavo, přišel jsi mi něco říct. Tak to řekni.“

Del Pino přimhouřil oči. „Opravdu ti mohu důvěřovat, amigo?“

„Řekni a uvidíš.“

„Jsem v Alfa 66.“ Alfa 66 byla kontrarevoluční skupina Kubánců, kteří emigrovali do Miami.

„Hm,“ řekl na to Enrique. „Hm.“ Chvíli chodil po pokoji, aby tenhle fakt strávil. Nakonec se otočil. „Proč mi to tak otevřeně říkáš?“

„Protože se domnívám, že se můžeš stát jedním z nás. Potřebujeme tě, znáš Fidela a jeho slabosti.“ Odmlčel se. „A taky potřebujeme tvé zkušenosti z partyzánské války.“

Enrique ztuhl. „To už to došlo tak daleko?“

„Ještě ne, ale jednoho dne. Možná brzy.“

„Nikdo neuspěl.“

„My bychom, měli.“

Enrique se odmítl zapojit. Obával se důsledků pro svou rodinu, pro Annu, Pilař a řadu dalších, sestry a bratrance ve vnitrozemí. Zvednout opravdu zbraně proti Fidelovi? To je nemyslitelné.

Přesto však zachovával dél Pinovo tajemství.

A Tavo k němu chodil dál domů. Pokaždé, když byl Enrique sám, unikl očím sousedů a přesvědčoval ho, přemlouval, snažil se ho zviklat. Jestli se k nim Enrique nechce připojit, mohl by aspoň utéct do Spojených států. Alfa 66 by to zorganizovala. Jakmile by tam jednou byl, mohl by otevřeně vystoupit proti režimu.

Enrique stále odmítal.

Pak mu Tavo sdělil něco neuvěřitelného. Prozradil Enriquovi, že jeho zeť major Castile byl v kontaktu s Alfa 66 a připravoval plán, jak by i s rodinou uprchl do Miami.

Tavo se na okamžik odmlčel. „Proto ho zabili. Na přímý rozkaz MINFARu - Ministerstva revolučních ozbrojených sil.“

Enrique na něho zíral, zcela otřesený. „Jak něco takového můžeš tvrdit?“

„Protože je to pravda. Byl to můj vlastní bratranec, kdo mu dal bombu na jeho loď.“

„Jesus Cristo!“

„Můj bratranec dělal gorilu MINFARu. Půl roku po výbuchu ho zatkli kvůli amorálnímu jednání. Tvrdili, že prodal sestru obchodníkům s bílým masem. Byla to ostudná lež. Do týdne byl mrtev, zabili ho přímo ve věznici Guanajay.“

Del Pino se k Enriquovi naklonil. „Než zemřel, propašoval mi zprávu o tom, co se skutečně stalo, co mu MINFAR přikázalo udělat.“

V té chvíli se Enriquova zahořklost proměnila v hněv.

Pomalu se blížil ke hřbitovní uličce K. Tam byly hroby neudržované, zarostlé vysokou trávou a plevelem. Část hřbitova pro chudé a bezejmenné. Zamířil tam.

Loudal se sem a tam a blížil se k nádherně bílému náhrobnímu kameni číslo 46672, ke hrobu generála Ochoy. Zastavil se a zpovzdáli si hrob prohlížel.

Na pomníčku byla malá destička s nápisem A NINĚ DE SU FAMILIA. Nině byla Ochoova rodinná přezdívka. Dokonce ani po smrti režim nedovolil napsat jeho pravé jméno.

Enrique pohlédl do trávy vedle pomníčku, zda tam neleží nějaký vzkaz. Nic tam nebylo.

Uslyšel tichý hovor. Zleva se k němu blížily dvě kněžky sekty Santeria, kubánské afroamerické náboženské sekty, spojující křesťanské a animistické prvky. Na sobě měly dlouhá bílá roucha, turbany a barevné korálky kolem krku. Vypadaly jako duchové vznášející se nad trávou a šeptající si modlitby. Ani na něho nepohlédly.

Vzpomněl si na vzkaz. Stálo v něm: ‚Santeria‘. Má na ně promluvit? Následovat je? Držel se od nich, dokud obě ženy nezamířily k východu. Když jím prošly, pospíšil si za nimi.

Šly čtyři bloky na sever, do oblasti starých třípatrových modrých domů s rozbitými okny a s prádlem sušícím se na balkonech. Na ulici se mladá děvčata v sexy letních šatech chichotala na mladíky v tričkách, kteří opravovali pomlácená auta z Eisenhowerovy éry.

Ženy vešly do bílých dveří jednoho domu. Enrique se zastavil u obchodu s námořnickými potřebami na protější straně ulice. Pečlivě přejel okolí očima. Srdce se mu rozbušilo, ale stále mu nic nepřipadalo neobvyklé.

Nakonec přešel ulici a zaklepal na bílé dveře. Jedna z žen mu okamžitě otevřela. Pohybem hlavy mu naznačila, aby vstoupil. Vešel dovnitř.

Vedla ho temnou chodbou kolem dvou starých mužů, kteří hráli v malém pokoji na kytary. Vedle byl svícemi ozářený pokoj s oltářem. Na něm stály porcelánové figurky, africké masky vyrobené ze skořápek kokosu a malé modely automobilů. Zahlédl i sošky bohů sekty Santeria: Šanga, Obataly a Ošuna. Někdo klečel před oltářem a modlil se.

Na konci chodby žena zmizela do postranní chodbičky. Po Enriquově levici stál ve dveřích ve stínu nějaký muž. Byl to dél Pino. Uchopil ho za paži a vtáhl dovnitř.

I tam bylo světla poskrovnu. Místnost byla malá, vonělo tam kysele mango a páchl Tavův pot. Úzké okno, zakryté jutovým pytlem, vedlo do uličky.

„Tavo, co má tohle znamenat?“ zeptal se Enrique. „Tahle hloupá legrace se vzkazem a…“

Del Pino ho přerušil: „Právě jsi měl být zatčen.“

Enriquovi se v prsou sevřelo srdce. „Cože? A proč?“

„Před dvěma dny sebrali tři z našich lidí.“ Del Pino mluvil klidně, ale rychle a téměř bez dechu. „Mluvili a prozradili jména. Včetně mého a tvého.“

„Ale já přece nic neudělal.“

„Teď je to jedno. Pro ně patříš ke zrádcům.“

Enrique na něho překvapeně zíral. „Jak mám vědět, že mi říkáš pravdu?“

Tavo se přiblížil k oknu. Přivolal Enriqua a nadzvedl kousek juty. „Podívej se sám.“

Na rohu uličky stáli tři muži. Měli volné košile, ale pod nimi se jasně rýsovaly pistole. Z mužů vyzařovala netrpělivost a drzost policistů, jak tam tak stáli, kouřili a vyčkávali.

Enrique hvízdl. Agenti GRU, tajné policie.

„Prohledali ti už dům,“ řekl Tavo. „Jeden z nich tě sledoval z Colonu.“

Enrique sklonil hlavu. Horečně přemýšlel o tom, co přijde. Co se stane s Annou a Pilař?“

„Pojď se mnou,“ řekl Tavo. „Zmizíme do hor. Můžeme tě dostat ven.“

„Ale má rodina…“

„Dostaneme je taky odsud.“ Del Pino ho uchopil znovu za paži a stiskl ji, aby zdůraznil, co říká. „Nemáš na výběr, miamigo.“

Po úzkém schodišti sestoupili do sklepa. Byl velice temný a na betonové podlaze stála voda. V temnotě pištěly krysy.

Tavo si pohrával s kusem železa a něco oškrabával. Náhle je ovanul zápach mokré špíny a hniloby. „Tudy dolů,“ zašeptal.

Enrique zvedl ruce a prsty nahmatal kovovou desku. Za ní byla betonová propust, potrubí. Byl to nějaký kanál.

„Schováme se tam do setmění,“ řekl Pino. „Potom vypadneme z Havany.“

Enrique sestupoval dolů, když ho náhle přepadl pocit klaustrofobie. Dřepl si a snažil se zahnat strach. Tavo uzavřel kovový příklop. Slyšel teď jen Tavův dech.

„Co ti lidé zde v domě? Zatknou je?“

Tavo se rozesmál hlubokým smíchem, který mu vycházel až z hrudi. „Ne, ti jsou v bezpečí. Dokonce ani El Comandante si nedovolí žertovat s knéžkami Santerie.“

Vyčkávali.

Agent s tmavými brýlemi na očích si pohrával se zlatým perem značky Parker, s příčným stříbrným šrafováním. Měl napjatou rozzlobenou tvář a hezké vlasy, které se mu vlnily na šíji. Mluvil však velice klidně a zdvořile.

„Promiňte prosím, že vás vyrušujeme při plnění vašich povinností, poručíku,“ řekl „Nebude to trvat dlouho. Posaďte se, prosím.“

Anna se posadila. Byla nervózní, ale nedávala to na sobě znát. Pohlédla na druhého muže, který přecházel po kanceláři velitele letecké základny Mariel.

Ve tři hodiny odpoledne byla odvolána ze služebního letu. Nejdříve se lekla, že se něco stalo její dceři nebo otci. Nějaký zdravotní problém či nehoda.

Sotva však spatřila dva muže v bílých košilích s krátkými rukávy a tmavými brýlemi sedět ve velitelově kanceláři, pochopila. Byli to agenti GRU.

„Vy jste samozřejmě loajální voják revoluce,“ řekl agent. „Ano?“

„Ano.“

Muž přikývl; „A chcete chránit ji i našeho nejvyššího vůdce, že?“

„Pochopitelně.“

Muž znovu přikývl. Pomalu otáčel perem v dlouhých štíhlých prstech. Pak prudce vzhlédl. „Kde je váš otec?“

Anně se zastavilo srdce. „Doma,“ vypravila konečně ze sebe.

„Bohužel tomu tak není.“

„Co se mu stalo?“

„Kdyby někam odešel, kde by mohl být?“

„Nerozumím.“

Druhý agent se postavil vedle ní. Ucítila jeho vodu po holení - dřevitou vůni se štiplavou příměsí zázvoru.

Muž za stolem vytáhl z kapsy košile tři fotografie. Seděl a hleděl na ně, jako by přemýšlel, zda jí je má ukázat, nebo ne. Nakonec se rozhodl pro to první.

„Poznáváte tohoto muže?“ zeptal se. Zvedl první fotografii. Byl na ní štíhlý muž v plavkách v nějakém přístavu, s malou plachetnicí v pozadí.

Anna se na ni podívala a zavrtěla hlavou. „Ne.“

Na další fotografii byl nějaký člověk prodírající se džunglí, a tak byla poněkud rozmazaná. A tohohle?

„Ne.“

Když spatřila třetí fotografii, Anna ztuhla, ale rychle se ovládla. O tomto muži jí otec řekl, že je to Gustavo dél Pino. Snažila se, aby to neprozradily její oči. Zavrtěla hlavou. „Ne.“

Agent GRU přikývl a strčil si fotografie do kapsy. „Je váš otec loajální kubánský občan?“

„Ano,“ odpověděla Anna ostře. „Je vlastenec, bojovník na straně Vůdce. To přece víte. Proč mi kladete takové hloupé otázky?“

Muž to ignoroval. Ještě půl hodiny jí kladl další otázky, zatímco si pohrával s perem. Byly zaměřeny na to, co si její otec myslí o režimu a situaci národa.

Potom náhle změnil téma a začal se bavit o bezvýznamných věcech: o potěšení z létání a příjemné vůni oceánu, která sem vnikala otevřeným oknem.

Anna měla v duši zmatek. Bylo zřejmé, že se její otec dostal do vážných potíží. Alespoň však nevěděli, kde je. Znamenalo to, že utekl. Ale kam? A jak? S tím dél Pinem? A co bude s Pilař? A co s ní?

Nakonec ji agenti opustili. Vstala a prošla se po místnosti. Postupně se její úzkost začala měnit ve zlost. Co znamená tahle perzekuce jejího otce a její rodiny? Všichni jsou přece dobří Kubánci. Dokazuje to přece celý je jich život.

Agenti se vrátili a výslech začal znovu. Protestovala a požádala je, aby jí řekli, proč se tenhle nesmysl vůbec koná. Počkali, až domluví, a potom pokračovali, jako by byla vůbec nic neřekla.

Bylo skoro šest večer, když ji konečně propustili. Mlčící agent ji doprovodil až k východu z budovy. Pak ji sledoval, jak přechází letištní plochu k šatně pilotů.

Pilař v pionýrském stejnokroji, s knihami a tenisovou raketou se tvářila uraženě, když Anna zastavila vůz před její školou. Dívka nastoupila a zamračila se.

„Máš zpoždění,“ řekla podrážděně.

„Nedáš mi pusu?“

Pilař se k ní naklonila a vlažně ji objala. Byla to hezká čtrnáctiletá dívka s dlouhými rovnými hnědými vlasy, tmavýma očima a ústy, která se dokázala rozechvět bolestí či svěsit v koutcích, když se zlobila. Ta ústa se však také uměla rozevřít v tak čistém zářivém úsměvu spolu s tmavýma očima jiskřícíma vzrušením, až Annu pokaždé samou láskou zabolelo u srdce.

„Proč ses opozdila?“ zeptala se Pilař.

„Byl poplach.“

Pilař zakroutila hlavou. „Cože?“

„Kvůli rybářské lodi.“

„Vyprávěj mi o tom.“

Anna ji pak vyprávěla vymyšlený příběh a celou dobu pozorovala dceru, jak s bystrým výrazem v očích naslouchá. Srdce měla ale těžké jako kámen.

Vešla tiše do domu a naslouchala. Byl klidný, ale ticho působilo jako bezvětří před bouří. Pilař se kolem matky protáhla do obývacího pokoje.

„Dědo?“ zvolala dívka. „Dědo, jsi tady?“ Naslouchala a pak se obrátila. „Kde je?“

„Možná někde na návštěvě.“

„Ale to on nikdy nedělá.“

„Dnes ano,“ vyštěkla Anna a hned toho litovala. Objala dceru. „Odnes si své věci, miláčku. Připravím večeři.“

Pilař vyšla před dům. Anna cítila, jak ji zalévá vlna strachu. Došla k oknu u hlavních dveří a vyhlédla ven. V houstnoucím šeru si dvě děvčátka v tričkách s Flinstounovými hrála před sousedním domem. Jakási stará žena seděla na schůdcích s mladíkem v obnošené kožené vestě, který hrál na kytaru.

Ulicí tiše projel modrý moskvič. Spatřila v něm dva muže, kteří se otáčeli, když ji míjeli. Bílé košileguayabera a tmavé brýle. Muž na pravém sedadle byl mlčící agent z Marielu.

Dobrý bože, pomyslela si Anna.

00:09

Jack sledoval, jak se k nim noci blíži bouře a nálada se mu s větrem zlepšovala.

Kolem desáté hodiny klesl barometr na 757,42 milimetry, dva milimetry pod normál. Vítr dosahoval skoro čtyřiceti kilometrů v hodině, poryvy až pětapadesát, a vzdul hladinu v dlouhé příčné, téměř pětimetrové vlny, přicházející od jihojihovýchodu.

Bengál zachycoval vlny levou stranou přídě, ta se pravidelně zvedala a znovu klesala v úžlabí vln. Přes příďové pažení se přelévala voda a zpěněná stékala po přední palubě dozadu. Loď se mírně kolébala i příčně, zejména na pravobok, ale rychle se opět vyrovnávala.

Na severní obloze dosud svítily hvězdy. Tmavé hrozivé vlny přicházely klidné bez hřebenů a jejich přední strana se dosud netříštila, ale zůstávala hladká a třpytila se ve svitu hvězd.

Ashdown si oblékl žlutou nepromokavou vestu, kterou našel pod palandou v Boylově kajutě. Byla omotaná kolem staré zkrácené kulovnice Mannlicher, s šesti náboji nacpanými do pažby.

Většinu času velel kormidelníkovi z levého křídla můstku. Stál venku a nohama vyrovnával podélné i příčne kolébání lodi a vnímal, jak vítr fouká přes bariéru a přináší s sebou silnou vůni volného oceánu, bouře a prostoru.

O’Mallaugh se rozhodl zůstat v kabině a Jackovi dal jen instrukci, aby ho průběžně informoval o situaci. Collins přišel na můstek dvakrát a přinesl Jackovi nejnovější zprávy o počasí. Monitoroval rádiové vysílání z meteorologického střediska v Kapském Městě a Rádia Port Louis na ostrově Mauritius, dobrých třináct set kilometrů na východ od jejich současné polohy.

Vypadal vyčerpaně a podivně vyzáble. „B-o-o-že na nebi,“ úpěl. „Myslím, že jsem právě vyblil svou nešťastnou prdel.“

Jack se na něho zašklebil. „Cucej kousek ledu, Keyshawne. Někdy to pomáhá.“

Collins se se sklíčeným výrazem v obličeji popadl za břicho. „Do prdele, už je to tu zas.“ A rychle zmizel.

Zpráva o počasí oznamovala, že tropická deprese se rozvinula v mírný cyklon směřující na severovýchod. Momentálně se nacházel na 28°52’ jižní šířky a 51°12’ východní délky, asi čtyři sta kilometrů jihovýchodně od jejich lodi.

V jedenáct hodin byl barometr na 754,12 mm. Hvězdy už zmizely a vítr zesílil téměř na šedesát kilometrů v hodině, s poryvy do pětasedmdesáti. Vlny s bílými hřebeny dosahovaly výšky od šesti do sedmi metrů.

Jak se Bengál zvedal z hlubokých úžlabin vln, odchyloval se od kurzu. Jack přikázal kormidelníkovi, aby udržoval kormidlo stále vychýlené vlevo, aby příď zůstávala v kurzu. Příčné kolébání sílilo. Sklonoměr často ukazoval dvaadvacetistupňový nakloň na pravobok s pomalým návratem.

Jack cítil, jak se loď po každém zhoupnutí vpřed a částečném vynoření šroubu vždy několik sekund prudce otřásá. Aby zmírnil běh strojů naprázdno, zazvonil dolů Pepperovi a přikázal mu snížit rychlost na šest uzlů.

Za půl hodiny zavolal Pepperovi elektrickým telefonem. „Šéfe, začíná být hrozně líná při vyrovnávání příčného kolébání. A pořád mám dojem, že se šroub točí naprázdno.“

„Jo,“ zahulákal Jeremiah. „To je tím blbým dřívím. Není dost těžký. Sedí moc vysoko.“

„Kolik paliva máte v nádržích na pravoboku?“

„Třicet procent.“

„Myslím, že by bylo lepší, kdybychom loď zatížili.“

Pepper zasykl. „Hrozné“ nerad si nechávám zasvinit nádrže slanou vodou. Ale myslím, že je to rozumný.“

„V pořádku, přečerpejte palivo a začněte zatěžovat. Dejte mi vědět, až to bude hotovo.“

„Ještě něco,“ řekl Pepper. „Během poslední půlhodiny poklesl trochu tlak. Myslím, že to nový těsnění na kotlech uchází.“

„Hrozí nebezpečí, že ztratíme páru?“

„O to nemějte strach. Udržíme ji nahoře. Ale sakramentsky budeme potřebovat čas na opravu, až budeme tankovat v Kapským Městě. Musíme předělat to pitomý těsnění a omotat nějaký trubky.“

Jack nahlásil situaci kapitánovi. O’Mallaugh jen vyjádřil souhlas. Brzy nato se spustil déšť a do pažení můstku bubnovaly těžké kapky. Spárami v bočních dveřích pronikala vodní sprška.

Jack opět vyšel na křídlo pravoboku. Kapky deště ho bičovaly do tváře. Náhle se silně zablýsklo. Na okamžik všechno strnulo v nehybném obrázku - příďová paluba s vrstvou pěny jako sněhovou závějí, ostrá hranatá ložiska jeřábových stojanů. Nad lodí visela nízká mračna, hustá jako naftový dým.

Šťastně se ušklíbl tváří v tvář bouři. Všechno v jeho nitru se zaktivovalo, jako by byl nasál energii kvílejícího větru. Všude kolem sebe slyšel a cítil napětí lodi. Skřípěla, úpěla a praskala. A teď ještě začaly zlobit kotle. Ale zaplaťpánbůh, tahle stará lady byla přesto pevná, jak tvrdil Pepper.

Těsně před půlnocí ho přišel vystřídat O’Mallaugh. Měl zarudlé oči, jako by právě vstal z postele. Jack mu podal aktuální hlášení o stavu lodi a snažil se přitom překřičet vítr.

Kapitán přikývl. Zkontroloval kurz a pak vystoupil na křídlo. Vzápětí byl zpátky, obličej rudý od poryvu deště. Z vousů mu kapala voda.

„Pane, žádám o povolení držet další hlídku,“ řekl Jack.

O’Mallaugh si otřel obličej a zíral na něho. V levém oku se mu zaleskla zlatá skvrnka. Zabručel: „Máte rád vítr, že jo?“

„Ano. Rád bych dostal loď z téhle bouře.“

Kapitán okamžitě přikývl. „Dávejte pozor na tu páru.“ A vrátil se do své kajuty.

V kolébající se a horkem zužované strojovně se Pepper činil, jak mohl. Šplhal nahoru dolů po žebřících, kontroloval ložiska, rozzlobeně zíral na měřidla tlaku a indikátory čerpadel, zatímco se palivo vyčerpávalo z nádrží na pravoboku, aby mohly být naplněny mořskou vodou.

Po celou dobu naslouchal a svou malou hlavu se zálesáckým kloboukem nakláněl ke straně jako pták snažící se rozeznat zvuky země. Naslouchal těžkopádnému rytmickému chodu strojů a hřídelí, temným zvukům sajících čerpadel, bouchání a syčivému lomozu strojovny.

Únik páry z kotlů ve skutečnosti zjistil dlouho předtím, než se na těsnění ukázaly kapky vody. Zachytil jej jako nezvyklé syčení překryté normálním hukotem kotlů. Nakonec si toho všiml i Vogel, jeho první pomocník.

Němec s postavou běžce na dlouhé tratě a překvapivě basovým hlasem řekl: „Něco se děje s kotly, šéfe.“

Podle toho, odkud syčení přicházelo, si byl Jeremiah naprosto jist, že k úniku dochází spíš v místech usazení trubek než z trubek samotných. Netěsnost je však připravovala o vodu. Dříve či později poklesne množství vody natolik, že budou muset nabrat do potrubí mořskou vodu. Ta však může poškodit trubky kotlů usazeninami soli.

Měřidla teď ukazovala tlak 13.85 kg na centimetr čtvereční. Zatímco Jeremiah mžoural na špinavá měřidla kotle, tlak náhle klesl. Vychrlil spoustu nadávek.

O pár sekund později se obrovským prostorem strojovny rozezněl vysoký tón píšťaly. Byl to varovný signál ventilu vysokotlakého válce. Potom vypadly středotlaké a nízkotlaké válce.

„Vogele,“ zahulákal, „hlídej hlavní cirkulační čerpadlo. Běží moc rychle. Musíme vyřadit kondenzační potrubí.“

Vogel pracoval se škrticím ventilem, který bránil proběhnutí stroje, kdykoli se lodní šroub vynořil z vody. Obrátil se a po žebříku vylezl na druhou úroveň, zmizel za sloupem stroje a běžel k hlavnímu kondenzátoru.

Pepper spěchal do zadní části kotelny k panelovému rozvaděči u regulátorového pultu. Loď se v tom okamžiku začala naklánět na pravobok a základové palubníky skřípěly jako lámající se polena. Otevřel spínačový kryt.

„Napouštěj,“ zařval na Vogela do pískání bezpečnostních ventilů. „Teď! A kontroluj zásobník horké vody. Podívej se, jak prosakuje mazání.“

Vogel poslechl a otočil kolem ventilu, který spojoval přívodní potrubí kotle s hlavním cirkulačním čerpadlem u kondenzátoru. Tohle hlavní potrubí přivádělo neustále proud mořské vody přes hlavní kondenzátor. Jeremiah okamžitě začal zavírat regulační vyrovnávací přívodní čerpadlo.

Loď zůstala viset několik mučivých okamžiků ve shybu a pak se pomalu vyrovnala. Trvalo pár sekund, než se potrubí kotle naplnilo mořskou vodou. Následovalo několik tlumených výbuchů v kotlích. Přiměly Malajce, který je obsluhoval, aby uskočil.

Pepper křikl na Vogela, aby se vrátil ke škrticímu ventilu a běžel k čelu kotlů. Jak slaná voda začala natékat do kotlů, částečky soli se okamžitě zahřívaly, rozpínaly a praskaly. Tyto výbuchy mohly poškodit ohnivzdorné obložení natolik, že by došlo k zážehu.

Když se Jeremiah dostal k čelní stěně, přední kotel s divokým zasyčením zhasl. Okamžitě otočil uzávěrem paliva a vypnul hořák. Syčení ustalo. Ozvala se prudká rána. Unikající pára začala znovu syčet. Až na druhý pokus kotel naskočil a nezhasl.

Jeremiah rychle zkontroloval tlakoměry. Tlak pomalu stoupal, až dosáhl normálu.

Zazvonil elektrický telefon. Pepper spěchal k regulátorovému pultu a zvedl sluchátko. „Ano?“

„Zdálo se mi, že se dlouho neozýváte, Jeremiahu,“ řekl Ashdown slabým hlasem. „Jaký je stav kotle?“

„Pouštíme do něj sůl.“

„Neucpe se dřív, než dojedeme do Kapskýho Města?“

„Vydržíte.“

„Podle poslední zprávy o počasí proplujeme středem bouře asi ve tři nula nula.“

Jeremiah zabručel a natáhl se k bedně s pivem pro čerstvého Fostera. „To je moc zlý,“ řekl. „Právě to začínalo být zajímavý.“

Ve tři hodiny byl barometr na 752,85 milimetrech, ale už neklesal. O půl hodiny později začal zase stoupat a vítr změnil směr. Vanul teď zpředu z levoboku. Už se zatíženými nádržemi dosáhl Bengál normálního tempa.

Ve čtyři přišel na můstek O’Mallaugh, stále ještě se zarudlýma očima, a táhla z něho silně whisky. Barometr stoupl na 758,19 a jak vítr, tak vlny podstatně zeslábly. Jack předal hlídku, ale ještě chvíli zůstal na boku můstku.

Obloha se postupně vyjasňovala, až se ukázal stále širší pás hvězd. Jak jejich svit sílil, spatřil Jack mohutnou tmavou záď bouře pohybující se na východ a na sever. Neproniknutelná stěna černých mraků jako by ležela nehybně nad mořem. Sem tam se v hloubi této masy objevila světla blesků, vyznačující jako záblesky pevnostních děl okraje mraků a rnoře.

Jack pocítil únavu. Byl na nohou už dobrých dvaadvacet hodin. Avšak zbytek síly bouře v něm stále ještě setrvával. Netrpělivé sestoupil na hlavní palubu a zamířil vpřed podle bezpečnostního lana na levoboku.

Nezvykle teplý vítr vanul silou patnácti uzlů. Vlny teď byly jen čtyři a půl metru vysoké a příď lodi se nořila do vody jen tak hluboko, aby ji odhazovala nahoru a nazad, a vítr ji pak rozprášil a proměnil ve vodní tříšť.

Došel až na příď. Promočený a roztřesený se opřel o kryt stanoviště hlídky. Vlajková žerď se chvěla ve větru. Pod sebou slyšel sykot uhánějící přídě, rozrážející vodu.

Vyjasnilo se ještě víc. Nejzářivější hvězdy postupně mizely v perleťově zbarveném moři, rozpínajícím se od jižního obzoru. Moře samotné bylo šedé jako cín, ale už jej netříštily zpěněné hřebeny vln.

Uslyšel za sebou brebentění Tuna a ranní hlídky, přicházející po hlavní palubě. Odvazovali bezpečnostní lana, kontrolovali palubní stroje a uzávěry palubních jícnů, aby zjistili škody.

Jack spatřil hejno delfínů, blížících se oď jihu, jak klouzají šedými vlnami; jejich lesklé hřbety se na okamžik vynořily z voďy a ve vzďuchu vypadaly, jako by byly z černého plastu, než se znovu potopily a zmizely z dohledu.

Delfíni se pustili za hejnem létajících ryb, které na hladinu vyneslo víření bouře. Hejno se rozprchlo v prudkých poryvech bičované vody. Jeďnotlivé ryby pak stovky metrů prorážely hladinu a plachtily nad ní. Stříbrné boky se jim leskly a hrudní ploutve vypadaly jako průzračná křídla.

Najednou se Jackovi zastavilo srdce.

Jeden z delfínů byl čistě bílý.

O pár sekund později uslyšel výkřiky námořníků. Spěchali k pažení na pravoboku a vylézali na špalky a úvazníky, aby viděli na moře.

Gestikulovali a brebentili se strnulými tvářemi.

Spatřit bílého delfína je pro námořníka jedno z nejzlověstnějších znamení.

00:70

DAMAŠEK, SÝRIE 12. ZÁŘÍ

Pět dni se duff skrýval v Damašku. Věděl, že Hibrílovi příbuzní ho budou hledat a pozorovat letiště i autobusová a vlaková nádraží. Isfahán je jistě informoval o souboji a dosvědčil, že Hibríl zemřel bez hanby.

Šlo rovněž o syrskou muchábamt, tajnou policii. Sledovala lidi a prováděla všude identifikační kontroly. Využila smrti známého teroristy jako záminky pro zatýkání Muslimských bratří a dalších odpůrců režimu. V tomhle zmatku by mohl být snadno zadržen.

Bydlel v jednolůžkovém pokoji nad krámem s kořením a léčivy v Suk al Hamádíjja, v zastřešeném tržišti ve Starém Damašku. V omšelém pokoji bylo lůžko a malý stůl, ale voněl tu česnek, skořice a citrony. Majitel krámu v přízemí byl vychrtlý jako vězeň z koncentráku. Zásuvky měl plné léčivých bylin a talismanů, v lahvích kozlí penisy a ptačí embrya k povzbuzení mužské pohlavní síly.

Duff zůstával přes den v pokoji, seděl u jediného okna a pozoroval, jak chovatelé cvičí na střechách své poštovní holuby. Na ulici prodávali mladí muži v kožených vestách pašované americké cigarety a špinavé děti v krámcích a stáncích sledovaly v televizi kreslený film Kapitán Madžed.

Teprve až uslyšel z magnetofonu muezzinovu výzvu, aby se věřící dostavili k večerní modlitbě, a viděl, jak se minarety Umájjovské mešity rozzářily mlhavě zeleným světlem do noci, odvážil se vyjít ven a toulat se bez cíle. Někdy se vracel s krabicemi mulukhije a labne, směsí špenátu a přepasírovaného jogurtu. Nic jiného nedokázalo jeho tělo strávit. Když se mu podařilo upravit zažívání, měl zelenou, odporně zapáchající stolici.

Nakonec musel stejně riskovat, když chtěl odjet do Jeruzaléma. Rozhodl se pro cestu po zemi - taxíkem. Protože cestování ze Sýrie přímo do Izraele bylo ilegální, rozhodl se, že pojede nejdřív do Ammánu v Jordánsku a tam překročí otevřenou hranici do Jeruzaléma. Taxík byl potlučený Ford Galaxy s malými zvonečky a plastovými hrozny zavěšenými na zpětném zrcátku. Řidič, beduín s jordánským prízvukem, se jmenoval Sálim. Kolem krku měl omotaný špinavý ručník, bez ustání kouřil a jezdil velmi rychle, přičemž používal čtyř různých houkaček, aby zahnal lidi z cesty.

Trvalo jim tři hodiny, než se dostali do Deta na jordánské hranici. Celou cestu nikoho nepotkali. Vozem profukoval horký vítr a Sálim si prozpěvoval spolu s libanonským popovým zpěvákem Fayruzem písničku z magnetofonové kazety.

Duff seděl tiše na pravém předním sedadle a díval se ven na horkem se chvějící, hnědozeleně zbarvená kamenitá pole. Jakmile se pohnul, ozvalo se jeho zranění. V sobě měl však horší chorobu, které se nikdy nezbaví. Ta bolest projíždějící mu břichem číhala jako tichý přízrak ve stínu.

Na hranici musel vytáhnout žlutou syrskou vízovou kartu, ale švýcarský diplomatický pas dosud fungoval, přestože se pohraniční hlídce zdál poněkud podezřelý.

Trvalo jim další hodinu a půl, než dorazili do Ammánu. Nejprve projeli kdysi krásným římským městem Jereš. Potom se museli vmísit do hektického dopravního ruchu Ammánu, aby Sálim mohl natankovat. A pak se obrátili na západ, směrem do Izraele.

Bylo brzy odpoledne, když řidič zastavil na náměstí AI Málek u Allenbyho - Husseinova mostu, který odděluje Jordánsko od Izraele. Tam už taxíky nesměly. Duff se svým zavazadlem přešel pěšky na druhou stranu. Dole tekla řeka Jordán, spíš potok se špinavou, hnědou vodou.

Duffovi trvalo téměř hodinu, než dostal v izraelské pohraniční kanceláři vízum. Pak si najal taxík. Minuli opuštěný uprchlický tábor v Maale Adumin. Podél dálnice stáli izraelští vojáci a stopovali. O třicet minut později projeli Damašskou bránou do Starého Jeruzaléma.

Malý, ale dobře zařízený byt byl v židovské čtvrti Starého Jeruzaléma, blok od Ha-Kotel Ha-Ma’aravi - Zdi nářků.

Duff, příliš unavený než aby si sám sehnal nějaké ubytování, zašel drze na oddělení pro ubytování zahraničních Židů v Růžovém parku a požádal o pomoc při hledání bytu asi na měsíc. Řekl úředníkovi, že ho švýcarská vláda vyslala na informační cestu do Negevu. A tak mu přidělili tenhle byt.

Úředník se zmínil o tom, že tam před ním bydlel mladý manželský párek, poručici izraelské armády. Před měsícem byl manžel zabit při nepokojích v Gáze.

Když se Duff procházel po pokojích, objevil stopy nedávné přítomnosti manželů - vůni vody po holení, zbytky parfému v koutech, pár zapomenutých suvenýrů a v jedné zásuvce zarámovanou fotografii dvou hezkých energických cizinců v zelených pracovních uniformách v nějakém kibhucu. Duff ji postavil na psací stůl.

Posadil se na postel. Byl vyčerpaný, únava na něho dolehla jako olověná rukavice. Lehl si a ihned usnul.

Propadl se do hlubin polotmy, kde zvuky zněly tlumeně, z jejíž trhlin, kterými vál chladný větřík, k němu promlouvaly nesrozumitelné hlasy.

Probudil se po delší době a zjistil, že větřík sem vane oknem. Byl studený jako na horách a voněl borovicemi a cedry. Nastala noc.

Ležel a naslouchal svému tělu. Připadalo mu, jako by se v něm malé housenky bource morušového živily jeho vnitřrtostmi. Smrt. Zíral do stropu. Vzorek uvadlých listů prosvítal malbou. Přemýšlel o umírání.

Jaká ironie osudu! V životě viděl přicházet smrt vždycky rychle - výbuch střelného prachu, vlhký šelest řezu nožem. Okamžitě. Předpokládal, že ta jeho bude podobná. Celá ta věc byla nepřijatelná.

V koupelně se prudce vyzvracel, dávil se, až ho rozbolelo vystouplé břicho. Zvedl hlavu a podíval se na svou tvář v zrcadle. Byla vyzáblá, bledá, s šedým nádechem, známkou odumírajících tělesných funkcí.

Zasmál se na sebe a sám sobě opětoval úsměv. Posmrtná maska. Překvapilo ho, jak se podobá vyzáblému Richardu Burtonovi v jeho posledních dnech života.

Podařilo se mu oholit. Pak na sebe pustil horkou vodu v plastovém sprchovacím koutě se závěsem s myšákem Mickeyem. Převázal si ránu a oblékl si čisté, ale pomačkané šaty. Nakonec si učesal vlasy a otevřel vstupní dveře.

Stála tam.

Jmenovala se Talia Rosenfeldová.

Vyjekla, když ho spatřila, a na její půvabné tváři bylo vidět, že je šokovaná. Rychle k Duffovi přistoupila a objala ho. Ucítil bolestně známou vůni jejích vlasů a dotek jejího těla ve svých pažích.

Tiše plakala, oči zalité slzami. Posadila se na okraj postele a hleděla na něho. „Vždyť ty umíráš,“ řekla s vyděšeným překvapením.

Pohlédl na ni bez komentáře.

Talia, vyšší důstojník Mosadu, byla hloubavá dvaačtyřicetiletá žena s krásnýma hnědýma očima a jistou dávkou půvabné vyrovnanosti, která se občas měnila v návaly vzteku či touhy. Po čtyři roky, které předcházely jeho propuštění, byli s Duffem milenci.

Posadil se na židli. „Našlas mě rychle,“ řekl. „To mi imponuje.“

„Zachytili jsme tě již v Káhiře. Když byl Klein zabit, měli jsme podezření, že ses vrátil.“

„I v Růžovém parku?“

„Ano.“ Prohlížela si ho. „Co je to? Rakovina?“

„Ano.“

„Našels ty ostatní?“

„Jednoho. V Damašku.“

„Kdo byl další?“

„Jeden Syřan jménem Taufik Nidali. Bylo mi řečeno, že vaši lidé ho možná už zabili. Je to pravda?“

Přikývla. „Ano. V poušti.“

Duff se zhluboka nadýchl a pomalu nechal vzduch unikat z plic.

Talia si prsty prohrábla vlasy. Byly nádherné, bohaté a zdravě silné. „Máme podezření, že jde o něco jiného,“ řekla. „Víme, že tě v Anglii kontaktovala MI-6. Byl to Leigh-Simmons?“

„Vy jste ale důkladní.“

„A čekal bys něco jiného?“

„Ne.“

„Co chtějí?“

„Nenapadlo vás to ještě?“

Vstala a rozhlédla se po pokoji a na okamžik se zarazila, když zvedla fotografii obou poručíků. Roztržitě si ji prohlédla a pak ji opatrně postavila zpátky na místo. „Jak se o té krádeži dověděli? Znají naše kódy?“

Pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

„Zřejmě přesně nevědí, co bylo ukradeno, že?“ Obrátila se k Duffovi. Ne“

Oči plné bolesti jí na chvíli změkly. Velice tiše řekla: „Duffe, prosím tě, moc do toho nevrtej. Nemůžeme dovolit, aby se o tom svět dověděl.“

Usmál se. „A co uděláte? Umlčíte mě?“

„Co bys udělal ty?“

„Umlčel mě.“ Zachechtal se. „Poněkud zbytečná námaha, neřekla bys?“

„Bože, na to se bojím jen pomyslet.“

„Je to rudá bomba, že?“

Rychle zvedla hlavu. Zírala na něho.

„Tak to je tedy. Je to špatné,“ zamručel.

Pokoj naplnilo ticho. Vtom se ozval zvuk sirény, jakoby kvílivé stanovisko prorockého komentáře toho, co bylo právě řečeno.

Nakonec se Duff zeptal: „Víte, kdo to udělal?“

„Máme silné podezření. Nová irácká teroristická skupina, která si říká KIE - Kanun ittáni Elhamar. Mají už na kontě vraždu a atentát v Eilatu.“

Odmlčela se. Pak řekla melancholicky: „Pamatuješ na Eilat? Na víkend, který jsme strávili v té malé chatě na pláži?“ Hleděla k zemi a vzpomínala. „Pili jsme to hrozné jahodové víno a pak se milovali celý…“

„Nech toho,“ řekl příkře.

Oči jí znovu zvlhly. Odvrátila se od něho, došla k oknu a vyhlédla ven. Nad Starým městem zářil veliký Skalní dóm. V noci vypadal jako gigantický zlatý padák, osvětlený zevnitř velice jasnou nažloutlou září, jako by se byl právě lehounce snesl k zemi.

„Formulovala přesně KIE své hrozby?“ zeptal se.

Přikývla a vrátila se. „Několik. Jedna z nich vypadá obzvlášť zlověstně. Obsahuje výňatky staré perské básně, která hovoří o zničení města Lagaš králem Chammurapim.“ Zmlkla a zamračila se.

„No a?“

„Jeden verš říká - cituji: ‚Celou zem navštívila smrt a tma v mžiknutí oka‘.“

„V mžiknutí oka,“ opakoval Duff a přikývl. „To je skutečně zlověstné.“

Talia opět usedla na postel. „Prošli jsme celou báseň aspoň stokrát a hledali klíč. Jedno jsme objevili. Původní báseň hovoří o Chammurapim jako o ‚Lvu pouště‘.

Verze KIE je poněkud odlišná. Ta ho nazývá ‚Tygrem pouště‘. Nevíme, proč tahle změna.

„Že by chybný překlad?“

„Možná, ale toho přídomku je užito ve třech konkrétních případech.“

„Co si o tom myslí vaši lidé?“

Pokrčila rameny. „Že je to velmi nezvyklé a zcela vyšinuté. Staří Peršané nikdy neužívali zvláštní výraz pro tygra. Dokonce o něm nikdy ani nemluvili. Byl prokletý.“

„Potom ta chyba musí být úmyslná.“

„Taky si to myslíme.“

Duff zamyšleně svraštil čelo. „V tom je ten klíč, Talio. Ti lidé se vám vysmívají. Jsou jako bojovníci, kteří vám před bitvou přesně řeknou, co chtějí udělat, a pak vás vyzvou, abyste jim v tom zabránili.“

„Ano, souhlasím. Ale jak to máme udělat?“

„Nevím. Nevzdávejte to. Znáte klíč.“

Hovořili dlouho do noci. Tichý podtón města slábl, až docela utichl. Noční vzduch se ochladil. Nakonec prohlásila, že musí odejít. Mlčky se objali, pak odešla. Pokoj se náhle zdál nesnesitelně prázdný.

Duff ležel na posteli. Aniž by chtěl, hlavou se mu horlily myšlenky. Nemohl se jich zbavit. V srdci měl smutek. Vztek a nepokoj, které ho držely na nohou, měl už za sebou. Smysl pomsty, její katarze, mu teď připadaly stejně prázdné, jako tento pokoj.

Před úsvitem se opět divoce přihlásila nemoc. Ležel zalitý potem a myslel, že umírá.

00:11

KAPSKÉ MĚSTO, JIŽNÍ AFRIKA 14. ZÁŘÍ

„Všecky je zavřete a zamkněte do zadní nástavby,“ nařídil O’Mallaugh, „jakmile budeme uvázaný u přístaviště.“

Šokovaný Ashdown na něho pohlédl. Stáli na pravém křídle můstku, dívali se dolů na palubu a pozorovali, jak muži připravují loď k upevnění.

„Cože?“ zeptal se.

„Všechny do zadní nástavby,“ zavrčel kapitán. „Neslyšíte snad?“

„To nemůžeme udělat. Je to proti mezinárodnímu právu.“

„Vyserte se na právo. Chcete snad, aby nám zdrhli z lodi? Ten pitoměj bílej delfín ty smrady hrozně vystrašil. Budou odtud utíkat jako krysy, jestli je nezastavíme.“

„Opakuju, pane, že je to jasné porušení…“

Kapitán se prudce obrátil: „Nebudu se s vámi hádat, Ashdne,“ zavrčel. „Buď je tam zavřete sám, nebo vás zavřu s těmi bastardy.“

Jack na něho dlouho zíral a pak se otočil. Sestoupil na hlavní palubu, aby rozdělil příďovou a záďovou upevňovací skupinu.

Na rozkaz náčelníka přístavní správy Kapského Města zůstal Bengál stát pět kilometrů od Stolové zátoky kvůli kontrole nákladu. Všechny lodi připlouvající do Kapského Města musely být zkontrolovány kvůli pašování munice dřív, než směly vplout do přístavní zóny.

Na motorovém člunu přijeli dva inspektoři. Měli neposkvrněné bílé uniformy a mluvili anglicky s afrikánským přízvukem. Prohléďli metodicky náklaďové prostory, strojovnu i ubikace.

Když skončili, povolili, aby loď pokračovala v plavbě do velkého pobřežního komplexu suchých doků, ležících jeden a půl kilometru uvnitř ohybu Stolové zátoky, za účelem opravy kotlů a tankování.

O’Mallaugh provedl loď kolem přístavního kontejnerového skladiště a Duncanova doku. O čtyřicet minut později ji hladce zastavil v doku číslo tři.

Byla to přímo gargantuovská struktura, jakési plovoucí město s hrozivými, sazemi pokrytými jeřáby, s dílnami a tankovacími portály. Kotvily tu již dva středně velké tankery a na všech palubách se hemžily pracovní čety s nástroji.

Blížilo se poledne. Od jihu vál teplý vítr a zahalil Stolovou horu přikrývkou mračen. Poněkud blíž ležely v jasné sluneční záři zelené svahy Čertova vrchu, Signálního pahorku a samotné město.

Jack shromáždil celé palubní mužstvo na záďové palubě u nákladového prostoru číslo pět. Muži se mračili a hleděli na něho nehybnýma orientálníma očima. Tun ho odvedl stranou.

„Pane,“ vyštěkl a odkryl své krvavě rudé dásně. „Kapitán chce mí hoši zavřít dovnitř?“

„Ano.“

„Zavřít? Jako do kriminálu?“

„Ano.“

Tun zavrčel. „To ne správné, pane. Proklatě, já myslet, mí hoši možná neposlechnout.“

Jack stočil zrak ke Kapskému Městu. Provoz na bulváru Stolové zátoky byl hustý, sluneční světlo se odráželo od zrcátek a chrómu aut jako výstřely z pušek. Pohlédl nazpět.

„Nedovol jim neuposlechnout rozkazu, Tuně,“ řekl pomalu. „Kapitán tu bude mít do pěti minut policii. Obviní je ze vzpoury.“

Bocman zavrtěl rozzlobeně hlavou. „Já být na moři dlouhá doba. Tohle do prdele ne správné. Kapitán řekl já jít dovnitř taky?“

„Říkám, že ty ne.“

Tun se dal s muži do řeči a křičel na ně malajsky. Stáli kolem, dívali se do země a na Jacka. Ale nakonec všichni pomalu prošli jedinými dveřmi do zadní nástavby.

Byla to ocelová bedna rozpálená jako pec. Skrývala záložní kormidelní mechanismy a šachty vedoucí dolů k tunelu hlavní hřídele, sloužící ke kontrole a opravám. Za války byly v nástavbě ubikace dělostřeleckého mužstva.

Od palubního zábradlí je pozoroval Pepper. Když Jack přišel nahoru, neradostně se zasmál. „Ti mládenci jsou pěkně naštvaní.“

„Mají k tomu dobrý důvod,“ okomentoval to Ashdown. „Tohle svinstvo se mi nelíbí, Jeremiahu. O’Mallaugh pořádně ujel.“

„No jo, máš docela pravdu. Jenže chápej, že on ji má někdy taky. Tihle Malajci by z lodi vzali roha, jen co by se setmělo. Vyděsil je ten delfínem. Pro ně je tahle loď a všechno na ní prokleté.“

„A co tvá černá parta? Přikázal je kapitán taky zavřít?“

„Ne. Ale já ty smrady nechávám pořádně makat při izolování trubek, než aby je napadlo myslet na útěk.“

Jack zabručel. „Stejně se mi to nelíbí.“

Bylo kolem poledne a Jeremiah držel slovo. Pořádně proháněl svou černou partu spolu se dvěma statnými afrikánskými lodními instalatéry při zavařování nových trubek.

Byl to únavný proces instalace a pak roztápění, aby se potrubí zkontrolovalo a odstranily se saze. Velké kotouče černého dýmu se co chvíli valily z komína a chrlily povlak lepkavých sazí na střední nástavbu i palubu.

Záďová nástavba se pekla na slunci.

Protože byl bez palubního mužstva, rozhodl se Jack využít čas ke kontrole lodi. S Tunem a podložkou s papíry v ruce prošli všechno, nahlíželi do kajut a chodeb a kontrolovali nouzové vybavení záchranných člunů.

V ubikacích mužstva Jack ucítil silný zápach marihuany. Našel tři ukryté dávky a rezavou brokovnici kalibru 22 a zabavil je. Celou tu dobu byl Tun zamračený a téměř nepromluvil.

V jedné chvíli si Jack všiml Džadída, jak vykukuje z kajutních schůdků na člunové palubě. Byl bledý, vypadal unaveně a měl špinavou košili. Pokud šlo o Collinse, jeho náhlá mořská nemoc ustoupila s pozoruhodnou rychlostí.

Jack ho našel v rádiokabině, jak poslouchá jihoafrické stanice a krmí se bonbony Blue Tiger. Collins mu nabídl šálek kávy.

„Poslechni si tohle,“ řekl Keyshawn, „chytal jsem stanice Xhosa. Nejsilnější je WKSI v Goodwoodu.“ Zasmál se. „Ta pitomá xhosština zní, jako by měl hlasatel v puse kuličky na cvrnkání. Ale hrají prima muziku. Připomíná to ten starej dobréj čistéj ploužák.“

„Možná máš v sobě nějakou tu xhoskou krev, Keyshawne.“

„Hovno,“ prohlásil Collins znechuceně. „Jsem Swahili, člověče. Seru na tenhle jihoafrickej kmenovej žargon. Táta mi jednou řekl: Jseš Swahili, hochu, na to nikdy nezapomeň‘. Tak tedy nezapomínám.“

Chroupal bonbony a znělo to jako louskání buráků. Chvíli si Jacka prohlížel. „Kdy kapitán pustí ven ty malajský kluky?“

„Až vyplujeme.“

„To se mi nezdá férový. Ta zasraná bedna musí bejt už teď rozpálená na dobrejch pětašedesát stupňů. Vždyť se tam ti chudáci upečou.“

Jack pil mlčky kávu.

„V čem je vlastně problém? Viděli nějakou pitomou bílou rybu a jsou z toho posraní. Proč? Už dávno jsem přišel na to, že nemá cenu lekat se ničeho bílýho.“

„Námořníci jsou pověrčiví. Věří na předtuchy a špatná znamení.“ Podíval se zlomyslně na Collinse. „Teď jsi na palubě prokleté lodi.“

Keyshawn zažmoulal v puse kus bonbonu. „Neříkáš mi nic, co bych už nevěděl.“

O dvě hodiny později byl Ashdown ve strojovně a pozoroval černou partu, jak dokončuje výměnu trubek v kotli. Oba mohutní Afrikánci, vysvlečení do pasu jako vzpěrači, si při práci v nedýchatelném ovzduší, zapáchajícím naftou a uhlíkem, prozpěvovali sprosté barové odrhovačky. Pepper tam byl taky a vedle tarzanovských dvojčat vypadal jako trpaslík.

Za chvíli přišel dolů Collins. Slezl po žebříku k regulátorové stanici, zůstal stát a znechuceně se rozhlížel kolem sebe. „Člověče, jak můžou tyhle frajeři vydržet v tyhle pekelný díře?“

„Pro strojníka je to nebe.“

Keyshown se k němu obrátil a pohlédl na něho zpod obočí. „Posílá mě sem kapitán. Máme tam nějaký potíže.“

„Copak?“

„Ti Malajci v zadní nástavbě. Začali dělat rambajs, jako by to tam chtěli rozmlátit. Kapitán říká, abys to šel zarazit.“

„Kde je Tun?“

„Je tam a křičí na ty frajery přes dveře.“

Jack s Collinsem v závěsu zamířili k žebříku. Spěchali na záďovou člunovou palubu. Teď už slyšeli rámus ze zadní nástavby - křik mužů, těžké rány kovu o kov a Tuna, jak pokřikuje u dveří. Rychle sešel na záď hlavní paluby.

„Kdy začali?“ zeptal se Tuna.

„Je to tak deset, patnáct minut.“ Pozoroval Jacka, jak hledá klíč na kroužku u pasu. „Co vy udělat?“

„Půjdu tam a promluvím si s nimi.“

Tuna to ohromilo. „Ne, pane. Ti hoši moc nebezpečný teď.

„Bude to oukej.“

„Vzít si zbraň.“ Ne“

„Ježíšmarjá, člověče,“ vykřikl Collins. „Jsi zatracenéj cvok, jestli tam půjdeš neozbrojenej.“

Ignoroval je. Našel klíč, sklonil se a odemkl zámek. Otočil kolem uzávěru a strčil do dveří, které se se zaskřípěním pantů otevřely. Ven vyrazila smrdutá vlna zkaženého vzduchu, pach lidských těl a moči, smíšený s pachem rozpáleného kovu a nafty.

Vstoupil dovnitř.

Uvnitř bylo šero a horko tak hutné, že by se dalo krájet. Na podlaze stála půldruhého centimetru vysoká vrstva rozlité nafty. Po obou stranách úzké chodby byly ještě z války kajuty pro dělostřelce. V poslední době se do nich ukládaly dřevěné krabice a malé barely s naftou, přivázané ke kovovému potrubí. Všechny krabice teď byly násilím pozotvírané a jejich obsah rozházený. Barely měly oďšroubované uzávěry a stály na podlaze dnem vzhůru.

Na protějším konci příčné chodby byli dva námořníci. Měli na sobě jen bederní roušky. Jeden držel v ruce krátkou trubku, druhý kus dřeva se špičatým koncem. Pozorovali Jacka jako dvě zvířata zahnaná do úzkých.

Mezi ním a těmi muži zela široká šachta s žebříkem. Vedla dolů do nouzové kormidelní komory. Ústí šachty chránilo zábradlí s ďrátěnou sítí. Na dolní palubě byly vidět stroje a spleť potrubí s ventily. Občas se celou nástavbou rozlehly hlasité údery a malajské kletby.

Tun vykřikl na oba muže na chodbě. Stále se na něho jen dívali. Bocman kroužil kolem Jacka, ale zastavil se, když muži zvedli své nouzové zbraně.

„Zůstaň za mnou,“ řekl Jack klidně. Srdce se mu však rozbušilo. Měl pocit, jako by mu v tom hutném horkém vzduchu docházel dech, jako by ho většina zůstávala stlačená v horní části hrudníku.

Přistoupil k šachtě a podíval se dolů. Několik zcela nahých Malajců se otočilo a civělo vzhůru na něho. Pak se vzrušeně rozkřičeli. A o chvilku později se k nim přidali další z kormidelní strojové zóny. Byl mezi nimi i Datuk, první námořník, kterého se Ashdown zastal, když ho chtěl Boyle zbít.

Jack položil ruce na síť zábradlí. Nejprve jednu, pak druhou. Muži dole pod ním k němu zvedli své kulaté obličeje, zaprášené a lesknoucí se potem. Vypadali jako náhle znehybnělé stádo divokých zvířat, zastižené v tom křehkém nepředvídatelném okamžiku před úprkem či bojem.

„Chlapi, poslouchejte,“ řekl co nejklidnějším hlasem, jakého byl schopen. „Jako první důstojník této lodi vám přikazuj u, abyste toho nechali.“

Okamžik se nikdo nepohnul. Potom se několik Malajců sehnulo a zvedlo ze země, co bylo po ruce - kusy trubek, ulomený kryt ventilu, stojku zábradlí.

„Mně se tahle situace nelíbí stejně jako vám,“ pokračoval Jack. „Ale byli jste sem zavřeni na přímý rozkaz kapitána. Neuposlechnutí rozkazu znamená vzpouru.“

A najednou zesílil hlas. „Ano, vzpouru! Rozumíte, co vám říkám? Už zavolal pobřežní policii. Za pět minut bude na palubě. Nasadí vám pouta a strčí vás do jihoafrického vězení. A tam shnijete. To chcete?“

Znovu nastal onen tichý, zlověstný okamžik nehybnosti. Pak jeden z mužů pro cosi sáhl a rozmáchl se. Něco vodnatého prolétlo vzduchem. Proletělo to sítí šachty a měkce se rozpláclo na sloupku zábradlí. Byl to lidský výkal.

Fungovalo to jako spouštěcí mechanismus. Muže to okamžitě přivedlo do nervózního pohybu. Všichni začali křičet. Znělo to strašně, jako řev zvířat v uzavřeném prostoru. Dva Malajci s trubkami v rukou začali šplhat po žebříku.

Jackovi se zastavilo srdce. Instinktivně ustoupil o krok zpět. Zaujal pevný postoj, oči okamžitě upřel na vrchol žebříku, zvedl paže se sevřenými pěstmi a váhu těla přenesl tak, aby mohl zasadit ránu první hlavě, která se objeví. Slyšel, jak Tun něco říká, a cítil, že se k němu přitisklo bocmanovo tělo.

A pak čísi hlas překřičel ten řev. Ozval se zvuk ran a hlasitá plesknutí. Pokřik mužů poněkud zeslábl. Někteří ustoupili mezi stroje.

Když se Jack znovu podíval dolů, stál u žebříku Datuk. Ty dva muže stáhl ze žebříku dolů. Nahý, s dlouhými, hubenými svaly zjizvenými na předloktích křičel na mužstvo. Jeho hlas je ovládl, až nakonec zněl jen samotný, když ostatní docela ztichli.

Pak zmlkl i on. Obrátil se a pohlédl vzhůru na Jacka. Dlouhou chvíli si oba muži hleděli do očí.

Potom Datuk řekl: „Vy teď jít pryč, první důstojník. Já udělat, aby tihle poslechnout.“

Jack přikývl, otočil se a následoval Tuna k východu, kde stál Collins. Všichni tři vyšli ven a Jack dveře znovu zamkl. Byl zalitý potem. Stékal mu po obličeji a kapal z brady. Na protějším úvazišti se dělníci shromáždili na vysokém nosníku, aby líp viděli.

Collins zavrtěl hlavou. „K sakru, člověče,“ řekl, „už jsem si fakt myslel, že si tě ti hoši podají.“

Jack cítil, jak se mu tělo uvolňuje a opadává z něho napětí. S námahou se zeširoka usmál na radistu.

Nahoře na záďové člunové palubě kapitán ustoupil od zábradlí a zmizel ve středové nástavbě.

Deset minut před půlnocí, už s novým potrubím a vyčištěnými kotly, odrazil Bengál od přístaviště v Kapském Městě a zamířil na otevřené moře. Kormidelníkovi velel O’Mallaugh. Stanovil kurz na severozápad, úhlopříčné přes Jižní Atlantik.

Datuk dodržel slovo. Dokonce nechal muže uklidit zadní nástavbu. Jakmile skončili, Vogel a jeden člen černé party překontrolovali škody na nouzovém kormidelním zařízení. Byly jen povrchní. Rychle provedli provizorní opravy a rozsáhlejší práce odložili až na pozdější dobu, až budou na moři.

Malájci, většinou ještě nazí, se rozprchli po palubě, jako by chtěli, aby jejich těla nasála co nejvíc večerního vánku. Byli tiší a poslušní.

Teprve při ranním nástupu se zjistilo, že jeden muž stejně opustil loď. Jack se domníval, že k tomu muselo dojít, když Bengál pomalu odplouval od přístaviště. Přemýšlel, zda se tomu muži podařilo vyhnout se lodnímu šroubu.

Noční obloha teď byla jasná, posetá hvězdami. Sotva se loď dostala za zářivý lem Kapského Města, začala nabírat rychlost. Světla majáků na Lví hlavě a Signálním pahorku za zádí postupně slábla, až zmizela úplně. Loď se znovu ocitla na moři.

U pobřeží západní Afriky, osm tisíc kilometrů na severozápad od Kapského Města, leží Kapverdy. Celé léto tyhle ostrovy a okolní vodstvo podél obratníku Raka zahřívá slunce a od severovýchodu pravidelně vanoucí pasáty.

S postupem léta se z teplého moře odpařují obrovské objemy páry a nasycené teplem se zvedají z hladiny oceánu. Stoupají do atmosféry, kde vytvářejí gigantická pole kupovitých mračen.

Když mraky vystoupí nad šest tisíc metrů, jsou vystaveny nevypočitatelným větrům. Ty jsou někdy tak silné, že deformují normální podobu pasátů. V mracích vznikne vboulenina. Z té se vytvoří brázda nízkého tlaku, která se začne pohybovat na severovýchod, proti normálnímu proudění.

V této východní vlně pak vznikají zlomy na hranici mezi vlhkým hladinovým vzduchem a studeným vzduchem z velkých výšek. Nižší vlhký vzduch jimi pak proniká a mění se v silné bouřkové mraky.

Stáčené Coriolisovým efektem se tyto pohyblivé zvlněné fronty někdy promění ve víry a vytvoří tropické tlakové níže. Některé se však pohybují dál a vznikají z nich rozsáhlé karibské hurikány.

Přesně jednatřicet minut poté, co Bengál opustil Kapské Město, satelit GOES-3 Národní oceánské a atmosférické správy na své geostacionární pozici východně od Kapverd objevil formaci mraků, která naznačovala možnou přítomnost východní vlny.

Národní hurikánové středisko - NHS - v Miami ji okamžité označilo jako tropickou tlakovou níži a začalo sledovat její pohyb a intenzitu. Během šesti hodin se však vlna rozplynula a sledování bylo odvoláno.

Karibská hurikánová sezóna však teprve začínala. Dalo se předpokládat, že se objeví další vlny.

00:12

U POBŘEŽÍ KAROLÍNY 17. ZÁŘÍ

Již čtrnáct dní letadlová loď spojených států America a její malý operační svaz, složený z křižníku Gettysburg, čtyř torpédoborců a tří fregat, prováděly protiponorkové manévry západně od Bermud.

S použitím letounů S-3 a helikoptér SH-6O Seahawk (Lamps III), ve spolupráci se satelitním průzkumem a podmořským zvukovým detekčním systémem, zvaným CAESAR, cvičila flotila lokační a zásahové operace proti simulovaným ponorkám, manévrujícím v mělkých vodách u kontinentálního šelfu.

Fáze číslo jedna tohoto cvičení skončila a komodor vydal operačnímu svazu rozkaz přesunout se na jihovýchod kvůli zahájení druhé fáze manévrů, pružné operace u pobřeží Portorika. Letadlová loď America měla poskytovat podporu První útočné skupině Námořní pěchoty, nacvičující taktický helikoptérový výsadek na Panenských ostrovech. S lodí America měla koordinovat mateřská helikoptérová loď Enterprise a její podpůrné lodi ze základny v Bradentonu na Floridě.

Dva americké F-14 Tomcat s naplno běžícím přídavným spalováním vzlétly od hladiny oceánu jako rakety. Když svištěly do výše, zanechávaly za sebou ve vzduchu dva tenké zahnědlé pruhy dýmu.

Prolétly tak rychle, že radar poručíka Castilové je nezachytil v hladinovém šumu dřív, než proletěly kolem jako blesk, bez ohledu na kubánský vrtulník. Podporučík Perez překvapeně vykřikl a potom prudce zvedl hlavu, aby pozoroval, jak letadla mizí.

Bylo dost zvláštní, že pár sekund před tím, než se objevily, Anna něco ucítila. Možná to byl hustý vojenský rádiový provoz z blížících se amerických lodí a letadel, který naplňoval éter už několik hodin. Očekávání se náhle změnilo v realitu.

Cítila, jak se helikoptéra sekundu či dvě otřásala, když do ní narazila vzduchová vlna Tomcatů. Strhla stroj na pravý bok, aby se mohla podívat vzhůru oknem na své straně.

Sluneční světlo udeřilo do plexisklového zorníku její přílby. Spatřila obě stíhačky, dva body v nesmírném prostoru pastelové modři, dosud mířící vzhůru, ale už ztrácející stoupavou energii. Nakonec dosáhly nejvyššího bodu, opsaly oblouk a na prchavý okamžik téměř znehybněly; pak se rozdělily a přešly v střemhlavý let.

Anna zamrkala a letouny byly pryč.

Kratičkou chvíli vychutnávala obraz dokonalé krásy a síly amerického letadla. Milovala trysková letadla. Spojovala se v nich divokost rychlosti s majestátem svobody, který je konečným smyslem veškerého létání.

Anna během výcviku na letecké základně v San Julianu létala na českých Zlínech-326 a na Mig-17. Zoufale si přála, aby se dostala do stíhací letky. Ale na Kubě nebyly ženy nikdy zařazovány do taktických útočných jednotek.

Perez již vysílal zprávu o přítomnosti amerických tryskových letadel na Velitelství východní flotily v Camaguey a vyslal ji i rychlé útočné hlídkové lodi třídy Žuk, která hlídkovala severozápadně od nich.

Vzrušený rozhovor praskal v Aniných sluchátkách v přílbě, jak si rádiové stanice vzájemně rušily vysílání. Kdykoli Spojené státy ukázaly zuby, kubánskou vojenskou psychiku okamžitě přepadla hluboká paranoia. Nervózní štábní důstojníci se ihned nedočkavě snažili zjistit první skutečné narušení kubánských výsostných vod a reagovat na ně.

Havanské velitelství již dlouho vědělo o operačním svazu americké mateřské letadlové lodi, která k nim mířila. Před osmačtyřiceti hodinami jej zachytil jeden Il-14 kubánského velitelství taktického letectva, jak se přibližuje k vnější hranici prostoru pod kubánskou kontrolou.

Během několika minut vyhlásilo Ministerstvo revolučních ozbrojených sil - MINFAR - poplach nejvyššího stupně. V rámci okamžité redislokace jednotek byla část Aniny letky přemístěna na východ Kuby, na stíhačkovou základnu v Moa.

Od té doby Anna a její mužstvo prováděli téměř nepřetržitě průzkumné a sledovací lety nad vodami průlivu Windward u haitského pobřeží a na severu mezi útesy u ostrovů Turks a Caicos u jižních Baham.

Když vyrovnala helikoptéru, zahlédla rychle se blížící hlídkovou loď Žuk, zanechávající za sebou na hladině oceánu bílou brázdu jako stuhu. Všimla si, že z děl hlídkové lodi byly sejmuty plátěné kryty.

O tři hodiny později se Anna opřela v plastové židli a zavřela oči. Židle byla vyrobená v Koreji a měla tenké rozviklané nohy. Za zavřenými víčky cítila, jak se jí tělem rozlévá únava jako při bolestivé menstruaci.

Ozval se podporučík Perez: „Copak jsem to neříkal? Ta zatracená rýže je zase nedovařená.“

Seděli v důstojnické jídelně základny v Moa, pili kanadskou sodovku a jedli fazole s rýží. Perez byl podrážděný. Pod očima měl černé kruhy. Udělaly se mu pokaždé, když byl vyčerpaný. Vypadal jako Valentino ve filmu z pouště.

S Annou právě podali hlášení o svém letu. Přijímal je zástupce velitele letky korvetní kapitán Sosa, velice tlustý důstojník tmavé pleti, který si stále vysával zub.

Přítomen byl i další člověk, patrně agent MINFARu. Vypadal nervózně a v rychlosti si psal poznámky. Celé podávání hlášení bylo zrežírováno jako výslech. Vyprovokovala nějak poručík Castilová Američany? Zaznamenaly její přístroje, že F-14 skutečně zaměřily helikoptéru? Na tuto otázku kladl agent obzvláštní důraz, a jeho černé oči hleděly do jejích, jako by ji málem z něčeho obviňoval.

Otevřela oči, natáhla se pro plechovku se sodou a napila se. Chutnalo to jako jahody v petroleji. „Měl by ses jít trochu vyspat, Jesse,“ poradila mu, „dokud můžeš.“ Podle rozvrhu se měli za šest hodin vrátit do své hlídkové zóny.

„Jsem příliš unavený, než abych usnul. Když jsem přetažený, trpím vždycky nespavostí.“

„Zkus to.“ Odstrčila korejskou plastovou židli a vstala.

„A vy taky,“ řekl Perez. Budovou na okamžik otřásl hluk startujícího tryskového bombardéru. Zvuk motorů postupně slábl, až se změnil v šepot.

Anna přikývla. „Pokusím se.“

Perez si ji prohlížel. Věděla, že slyšel o zmizení jejího otce. Na Kubě se informace šířily s tajuplnou, ale neuvěřitelnou rychlostí.

Natáhl se k ní. „Bude v pořádku,“ řekl tiše a pak rychle sklonil hlavu a znovu se pustil do jídla.

Anna zamířila z jídelny ven. O půl čtvrté odpoledne byla místnost skoro prázdná. Personál základny nepřijde ze služby dřív než za hodinu.

Budova byla stará, dřevěná a stála u jednoho z hangárů sloužících údržbě. Podlaha podél pultu, kde se vydávalo jídlo, a mezi stoly byla poničená a ztmavlá léta užívanými agresivními čisticími prostředky. Dva pracovníci jídelny ve zpocených tričkách loudavě zametali podlahu u hlavního vchodu.

Vešla na dámskou toaletu. Stěny byly vymalovány šedozelenou barvou a v rozích bujela plíseň. Páchla tam dezinfekce.

Umyla si ruce a zadívala se přitom na svůj obličej v zrcadle. Prstem si přejela od brady k oku a přitlačila na kůži. Nepoužívala make-up, kromě trošky rtěnky. Kosmetika se na ostrově, stejně jako všechno ostatní, sháněla velmi těžko.

Jak se tak prohlížela, popadl ji najednou ženský vztek a totální znechucení. Znechucení ze všech možných omezení, přídělových lístků, dlouhých front a soustavné frustrace z toho, že každý sleduje každého a sám je taky sledován. Znechucení ze všudypřítomných hesel a Fidelových portrétů proklamujících revoluční nadšení, které se ve skutečnosti už dávno vypařilo. Z té mizérie, která postihla její Kubu, ze zpustošení země, života i duše.

Zavrtěla hlavou ve snaze zahnat tyhle pocity. Znovu si umyla obličej a utřela si ho do špinavého ručníku. Chápala, že tohle její citové rozpoložení je ve skutečnosti reakcí na mnohem hlubší nejistotu: strach o otce.

Dobrý bože, pomyslela si, kde asi je? Vězní ho GRU v nějaké malé cele a mučí ho? Není už mrtvý? Z té myšlenky jí naskočila na pažích husí kůže.

Měla také starosti o Pilař. Když Annu přeložili, chtěla svěřit Pilař sousedům, než se vrátí zpět do Marielu. Ale velitel její letky výslovně nařídil, aby byla Pilař dočasně ubytována ve výcvikovém středisku Maxima Gomeze.

Ta škola byla součástí UJC, Svazu mladých komunistů. Uzavřené školicí středisko poskytovalo program pokročilého studia marxismu - leninismu a intenzivní sportovní výcvik. Bylo umístěno na Isla de la Juventura, ostrově původně nazývaném Isla de Pifios, v zátoce Batabano jižně od Havany.

Tušila, co bylo zřejmé. Od otcova zmizení se vláda obávala, že Enrique svou vnučku nějak „nakazil“, a tak ji vzala pod svá ochranná křídla. Kdy ale Anna znovu uvidí Pilař? Při té otázce se jí svíraly vnitřnosti.

Otočila se, vešla do jedné z kójí a zavřela za sebou. Rychle ze sebe stáhla leteckou uniformu a posadila se na mísu. I přes sykot splachovadla uslyšela, že se vstupní dveře na toaletu tiše otevřely a znovu zavřely.

O chvíli později měla pocit, že někdo stojí před její kójí. Sklonila hlavu, aby viděla pod dveře. Spatřila pracovní uniformu a černé boty.

Ženský hlas, který neznala, pronesl: „Anna?“

„Kdo je to?“

Složený kousek papíru přelétl přes vršek dveří a přistál Anně na stehně. Pak bylo slyšet kroky. Dveře toalety se rychle otevřely a zavřely.

Rozbalila papírek. Stálo na něm: váš otec naživu, hory, jedním z nás.

Anna se rychle oblékla a vyšla z toalety. Zastavila se u dveří jídelny a nahlédla do ní. Perez dosud seděl u stolu, pil sodovku a pozoroval personál jídelny. Dva vyšší důstojníci u okna pili kávu.

Rozběhla se k Jessemu, posadila se a naklonila se k němu. „Nešla tudy teď nějaká žena?“

„Ne,“ odpověděl. „Proč?“

Za soumraku přijely dva moskviče, každý se čtyřmi muži z GRU. Za nimi pak dva džípy plné parašutistů v polní zeleni. Vozidla se přiřítila cestou v cukrové třtině a vtrhla do dělnické vesnice.

Vesnici se říkalo batey; tvořila ji skupina domů s doškovými střechami, obchůdek, psi a slepice ve špinavých uličkách. Mezi vesnicí a třtinovými poli byly malé záhony banánovníků a chlévy pro voly - tahouny vozů s třtinou. Blížil se čas večeře a vesničanky ji připravovaly venku na sporácích. Ve vzduchu se vznášel kouř.

Vozidla smykem zastavila v rozvířeném prachu. Když vojáci a bezpečnostní agenti vystoupili, lidé se začali sbíhat. Vojáci ozbrojení samopaly je však rychle odehnali. Začali pak metodicky prohledávat domy.

Pár minut předtím odešel Enrique s šestiletým chlapcem jménem Manuelito na malou banánovou plantáž natrhat ovoce. Chlapcovým otcem byl Rafael, bratr Gustava dél Pina. Enrique u něho poslední dva dny bydlel.

Od odchodu z Havany se skrývali v provincii Las Tunas na východě Kuby. V noci chodil s Tavem na schůzky členů kontrarevoluční organizace El Tiempo - Čas.

Mnozí z nich byli političtí vězni - plantados, věznění v neblaze proslulé věznici Boniato. Jeden byl spisovatel, jiný bývalý major armády. Ukazovali mu své jizvy od mučení a vyprávěli o nočním zatýkání, brutalitě a politických vraždách. Enriquovi začala pomalu vřít krev.

Teď ležel s tlukoucím srdcem a pozoroval vojáky a lidi od GRU. Manuelito vedle něho něco mumlal. Enrique se dotkl jeho ruky a zašeptal, aby byl zticha. Chlapec poslechl, ale stále zvedal hlavu přes okraj banánového pole.

Rafaelův dům byl třetí zprava. Parašutisté k němu spěchali. Rafaelova matka se s nimi setkala ve dveřích a úzkostlivě se dívala k silnici. Vojáci se hrubě protlačili kolem ní.

O chvíli později zazněl zevnitř výstřel. Pak další a nato rychlé dávky dvou automatických zbraní. Náboje prorazily stěnu Rafaelova domu a vytrhly kusy vepřovic.

Na ulici se lidé okamžitě vrhli k zemi, aby se kryli. Muži z GRU přiběhli k domu s pistolemi v rukou. Náhle došlo uvnitř k výbuchu. Vypadalo to, jako by střecha otřesem trochu nadskočila.

Druhý, mnohem silnější výbuch roztrhal dům doslova na kusy. Vepřovice a došky se prudce rozlétly a zvedl se mohutný prašný mrak. Několik volů se splašilo, rozbilo nízkou ohradu a úprkem se hnalo k třtinovým polím.

Enrique přitiskl tvář k černé půdě a cítil, jak mu tělo ztuhlo hrůzou. Manuelito začal plakat. Muž tiskl chlapce k zemi.

Lidé ve vesnici začali křičet. Z rozvalin Rafaelova domu se vypotácel voják, klopýtl a upadl. Z oděvu se mu kouřilo a chyběla mu pravá noha. Z pahýlu mu proudem tekla krev.

Jakási vyděšená žena se zvedla z cesty, kde ji povalil manžel, a začala utíkat k banánovníkům. Jeden z rozběsněných mužů od GRU, který pálil oběma rukama, ji okamžitě zastřelil.

Manuelito se zvedl a s pláčem utíkal pryč. Enrique se také postavil a běžel s křikem za ním. Muž z GRU, který zastřelil ženu, se otočil a zadíval se směrem k němu.

„Tady je!“ vykřikl a okamžitě třikrát vypálil.

Enrique uslyšel silnou ránu. Manuelito byl vymrštěn do vzduchu, hlavička mu poskočila dozadu a na obličeji se mu objevila krev. Malé tělíčko udělalo ve vzduchu kotrmelec a pak dopadlo na zem. Tam zhroucené zůstalo ležet.

Vztek a hrůza zasáhly Enriqua jako úder blesku. Vzpřímil se a začal strašlivě křičet. Pak se obrátil a rychle vběhl do porostu. Banánové listy ho šlehaly do obličeje, mezi větvemi svištěly kulky a zavrtávaly se do kmenů.

Dorazil k cestě, přeběhl ji a vnořil se do čtyřmetrové stěny třtiny, odrážeje stébla a listí od obličeje. Listy byly ostré jako okraj papíru. Půdu pokrývalo suché listí.

Uvnitř bylo šero. V prsou ho začalo pálit. Slyšel slabě křik vojáků, pak rychlé staccato samopalů a střely bičující třtinu vpravo od něho.

Zakopl a upadl, okamžik zůstal ležet a lapal po dechu.

Déšť kulek a zvuk ječících motorů džípů, razících si cestu třtinou, zesílil. Přinutil se vstát a běžel dál.

Utíkal tak dlouho, až mu nohy odmítly udělat další krok. Zhroutil se, neschopný vstát. Střelba skončila, ale křik a zvuk motorů byly matoucí. Nedokázal určit, odkud přicházejí. Snažil se naslouchat, zatímco ztěžka dýchal. Nedokázal to.

Všiml si, jak se z houští třtiny vyplazil malý žlutý had, minul jeho nohu a zmizel. A najednou spatřil, jak se obloha nad stébly třtiny zbarvila do temně žluté a chvěla se.

Pak uslyšel něco, co ho přimělo zatajit dech. Praskavé, syčivé zvuky doprovázené kouřem, který se začal pomalu šířit mezi stébly. Zapálili třtinu!

Přinutil se vstát a klopýtal dál. Kouř byl čím dál tím hustší. Enrique se obrátil a pustil se jiným směrem. Kouř stále houstl. Praskání ohně se změnilo v hukot. Zdálo se, že přichází ze všech stran. Vysoko nad ním jiskry a černý dým zakryly žlutou oblohu.

Vzduch kolem něho zhoustl a byl žhavý jako v peci, kouř zhutněl jako bavlna a zapáchal spáleným cukrem, olejem a popelem. Pálil ho do očí, dokud je ještě dokázal mít otevřené.

Znovu upadl na zem. Už nemohl dýchat ani ústy, ani nosem. Do krčních svalů dostal křeč. Těžký černý mrak dýmu se přes něho převalil. Ze všech sil se snažil vykřiknout. Zmohl se však jen na šepot.

00:13

JERUZALÉM 19. ZÁŘÍ

Rakovina ho stravovala.

Duff proležel celé hodiny v posteli. Ošklivě páchnoucí pot mu vyrážel z pórů jeho chátrajícího těla. V horní části břicha cítil palčivou nesnesitelnou bolest. Žlutý odstín pleti byl stále výraznější a lámaly se mu nehty.

Nakonec se přinutil vstát. Vydal se do muslimské čtvrti a ve špinavé kamenné uličce si od tlusté Palestinky v černém koupil kostku libanonského hašiše.

Když se vrátil do svého pokoje, uhnětl si ze špetky hašiše maličkou, jemně mramorovanou červenou kuličku. Kupodivu voněla jako těsto na vánoční cukroví, na které si pamatoval ještě z doby, kdy jako chlapec žil v sirotčinci u svatého Klimenta v Southamptonu. Polkl ji. Chutnala hořce.

Trvalo dvacet minut, než droga začala působit. Bolest ustoupila. Procházel se po pokoji, občas se zastavil a naslouchal záchvěvům své krve a působení drogy, která v něm tlumila žár prudkého náporu rakoviny.

Po nějaké době vyšel znovu ven do noci. Hašiš v něm vyvolal melancholickou náladu. Tvary se zdály absurdní a nesmírné, lidé, světla a zvuky zvětšené a podivně a nezvykle uklidňující.

Došel k Ša’ar Ha-Ašpot, Hnojně bráně, a vyšel po starobylém schodišti na hradební ochoz. Kráčel po něm a pozoroval světla provozu pod sebou ria dálnici Ma’ale Ha-Salom. A najednou mu připadala jako duše řadící se v temnotě a odcházející jako spořádaní občané do neznámé krajiny. Ten nápad ho přiměl ke smíchu.

Noc byla chladná, ale Duff nevnímal horský vánek. Fascinovaně shlížel na Staré město, klenot ze světel, s ostrůvky oslnivého třpytu, jimiž byly Chrám svatého hrobu, Skalní dóm, Wilsonův oblouk a mešita AI Aksá. Staré nádherné město, kterému se nechtělo zemřít.

Zemřít.

To slovo mu problesklo nepozorovaně myslí. Vrátilo ho zpět do reality, k ironii vlastního zániku.

Usmál se, když si připomněl jeden okamžik z minulosti. Svatý Kliment. Kdysi se mu nějaký kněz pokusil vysvětlit představu věčnosti. Předpokládej, řekl, že země je pevná ocelová koule a každých tisíc let přilétne holubička a křídlem se otře o její povrch. Pouze jedinkrát. Věčnost je delší než čas, který by ta holubička potřebovala, aby setřela celou zeměkouli.

I dnes, stejně jako tehdy, si Duff lámal hlavu, jak by ta holubička mohla tak dlouho žít. A kdyby žila, pak by musela být starší než věčnost…

Celou zem navštívila smrt a tma v mžiknutíoka…

Myšlenky mu přeskočily k té větě z básně o Chammurapim. Zprvu jen mlhavě, ale pak, když se na ni soustředil, ji vnímal v plné šíři. Zkoumal ji v duchu a slovo po slově obracel ze všech stran jako dítě dřevěnou kostku.

Význam ležel někde tam. Ale kde? A jaký?

Tygr pouště…

Cosi krystalizovalo - myšlenka, souvislost. Ale proběhlo to tak rychle, že nebyl schopen to uchopit.

Jmenoval se Mordechaj Hajmon. Byl profesorem ješivy Ismaelova kamene pro studium tradičních písem v ulici Rabbiho Meira ve čtvrti Geula v Jeruzalémě. Proti očekávání to byl mladý muž s hustým plavým plnovousem a širokými rameny.

Zavedl Duffa do své malé pracovny s vysokým stropem, se stohy knih na policích, židlích i podlaze. Místnost byla cítit po staré kůži, starém papíru a vařených rybách.

„Posaďte se,“ vyzval Hajmon Duffa. Na sobě měl bílou košili s ohrnutými rukávy, které odhalovaly mocné bicepsy. Poblíž dveří bylo jediné okno. Zvenku sem pronikal polední jasný sluneční svit a hlasy černě oděných dětí z ješivy, které si hrály na dvoře mezi olivovníky.

Profesor usedl do křesla za neuklizeným psacím stolem. Pozorně si Greena prohlížel. „Nevypadáte dobře, příteli,“ řekl. Mluvil anglicky s americkým přízvukem.

„To není důležité. Potřebuju jistou informaci.“

„Ach? Na jaké téma?“

„Tygři.“

„Nerozumím.“

„V Izraelském muzeu mi řekli, že jste odborník na staroperskou poezii. Je to tak?“

„Ano.“

„Pak jistě znáte báseň, ve které se vypráví, jak Chammurapi zničil město Lagaš.“

Hajmon přikývl. „Vlastně existují tři.“ Naklonil se k němu. „Nechtěl byste šálek čaje?“

„Ano, velice rád. Bez smetany.“

Profesor vstal a odešel do vedlejší místnosti. Když otevřel dveře, zavanula odtamtud silná vůně pečícího se chleba. Duff zaslechl ženský hlas. Hajmon se vrátil se dvěma velkými hrnky.

„Tak a teď k těm básním,“ řekl, když znovu usedl do křesla. „Nedovedu si představit, co společného mají s tygry.“

Duff upil čaje. Byl velmi horký a hořký. „Říkalo se někdy Chammurapimu ‚Tygr pouště‘?“

„Ne, nikdy,“ odpověděl Hajrnon okamžitě.

„Mohl se překladatel dopustit chyby? Nepoužil slovo ‚tygr‘ místo ‚lev‘?“

Profesor zavrtěl hlavou. „To není možné. Víte, ve starém elamitském a akkadském jazyce byl výraz pro tygra - šumím, zakázaný. To zvíře se pokládalo za velice zlověstného tvora. Napsat nebo dokonce vyslovit jeho jméno znamenalo přivolat okamžitě prokletí.“

„A jak se tedy o něm mluvilo?“

„Oklikou. V eufemistických výrazech.“

„Jako například?“

„No, na rozdíl od lva, který zcela drze útočí vždy za plného denního světla, je tygr noční tvor. Proto mu říkali třeba Noční duch nebo Ten, který přichází ve tmě.“

Tma, pomyslel si Duff. Noc. Není to právě ono? Vzhlédl a zjistil, že Hajmon ho upřeně pozoruje.

„Vy potřebujete lékaře,“ prohlásil Hajmon jemně. „Dovolte, prosím, abych nějakého zavolal.“

Duff gestem ruky odmítl jeho nabídku. „Jaké další opisy se používaly?“

Profesor váhavě odvrátil oči. Povzdechl si, pohlédl ke stropu a roztržitě si pohladil plnovous. „Tak třeba Temný démon nebo Tichý démon.“ Sklonil hlavu. „Vzpomínám si na jednu epizodu z tabulky číslo pět velkého Gilgamešova eposu, ve které se mu říká ‚Zlověstný doručitel‘. To proto, že nestvůře Humbaba přinesl blesk do jejího velkého cedrového pralesa.“

Duff poposedl. „Doručitel,“ opakoval. „Doručitel!“

„Ano.“

Pochopitelně.

Green vyskočil ze židle. „Děkuju vám, pane.“

Hajmon se zatvářil zmateně. „Pomohl jsem vám nějak?“

„Jistěže.“ Rozběhl se ke dveřím a prudce je otevřel.

„Není mi zcela…,“ ale to už byl Duff venku, na podestě přede dveřmi. „Šalom, příteli,“ zavolal za ním profesor. „Tí’hi’je barí šuv. Ať se vám zase udělá dobře.“

Seděl ve špinavé kavárničce naproti hotelu na třídě Deroch Šechem, kde bydlela Talia, a čekal celé horké odpoledne, až se vrátí domů.

Hotel, celý z nového bílého vápence, stál na okraji Stellu, sídliště, kde bydleli řemeslníci, intelektuálové a socialističtí studenti ve starých dřevěných domcích se střechami z dehtového papíru. Na dvorcích nad malými kurníky a řídkými keři byly křížem krážem nataženy prádelní šňůry. Na jih odtud ležela Damašská brána Starého města, na sever vysokopodlažní hotely a obchodní budovy.

Když nastal večer, na Deroch Šechem zhoustl provoz. Na sídlišti a v Taliině hotelu se rozsvítila světla. Hotel měl šest podlaží a vnější prosklený výtah. Duff sledoval, jak jezdí nahoru a dolů a odlesk hladiny bazénu na nádvoří dodává sklu mihotavé modré zabarvení.

Talia tu bydlela už dvanáct let, od svého rozvodu s kapitánem Obranných sil, kde byla sama také kapitánem. Později ji vybrali, aby se přeškolila pro Mosad. Měla byt ve druhém patře na rohu, odkud byl výhled na celé okolí.

Dvě minuty po deváté ji spatřil, jak vjíždí do podzemního parkoviště v modrém kabrioletu. Zaplatil účet, přešel přes ulici a vstoupil do hotelové haly.

Byla skoro prázdná. Dvě ženy hovořily se zřízencem v recepci a elektrikář cosi opravoval na rozvodné desce. Duff nastoupil do výtahu. Bazén pod ním se podobal křížovému esu. Nějaký muž v něm plaval tam a zpět.

Na Duffovo tiché zaklepání Talia odpověděla: „Ano? Kdo je to?“

„Duff.“

Otevřela mu dveře, oblečená do žlutého koupacího županu. Chvíli na něho hleděla a pak mlčky ustoupila stranou, aby mohl vejít dovnitř. Velice opatrně zavřela dveře, aniž by z něho spustila oči. Měly barvu rozpuštěné čokolády. Hluboko v nich byla melancholie.

„Proč?“ zeptala se tiše. „Řekla jsem si, že tě už nikdy nechci vidět.“

„Něco pro tebe mám.“

Ještě okamžik na něho zírala a pak zavrtěla hlavou. „To počká. Pojď, posaď se.“

Vybral si bežové křeslo. Pokoj byl vzdušný, ve světlých barvách, zařízený s čistou ženskou střídmostí. Posadila se na pohovku.

Zkoumala jeho oči. „Máš teď velké bolesti, viď?“

„Občas.“

„Hašiš? Cítím jej z tvého dechu.“

„Pomáhá to.“

„Jsi schopen udržet něco v žaludku?“

„Možná později.“

Sáhl do kapsy a vyndal kostku hašiše. Talia okamžitě vstala a odešla do kuchyně. Vrátila se se skleničkou medu. Uhnětl kuličku, namočil ji do medu a spolkl.

Talia si zapálila cigaretu, mlčky kouřila a dívala se ven oknem. „Je nějaká naděje?“ zeptala se tiše.

„Žádná.“

Kouřila pomalu a metodicky. Nakonec si povzdechla. „Tak, co jsi mi to přinesl?“

„Možná odpověď na toho Chammurapiho tygra.“

Prudce se k němu otočila. „Cože?“

„Myslím, že to nějak souvisí se způsobem doručení té rudé bomby.“

Zamračila se.

„Přesněji, jde o doručovací systém označený jako ‚Tygr.“

Talia z něho nespustila oči. Potom zamáčkla cigaretu, vstala a začala přecházet po místnosti se skloněnou hlavou a rukama zkříženýma na prsou.

„Ano,“ řekla, „tohle dává opravdu smysl. Raketa Tygr, například, nebo letadlo Tygr.“ Zarazila se. „Ale tohle označení se může týkat tisíce věcí.“

„Jistě. Takže formulujme pár předpokladů a zužme trochu parametry.“

Duff cítil, že droga začíná pomalu působit. Bolest polevovala, ale mysl mu zůstávala bystrá a neztrácel schopnost chladně uvažovat.

„Především by to neměl být vojenský dopravní prostředek,“ řekl. „Kterýkoli stát, stojící za KIE, by se kompromitoval, kdyby dovolil, aby byl použit jeho vojenský materiál a vybavení.“

Talia přikývla.

„Střela dlouhého doletu či letadlo jsou taky asi nepravděpodobné. Vyžadovalo by to vysoce sofistikované zařízení a mužstvo, aby to všechno fungovalo. A kromě toho by žádná taková střela nebo nepřátelské letadlo patrně nedokázaly překonat vaši protileteckou obrannou síť.“

Talia znovu obešla pokoj. „A co třeba pozemní vozidlo. Obyčejné zaparkované auto, sebevražedná akce.“

Duff zavrtěl hlavou. „To by neriskovali. Mají jen jednu bombu. Je příliš cenná, než aby si dovolili o ni přijít. MI-6 je navíc přesvědčená, že Rusové k jejímu odpálení použili menší nukleární nálož. Pokud tomu tak je, nic tak složitého by se nedalo nastražit do dodávky nebo náklaďáku.“

Talia zabručela a upřeně se na něho dívala.

„Vaši lidé měli jen samotnou bombu, mám pravdu? Nikoli odpalovací zařízení?“

„Ne, pouze bombu.“

„Byli schopni ji natolik rozebrat, aby přesně určili její detonační systém?“

Přikývla. „Ano. Jako spoušť skutečně slouží malá nukleární nálož. Vytvoří podtlak, který pak iniciuje hlavní výbušnou fázi.“

V dáli se náhle ozval sbor houkaček, jako husy vyrušené v noci ze spánku. Talia znovu povzdechla, posadila se a prohrábla si rukama vlasy. „Takže co nám zbývá?“

„Loď,“ pravil Duff.

Talia měla počítač v ložnici, která zůstala stejná, jak si ji Duff pamatoval. Vůně jasmínu a teplého ženského těla… Hedvábné přikrývky se vzorkem ve žluté a měděné barvě… Taliina smyslná záliba v hedvábí.

Postál okamžik, ponořen do vzpomínek. Taliina sukně a blůza pohozené na posteli. A vedle nich její pouzdro na pistoli s malým devítimilimetrovým glockem. Projel jím záchvěv dávné touhy.

Obrátil se a zjistil, že ho pozoruje. S námahou zahnal vzpomínky.

Taliin počítač UNIX-8 byl připojený prostřednictvím šifrovaných kódů k hlavním databankám Mosadu a k velkým střediskovým počítačům vojenské sítě Izraelských ozbrojených sil. Napojila se do systému. Její heslo bylo gveret, dáma.

„Pro začátek,“ řekl Duff, „budeme pokládat naši teorii o lodi za pravdivou. Takže o jaký druh lodi půjde? O soukromou, nebo obchodní?“

„Panebože, podél celého pobřeží musí být stovky soukromých jacht a motorových člunů.“

„Předpokládám ale, že vaše pobřežní hlídky už zastavují všechny připlouvající lodi o těchto rozměrech.“

„Ano. Přinejmenším v Haifě a Tel Avivu.“

„Měly by pracovat po celém izraelském pobřeží.“ Na chvíli se zamyslil. „Upřímně řečeno, nemyslím, že by se KIE o to pokusil s malou lodí. Bylo by to stejně riskantní jako s autem. Ne, pro tuto chvíli navrhuju, abychom se zaměřili na obchodní plavbu.“

„To je pořádné sousto. Čím začneme?“

Duff, kterému se vrátila energie, přecházel po pokoji sem a tam. „Začneme lodními společnostmi, které se pravidelně zastavují v kterémkoli z vašich přístavů. Začneme se zábavními plavbami. Představuju si, že někde existuje ústřední informační základna, která monitoruje jejich provoz. Pokus se to zjistit.“

Zatímco Talia pátrala, Duff si našel v její encyklopedii heslo TYGR. Pantherea tigris. Existovalo šest uznávaných rasových označení: balijský, kaspický, javanský, sumaterský, sibiřský a bengálský.

Talia našla Sdružení pro zábavní plavby a krátkodobé námořní operace se sídlem ve Frankfurtu. Rychle se dostala na jejich webovou stránku a požádala o seznam všech zábavních linek se zastávkami v Izraeli. Pak s použitím klíče „Tygr“ a jeho šesti přívlastky, jako omezující podmínkou, zkontrolovala jména všech lodí a společností, jimž patřily.

Nenašla nic.

Duff zabručel. „Dobrá, tak skrečujeme zábavní plavby. Teď zkusíme prohledat seznam obchodních lodí. Obávám se, že to bude poněkud obtížnější.

„Neexistuje podobná ústřední informační základna pro obchodní lodi?“

„Ano, ale vůbec nemám představu kde. Možná v Lloydově rejstříku námořní plavby v Londýně.“

Talia prošla seznam společností, rychle se dostala na Lloydovu webovou stránku a zaprotokolovala se na ni. Vypsala si požadavek o seznam všech lodí obsažených v kartotéce lodí pojištěných u firmy. Lloydův počítač jí odmítl vstup.

„Sakra,“ zaklela, „mají chráněné kartotéky.“

„Tak se jim do nich nabourej.“

Zvedla oči. „Ohrozila bych celou naši operativní síť.“

„Bez ohledu na teoretické možnosti si myslím, že jde o přijatelné riziko.“

Přikývla a obrátila se zpět k počítači. Následujících dvanáct minut, za použití dálkové základny k zakrytí stop, zaútočila na Lloydův systém hackerskými technikami.

Nakonec se probila dovnitř, s použitím útoku Trojského koně, shromáždila klíčová hesla, vrátila se stejnou cestou a vstoupila znovu do hlavního systému tak, že se zaprotokolovala heslem jednoho uživatele.

Okamžitě byla uvítána v Lloydově jednotce zpracování dat. Vyžádala si chráněné lodní složky a sledovala, jak se jí na obrazovce řádek po řádku shromažďují údaje.

„Zatraceně!“ vykřikl náhle Duff. „Na něco jsme zapomněli. Na cizí slova.“

„Panebože, máš pravdu. Loď může mít jedno z našich klíčových slov v cizím jazyce.“

„Vytáhni si mosadovskou jazykovou databázi. Sežeň překlady pro všech šest výrazů.“

„V jakých jazycích?“

Hašiš teď působil v Duffově těle, ale přesto ponechal jeho mozku schopnost pohotového myšlení. „Počkej minutku, přemýšlím právě o něčem jiném. U Lloyda budou zaregistrovány pouze lodi, které sami pojistili. To znamená, že jejich seznam nebude kompletní.“

Talia zavrtěla hlavou. „Sakra, začíná to být nějak moc složité.“

„Ve skutečnosti ani ne. My potřebujeme databázi, která by obsahovala záznamy o všech oceánských lodích, které kdy byly postaveny.“ Sklonil se k ní. „Prohlédni Lloyda kvůli spolupráci s loďařskými firmami.“

Talia našla dvě domény: Comité de Maritime Constructeurs International, Paříž a The Baltic and International Maritime Shipbuildeťs Federation, Kodaň. Odepsala se ze systému Lloyds a vrátila se do hlavní databanky Mosadu.

Náhle obrazovka zčernala. O sekundu později se objevila žádost o verifikaci. „Ach jo,“ povzdechla si. „Někdo to monitoroval. Chtějí mé oprávnění.“

Rychle vyťukala svou operační číselnou sekvenci. Následovala pauza a potom se objevilo okno s jejím přihlašovacím časem a souhlasem pro uživatele.

Tiše se zasmála. „Zítra to budu muset nějak vysvětlit.“

Duff ji však neposlouchal. Přecházel z rohu do rohu, obočí svraštěné přemýšlením. Vrátil se. „Nech udělat ty překlady a pak se vrať na domény v Paříži a Kodani.“

Znovu za použití Trojského koně vnikla Talia nejprve do databáze CMCI v Paříži a pak BIMSC v Kodani. Jejich záznamy sahaly až do roku 1873. Zvolila si rok 1940 za základní a od něj začala skládat záznamy. O čtyřicet minut později opustila databanku BIMSC a zahladila po sobě stopy.

Její seznam obsahoval 21 000 položek, každá stručné údaje o jménu, vývoji a současném stavu lodi.

S použitím vyhledávače vybrala pouze lodi, které byly v současnosti v provozu. Seznam se zkrátil na 6 322. V dalším kroku hledala lodi, které měly ve svých jménech 105 klíčových výrazů pro tygra a jeho rasy.

Konečný seznam obsahoval třicet osm lodí.

Devět okamžitě eliminovala, protože šlo o lodi společností působících výhradně v Pacifiku. Dalších čtrnáct křižovalo pouze vody severního Atlantiku. Zbývalo jich tedy patnáct. Dvě z nich pravidelně obsluhovaly přístavy ve Středozemním moři a zbytek tvořily volně plující trampové lodi bez pevného plavebního řádu.

Procházeli seznam a metodicky četli každý identifikační popis kvůli klíčovým slovům. Siberian Woodsman. Leeds Tiger. Sumatom no Yanagi. Caspian Handehchafft.

Devátá položka byl Bengál.

Jméno: SS Bengál

Kýl založen: 6. května 1943

Spuštěna na vodu: 19. června 1943

Hlavní loďař: Bethlehem-Fairfield Inc., Baltimore,

Maryland, USA

Třída: EC2-S-C1 (označena Liberty)

Typ: pára-šroub

Záznam pokračoval seznamem technických údajů o trupu, palubě, tonáži a síle pohonu. Poslední částí záznamu bylo krátké shrnutí služby Bengálu.

1943-1947: Zařazena pod dohled Námořní komise Spojených států pro válečnou tranzitní dopravu v severním Atlantiku

1948: Vyřazena ze služby a odstavena v Benicii, Kalifornie, USA

1962-1973: Znovu zařazena do služby a využívána Námořnictvem Spojených států pro dopravu do jihovýchodní Asie

1976-1980: Sloužila pod argentinskou vlajkou v souladu s americkou dohodou o půjčce a pronájmu (pozn. viz pól. 37836)

1980: Zakoupena firmou IJK z Indonésie pro všeobecnou dopravu v jižním Pacifiku

1991: V souvislosti s bankrotem IJK byla loď zadržena firmou Bishop/Towsend Corp., Singapur

Dodatek:

1997: zakoupena TTT Group (Res. Lise. Yaoundé, Kamerun) ke všeobecnému dopravnímu používání. Současný kapitán: Sean P. O’Mallaugh, lise. M82501 (?) viz odkaz: Interpol

Duff se pomalu narovnal a vydal sykavý zvuk mezi zuby. „Ach ano,“ řekl tiše. „To je ono.“

Talia na něho vrhla pohled. „Co?“

„Sean Patrick O’Mallaugh,“ odpověděl. „Ten lump je z IRA.“

Říkalo se jí Hřbitovní zahrada. Byla to malá oáza olivovníků a cedrů ve východním Jeruzalémě u Damašské brány. Někteří lidé věřili, že se tam nalézala Golgota, kde byl pochován Ježíš a kde vstal z mrtvých.

Teď, ve tři hodiny po půlnoci, tu bylo noční chladivé ticho a prázdno. Po okrajích cestiček, vydlážděných starým vápencem, slabě blikotala modrá světýlka jako kousky safíru rozhozené mezi keři. Vzdálené zvuky dopravy z ulic a občasné zakvílení motoru autobusu z ústředního autobusového nádraží byly jediným hlukem, který sem dolehl.

Duff s Talií kráčeli pod stromy. Ani jeden z nich nemluvil. Po objevení Bengálu Duff zneklidněl. Účinek hašiše, prudký jako adrenalinový nával, v něm náhle vyvolal nepřekonatelnou touhu zbavit se střechy nad hlavou, zahledět se na oblohu a cítit půdu pod nohama.

Talia se nemohla smířit s představou, že by ho opustila; aspoň teď ještě ne. Předala krátkou zprávu o jejich zjištění velitelství Mosadu a pak opustili hotel. Prošli po Deroch Šechem a odbočili do Nabluské ulice.

Došli ke vchodu hrobky. Nebyl osvětlený. Skalní stěna připomínala lebku s očními důlky a dveře tmavý otvor úst. Před vchodem byl malý dvorek se zbytky staré nádrže a lisu na víno. Voněly tu růže a kamení jako v monumentální kamenické dílně.

Duff se zastavil před vchodem. Najednou se ho zmocnila touha pomodlit se. Pronášet slova, která nevyslovil od doby, kdy byl v sirotčinci u svatého Klimenta. Cítil, jak jím prostupuje temnota. Přepadl ho nesnesitelný strach. Cítil, jak se Taliiny prsty lehce dotýkají jeho ramene. Padl na kolena.

Vrahova zbraň měla tlumič a pět výstřelů nebylo o nic hlasitějších než zvuk pěti oblázků vržených prudce na tichou hladinu rybníka.

Přesně v tu chvíli spatřil Duff jejich záblesky na průčelí hrobu a ucítil, jak střely zčeřily vzduch nad jeho hlavou. Výstřely určené jemu. Slyšel zlověstné nárazy, když vnikaly do Taliina těla.

Probudil se v něm instinkt. V okamžiku se otočil, vytáhl svou zbraň a s pravou nohou pod sebou se zvedl.

Nad ním se objevil stín, splývající se stromy. Jeho váha dopadla na Duffa a srazila ho na kameny. Slyšel, jak čepel nože zazvonila o skálu. Ústí Duffovy pistole si našlo vrahovu hruď. Stiskl třikrát spoušť. Výstřely zněly tlumeně.

Muž ochabl a značně ztěžkl. Duff zaúpěl a vší silou, jaké byl schopen, odstrčil jeho tělo. Rychle přistoupil k Talii. Kolem byla spousta krve. Na bílém vápenci se zdála černá. Nahmatal jí krční tepnu. Talia byla mrtvá.

Ohromený se dlouho nemohl pohnout. Potom si svlékl sako a zakryl jí obličej. Došel ke stěně nádrže, posadil se a hleděl na ni. Zdáli sem doléhal šum dopravního ruchu. Na stromě ospale pokřikovala sojka, probuzená těmi zvuky.

Rozplakal se.

00:14

UPROSTŘED JIŽNÍHO ATLANTIKU 21. ZÁŘÍ

Bengál byl sedm dní na cestě z Kapského města a pět set kilometrů jihozápadně od ostrova Ascensionu. Od chvíle, kdy opustili africké pobřeží, zůstávalo počasí dobré, moře klidné a modré jako sklo. Denně zapisovali do lodního deníku 640 km, které urazili.

Bylo pár minut po půlnoci. K smrti unavený Ashdown právě skončil osmihodinovou hlídku. On a O’Mallaugh, jediní palubní důstojníci, museli držet dvojnásobný počet hlídek.

Bylo to všechno velmi namáhavé, ke krátkému neklidnému spánku uléhali mezi hlídkami. Jack byl bohužel nucen nechat většinu rozhodování o palubním provozu na Tunovi. Dělalo mu to starosti.

Spatná nálada posádky se od Kapského Města stále zhoršovala a bylo zřejmé, že malý podsaditý bocman má při řízení svých mužů obtíže. Od incidentu v zadní nástavbě se zdálo, že spatřují vůdce v Datukovi.

Jack se cestou do své kajuty zastavil u radisty. Collins apaticky poslouchal zprávu o počasí, automaticky opakovanou z magnetofonového záznamu z meteorologicke stanice na Ascensionu. Meteorolog měl hluboký sytý britský hlas.

V podvečer Jack požádal Keyshawna, aby si vyžádal od ascensionské radarové služby přesné určení jejich polohy. Chtěl si ověřil přesnost vlastního zaměření.

Collins se teď na něho zašklebil a s plácnutím zavřel svůj deník. „Ahoj, Jacku. Jak se cítíš?“

„Blbě.“

„To věřím, člověče. Tyhle dvojitý šichty člověka brzy oddělají. Dej si dvacet.“

„Dám, jen co zkontroluju palubu.“

Keyshown ztišil hlas. „Jak se drží starej?“

„Dobře.“

„Jo? Já bych řek, že se ten frajer tváří jako posera. Rozumíš, co chci říct? Má černý kruhy pod očima a vypadá s nimi jako nějakej blbej mýval.“

Jack to nekomentoval. Ale Collins měl pravdu. I on pozoroval O’Mallaugha a všiml si, že se toho člověka zmocňuje stres. Je pravda, že všichni kapitáni žijí v napětí, ale v poslední době se zdálo, jako by O’Mallaugha trápilo ještě něco jiného. Jako by skrýval nějaké temné tajemství, které se mu odráželo v očích jako utajovaný strach.

„Určitě pořád chlastá, že jo?“ pokračoval Keyshawn.

Ashdown vyhýbavě zabručel.

„Táhne z něho jako z lihovaru. Jenže nikdy nevypadá jako vožralej. Musí mít dutou nohu. Hele, pověz mi něco. Ty to znáš. To všichni kapitáni nasávají taky tak?“

„Všichni ne.“

Collins zabručel. „No, tak je to dobrý. Jinak by byly na moři samý srážky.“

„To se lodím někdy stává.“

Collins se natáhl, aby zeslabil rádio. „Kam to vlastně ke všem čertům vůbec plujeme?“

„Do Jižní Ameriky.“

„Do prdele, to je mi jasný, ale kam konkrétně?“

Jack pokrčil rameny. „Já to vlastně ani nevím. Kapitán mi každý den udá kurz akorát na hlídku.“

Collins se poškrábal na bradě. „Víš, co se dělo, když jsem ti sháněl ty radarový údaje? Starej řek, abych mu sehnal z Ascensionu předpověď počasí na šest dnů. Ale pozor, chtěl ji pro oblast Fernando de Noronha. Co si o tom myslíš?“

Jack se zamračil.

„K sakru, kde je vůbec Fernando de Noronha?‘’ zeptal se Keyshawn.

„Je to ostrov u severního pobřeží Brazílie.“

„Taky mi řekl, že jakmile dostanu příkaz, musím bez přestání monitorovat meteorologický stanice a lodní dopravu z Francouzský Guyany.“

Keyshawn náhle pohlédl ke dveřím a okamžitě zmlkl. Jack se otočil právě včas, aby spatřil zástupce rejdařství Džadída, jak prochází kolem po chodbě. Obrátil se zpět.

Collins na něho kradmo pohlédl. „A co tenhle frajer? To je nějakej praštěnej blbec. Mám dojem, že je cáklej. Pořád kolem čmuchá a hledá hovno.“

„Všiml jsem si.“ Pak se Jack zachechtal. „Jeremiah si ho ale stejně podal. Vyrazil ho včera ze strojovny.“

„Fakt? Jedna nula pro Australáka. Hele, párkrát se tu Džadíd zastavil. Nakouk do dveří, jako by mě chtěl chytit při něčem, co bych neměl. Řek jsem mu ahoj, ale vůbec neodpověděl. Jen na mě brejlil jako kobra.“

Jack přikývl. „No, určitě je zvláštní, ale co se dá dělat.“ Povzdechl si. „Dobrá, už musím jít.“

„Počkej ještě minutku.“ Collins natáhl nohu a zabouchl jí dveře. „Pletu se, nebo zas ty malajský kluci začínají být nasraný?“

Jack pohlédl zkoumavě na radistu. Keyshawn se moc nepletl.

„Jo, opravdu začínají být neklidní.“

„Všim jsem si toho,“ řekl Collins a lehce plácl rukou do stolu. „Pozoroval jsem ty parchanty. Mám z toho divnej pocit, člověče. Jako by se mělo něco semlít. A mám dojem, že brzy. Začíná se mi stahovat prdel.“

Loď ležela na vodě téměř nehnutě.

Ashdown si to uvědomil ve spánku, jako by byl zazněl hlasitý signál. Otevřel oči. Okamžité vstal, zatímco Bengál ztrácel poslední zbytky hybnosti.

Klíčovou dírkou prosvítalo slabé světlo rozbřesku. Rychle se zvedl z lůžka a začal se oblékat. Omyl si obličej, obul boty a vyšel z kajuty. Slyšel syčení kotlů a cítil, jak se loď pohupuje dopředu a dozadu v pomalém, neměnném rytmu.

Než se dostal na můstek, uslyšel, jak nad ním někdo křičí. Rozbušilo se mu srdce. Uháněl na můstek. Byl prázdný; dokonce i kormidelník oďešel. Vyhlédl na levobok a potom přeběhl na pravobok.

Nad hlavou měl šedočernou oblohu s dosud viditelnými hvězdami. Na východě splývala obloha s mořem, oddělená pouze tenkou žlutou linií obzoru.

V šeru spatřil několik členů posádky sedět na poklopu nákladového jícnu číslo tři. Kolem chodil Tun a nadával jim malajsky.

Najednou shora zaduněl O’Mallaughův hlas. „Třicet sekund! Řekni jim, že mají třicet mizernejch sekund, aby uposlechli my rozkazy.“

Jack si pospíšil po vnějším bočním žebříku na horní můstek. Kapitánovo tělo bylo nehybně, vzdorovitě přitisknuté k přednímu zábradlí vedle kompasnice, když zíral dolů na sedící členy posádky.

Jack vystoupil na plošinu můstku. „Co se to k sakru děje, kapitáne?“ zeptal se. „Kormidlo je opuštěné „ O’Mallaugh zaklel pod vousy. Pak se obrátil a proběhl kolem něho. „Převezměte velení, Ashdne,“ zařval. „Já jdu otevřít bednu se zbraněmi.“

A zmizel po žebříku dolů.

Jack se na okamžik zastavil, aby se podíval na muže dole. Už se k nim připojili další a svorně teď seděli se zkříženýma nohama.

Hvízdl na Tuna. Všichni zvedli hlavu. Kývl na bocmana, aby přišel nahoru. Potom slezl po žebříku a vrátil se na dolní můstek.

Zazvonil Jeremiahovi. „Tady nahoře máme problém, šéfe,“ řekl.

„Už o tom vím, kámo. Mančaft zahájil stávku vsedě. Ti pitomí bastardi dokonce chytli dva z my černý party. Co dělá O’Mallaugh?“

„Dobývá se do skříně se zbraněmi.“

Pepper tiše zaúpěl. „To by mohlo dopadnout blbě, Jacku. Jdu nahoru.“

Tun dorazil na můstek dřív než Pepper. Přiběhl dveřmi na levoboku a obličej měl zpocený vztekem. Jack se na něho podíval. „Postav se ke kormidlu.“

Tun okamžité poslechl.

Ashdown se ho chtěl na něco zeptat, ale kapitán, který vpadl dovnitř, ho přerušil. Nesl brokovnici a dva revolverové pásy se starými britskými walthery, s koženými poutky na kroužcích s karabinkami. A ještě něco schovával pod bundou.

Jeden revolverový pás hodil Jackovi. „Zavolejte sem Peppera,“ řekl hrozivě. Tun vyvalenýma očima zíral od kormidelního kola na zbraně.

„Už je na cestě.“

„Ozbrojte se a pak oba přijďte na příď.“

O’Mallaugh pověsil druhý pás přes opěradlo velitelského křesla a zamířil ke dveřím na levoboku.

„Mám nechat vysílat signál volání o pomoc?“ zeptal se Jack.

Kapitán se rychle obrátil. „Žádný zasraný SOS,“ vyštěkl. „Tohle je má loď. Já se postarám o ty žlutý svině sám.“

„Co uděláte?“

„Ukážu těm vyvrhelům, kdo je tady kapitán.“ A vypadl dveřmi na levoboku.

Začalo se rychle rozednívat. Čelními okny pronikalo šedé světlo. Zářilo přes postranní pažení a překreslovalo ďetaily.

Jack napřáhl ruku k Tunoví. „Proboha, jak to začalo?“

„To ten Datuk,“ odpověděl Tun. „Ten lump mluvil s mými hochy. Naštval je. Řekl jim, že kapitán schválně srazil Maha Swee a nechal ho rozsekat ve šroubu.“ Mah Swee byl muž, který v Kapském Městě uprchl z lodi.

„To jsou kecy.“

„Ale Datuk je o tom přesvědčil.“

„Co si myslí, že tím získají?

„Řekl jim, že když loď nepopluje, přijede jiná loď a odveze je zpátky domů.“

„Hovno!“

Na můstek přišel Collins. Vypadal ospale a měl napuchlá víčka. „Co se to do prdele děje, člověče?“ zeptal se. „Probudilo mě nějaký hulákání.“

„Posádka se vzbouřila proti kapitánovi,“ informoval ho Jack.

Keyshawn si všiml zbraně v Jackově ruce a velice pomalu řekl: „Aha, tak jo.“

Jack mu podal revolverový pás. „Hlídej můstek.“

Collins vytáhl krátké kožené očko, které drželo revolver. Zkušeně uchopil zbraň, kohoutek natáhl napůl a roztočil bubínek, aby se přesvědčil, zda je nabitý.

S přivřenýma očima vzhlédl. „Budeme muset na ty lidi střílet?“

„Nevím. Ale tahle zatracená situace se může každou chvíli změnit v otevřenou vzpouru.“

Jack vyrazil do chodby a zamířil dolů do své kajuty. Vytáhl mannlicherovku ukrytou poď lůžkem, vsunul do závěru dvě patrony, další čtyři si dal do kapsy a vyšel ven.

Srazil se s přicházejícím Jeremiahem. Australan se mračil. „Kde je kapitán?“

„Na příďové palubě s posádkou.“

„Co má v úmyslu? Střílet do lidí?“

Jack jen zavrtěl hlavou.

Přešli velitelský můstek. Jack podal Pepperovi druhý revolver. Hlavní inženýr si pověsil pás na kostnaté rameno.

U dveří se Ashdown ohlédl za Collinsem. „Kdyby chtěl někdo obsadit můstek, zastřel ho.“

O’Mallaugh mlčky obcházel kryt nákladového jícnu a mračil se na Malajce. Pušku měl pod paží. Teď bylo na poklopu včetně dvou topičů deset mužů a všichni vypadali vylekaně.

Všichni kromě Datuka, který seděl sám poněkud stranou. Pozoroval kapitána, jak obchází kolem, díval se mu přímo do tváře a otáčel se za ním. Ostatní hleděli k zemi.

Bylo ticho, až na slabé pleskání vlnek o trup a ocelové skřípání a úpění lehce se pohupující lodi.

Jack s Pepperem zaujali pozice, každý na jedné straně poklopu. Čekali a pozorovali okolí. Po chvíli si Ashdown všiml Džadída, který se rychle blížil podél zábradlí na levoboku.

Uplynula minuta. Pak další.

Náhle se kapitán zastavil. Vrhl se přes prkenný okraj a popadl nejbližšího člena posádky za krk. Hrubě ho stáhl z krytu na palubu. Muž se udeřil kolenem o úvazník. Vykřikl. Noha mu začala krvácet.

Jack ztuhl. Rychle přelétl zrakem ostatní muže, aby zjistil jejich reakci. Všichni naprosto znehybněli a jejich výraz strnul.

Pepper sykl: „Připrav se, kámo.“

O’Mallaugh smýkl hrubě námořníkem a přinutil ho, aby poklekl. Byl to malý, vyzáblý muž s širokým obličejem. Sklonil hlavu a nechal se přitisknout k okraji poklopu. Kapitán mu strčil ruce pod jícnovou lištu a přivázal je lanem ke kovu.

Jeremiah zaklel.

Jack zíral O’Mallaughovi do tváře. Byla jako kámen a oči mu žhnuly. Okamžitě si uvědomil, co kapitán dělá. Pomocí toho muže chce zastrašit ostatní. Pokud ho dokáže zastrašit tak, aby se vzdal, ostatní ho budou následovat. Bylo jasné, že si O’Mallaugh dal na čas, aby si vybral toho nejslabšího.

Ale jak to asi udělá, uvažoval Jack. Kristepane, je kapitán skutečně schopen toho muže zastřelit? Sevřel pevně brokovnici.

Kapitán se narovnal. Ještě jednou přejel očima ostatní. Pak sáhl pod bundu a vytáhl devítiocasou kočku, tu kterou Jack viděl viset na stěně jeho kajuty. Švihl s ní, aby rozmotal řemínky. Zasvištěly vzduchem.

Dřív však, než mohl udeřit ustrašeného námořníka do zad, Datuk se rychle pohnul, vztyčil se a sršící zlobou pohlédl dolů na kapitána.

O’Mallaugh se na něho podíval.

Datuk mlčky přešel po poklopu a lehce seskočil na palubu. Obrátil se zády k O’Mallaughovi, klekl si a rozvázal námořníkovi ruce. Kapitán nezasáhl. Vysvobozený, ustrašený námořník vstal a rychle se stáhl na jícnový poklop do bezpečí.

Datuk zůstal klidné klečet na místě. Dal ruce pod prkna, sklonil hlavu a čekal.

Pepper zvolal: „Panebože!“

Jack nevěřil vlastním očím. Naplnila ho vlna obdivu. Datuk se chtěl nechat zbičovat, změřit své síly s kapitánem.

Tak tohle už zašlo příliš daleko, pomyslel si Jack.

Pohnul se, obešel kryt nákladového jícnu a postavil se mezi Malajce a kapitána. „To nemůžete, O’Mallaughu,“ řekl. „Nebudu jen tak přihlížet, nedovolím to.“

Kapitánovy oči plné vzteku se k němu pomalu obrátily.

„To je proti všem civilizovaným námořním zákonům,“ řekl Jack.

„Uhněte mi z cesty.“

„Proboha, kapitáne, vždyť to je barbarství.“

„Uhněte, povídám!“

Ashdown se nepohnul.

O’Mallaugh ho pozoroval zpod huňatého obočí, jako když býk chce někoho nabrat na rohy. Pak se mu na rtech objevil ďábelský úsměv. Narovnal se. Švihl kolem sebe a poté podával držadlo biče Jackovi.

„Neudělám to já,“ prohlásil, „ale vy.“

Jacka to ohromilo.

O’Mallaugh zvedl druhou rukou pušku. „Je to rozkaz, Ashdne. Proveďte ho, nebo vám ustřelím tu vaši posranou kebuli, protože jste mizernej vzbouřenec.“

Pepper s vytřeštěnýma očima vyrazil vpřed. „O’Mallaughu, ty cvoklej bastarde, nech toho.“

Kapitán do odstrčil. „Udělejte to,“ opakoval Jackovi.

Ashdown se ani nepohnul. Hleděl do ústí hlavně brokovnice. Zableskla se ve světle dopadajícím sem z můstku. Vnímal vzduch. A najednou si uvědomil jeho podstatu: chlad a sůl. V hlavě mu hučelo.

V té chvíli se objevil Džadíd. „Udělám to sám, kapitáne,“ řekl klidně.

O’Mallaugh se prudce otočil.

„Řekl jsem, že to udělám,“ opakoval Džadíd.

Chvíli na něho upřeně zíral. Potom se mu na tváři objevil zmatený výraz. Pohlédl na Jacka a pak znovu na Džadída. Váhal.

„Dejte mi ten bič,“ vyštěkl Džadíd hrubě.

O’Mallaugh poslechl.

Džadíd pohlédl na Ashdowna. „Ustupte stranou,“ řekl.

Jack se obrátil ke kapitánovi. „Tenhle člověk tady nemá žádnou pravomoc.“

„Jedná z mýho pověření,“ odpověděl O’Mallaugh. „Poslechněte ho.“ Prst na spoušti brokovnice mu lehce zbělel.

„Uhni, Jacku,“ zařval Pepper. „Tak uhni, sakra. Ten cvok tě zabije.“

Uběhlo pár nekonečných sekund.

Nakonec Ashdown ustoupil stranou.

Bičování bylo surové. Džadíd, tvář zkřivenou vztekem, do něj vložil všechnu svou sílu. Kožené řemínky rozsekaly Datukovi záda. Pokaždé, když dopadly, Datukova záda se nahrbila a pak se zase propadla. Na palubu stékala krev. Ale nevydal ani hlásku.

Jack nesnesl ten pohled. O’Mallaugh stál a dál na něho mířil puškou. Pepper polykal kletby a malé australské oči se mu naplnily uraženým smutkem.

Dopadly desítky ran bičem.

Nakonec to Jack už dál nedokázal snést. Postoupil vpřed, přestože okamžité ucítil Pepperovu ruku, která ho chtěla zadržet. Vytrhl se a postupoval ke kapitánovi. Viděl, jak se mu rozšiřují oči. Ashdown odstrčil ústí jeho pušky, sehnul se kupředu, uchopil Džadída v pase a odhodil ho stranou.

Padl na kolena. Koutkem oka viděl, jak Džadíd vstává a blíží se k němu se zdviženým bičem. Rychle se postavil. Džadídova ruka klesla, sražená úderem shora, až se řemínky biče rozletěly.

Jack znehybnil Džadídovu paži v lokti, sevřel mu ji svou rukou a připravil ho o rovnováhu. Postoupil o krok a trhl jeho loktem. Nakonec udeřil Džadída do obličeje, ten padl k zemi.

Pak se rychle otočil a poklekl u Datuka. Čerstvý zápach krve se mísil s čímsi ostřejším, čpavým. Malajec se pomočil.

Zvedl Datukovu hlavu. Byla bezvládná. Chvějící se rukou mu nahmatal krční tepnu. Nic. Stiskl ji pevněji. Datuk byl mrtvý.

Pomalu vstal a otočil se. Pohlédl na O’Mallaugha. „Vrahu,“ zasyčel, „ty brutální, krvežíznivej bastarde.“

Všichni námořníci ihned potichu opustili poklop. S očima plnýma hrůzy se jen zastavili, aby se podívali na Datukovu mrtvolu. A pak bez jediného slova utekli na příď.

Jack se roztřásl vztekem. Nekonečně dlouho hleděl kapitánovi do tváře. Toužil ho udeřit a dát mu jinou podobu.

„Za tohle zaplatíte,“ zařval mu do obličeje. „Vy a ta zasraná svině. Přísahám Bohu, že vás uvidím viset.“

Teprve potom O’Mallaugh sklonil zbraň. Klesla mu k boku tak rychle, jako by ji už nedokázal unést. Zamračil se. Přes obličej mu znovu přelétl onen podivný výraz hluboké melancholie. Okamžik se dokonce zdálo, že se snad rozbrečí.

Ale pak se jen otočil a rychle kráčel pryč.

00:15

NICARO, KUBA 21. ZÁŘÍ

„Říkám ti, přímo, že to není žádnej problém,“ prohlásil Pepe Martin. Zubil se na svou sestřenici Annu Castilovou a pohyboval trhaně hlavou. Byl malý a drobný, s prstýnky havraních vlasů. „Je to jednoduchý. Dohodneš se na podmínkách a zaplatíš mu slušný prachy. Žádnej problém.“

Annu to nepřesvědčilo. Seděla v přítmí baru u stolku poblíž okna a cítila, jak se jí vnitřnosti chvějí zlou předtuchou. Byla v pobřežním městě Nicaru, pětašedesát kilometrů od letecké základny v Moa.

Bar s názvem Malecon byl v přízemí zchátralého dvoupatrového hotelu, v sousedství rozpadajících se starých domů a neudržovaných trávníků. Hotel byl posada, vládou trpěný podnik, kde mohli milenci dostat na tři hodiny pokoj za pouhých pět pesos. Většina žen v baru však patřila kjineteras, k prostitutkám na volné noze.

Na druhé straně ulice se táhla přístavní hráz. Kluci bez košil popíjeli na jejím vršku pivo a pískali na sexy vyhlížející dospívající děvčata, která procházela kolem, vždy dvě nebo tři, v džínách a tričkách. Vlny za hrází tiše šuměly do noci.

Anna se otočila a pozorovala tanečníky uprostřed baru. V tom šeru vypadali jako stíny pohybující se v rytmu písní Marii Christiny, linoucích se z magnetofonu, a protínající purpurové vlny neonu, které kroužily místností. Vzduch čpěl silně potem a nahromaděnou mlhavou smyslností.

Když Anna a podporučík Perez dostali poprvé čtyřiadvacetihodinové volno, přijeli sem z Moa ve vypůjčeném autě, po pobřežní silnici kolem lesíků kešú, datlovníků a zchátralých mlýnů na cukrovou třtinu, stojících v kopcích. Pereze pozvala, aby zachovala zdání.

Předtím si dohodla schůzku s Pepem v Maleconu. Trvalo jí několik dní, než se jí s bratrancem podařilo navázat kontakt. Bydlel v Holguínu a byl hudebníkem v salsové kapele. Věděla, že je to podnikavý chlapík, který často obchoduje na černém trhu. Znal dost lidí, včetně contrabandistas, pašeráků.

Když se jí konečně podařilo dostat ho k telefonu, mluvila s ním rodinnou hatmatilkou, kterou užívali jako děti. Požádala ho, aby jí v Nicaru zorganizoval schůzku s nějakým pašerákem, protože chtěla dostat Pilař z Kuby do Ameriky.

Bylo to pro ni bolestné rozhodnutí, kdy navíc musela podrobit zkoušce svou loajalitu. Od tajného vzkazu v jídelně už nedostala žádnou další zprávu o otci, ani od něho.

Žila ve zmatku. Existovala reálná možnost, že nešlo o opravdový vzkaz od otce, ale o úmyslnou provokaci GRU, aby ji nějakým způsobem chytili do pasti a zatáhli do téhož tajuplného spiknutí, do něhož byl, jak se domnívala, zapleten i její otec.

V každém případě to znamenalo značné nebezpečí - pro ni, pro otce a především pro malou Pilař. Jestli byl její otec opravdu členem protirevolučního spiknutí a byl zatčen, ona i její dcera byly od toho okamžiku podezřelé a hrozilo jim rovněž zatčení.

Co tedy dělat? Pilař by se ocitla ve vážných potížích - byla by poskvrněná a upadla by v nemilost. Automaticky by byla pod dozorem státu, který by s ní nakládal, jak by se mu zlíbilo. Dokonce by ji mohli i uvěznit!

Perez se vynořil se svou tanečnicí z přítmí a se smíchem se posadili. Jesse byl podnapilý, smál se všemu na celé kolo a oslňoval svým krásným úsměvem.

Dívka se jmenovala Cark. Požádala ho o tanec brzy po jejich příjezdu. Byla to hezká černoška s roztěkaným pohledem a hlasem tak ochraptělým od kouření, že zněl až sexy. Na sobě měla hedvábnou blusitu s kanýrem a malými skvrnami potu v podpaží.

Anna si ji chvíli prohlížela a pak vrhla tázavý pohled na Pepeho. Zavrtěl hlavou. Žádný problém.

„Pojďme se ještě napít,“ navrhl Jesse.

„Ach ano,“ zavrkala Caři.

„Dej si pozor,“ varovala ho Anna. „Za patnáct hodin zase poletíme.“

„To je až zítra,“ prohlásil Perez velkoryse. „Teď je čas na zábavu.“

Rozlily se vlny neonového světla. Dvakrát.

Jesse znechuceně pronesl: „Hijo de puta, jen ne zase další výpadek proudu.“

Světla se znovu rozsvítila.

Pepe se naklonil blíž k Anně. „Jdi tam teď,“ zašeptal. „Pokoj dvě stě deset.“

Anna okamžitě vstala a vmísila se mezi tanečníky.

Vyšla po schodech do prvního poschodí. Schody pokrýval koberec se vzorem listů a květů z džungle. Byl prochozený a roztřepený, místy prosvítala osnova. Zábradlí bylo ze zašlé mosazi.

Patro mělo tvar písmene I, a běhoun tu byl stejný jako na schodišti. Dveře byly natřeny na hněďo a na každých visel nějaký plakát s obrazem či heslo, jehož autorem byl buď Che nebo Fidel, Socialismo o Muerte. Občas zaslechla tiché mužské zahekání nebo ženské štěbetání v extázi.

U čísla 210 chvíli poslouchala a pak zlehka zaklepala. Nějaký muž zakašlal a pak řekl: „Dále.“

Otevřela dveře. V pokoji bylo přítmí. Stála tam postel a na malém stolku lampa, která vydávala slabé žluté světlo. Anna za sebou zavřela dveře a zamkla.

Muž seděl u postele a na sobě měl jen spodky. Postel byla pomuchlaná a prostěradlo samá skvrna. Pokoj páchl po milování.

Pohlédl na Annu. Bylo mu kolem třicítky, měl nepěstěné vousy typu el Jeře, vypracované svaly na ramenou a zádech a opálení barvy starého mahagonu.

Prohlédl si ji od hlavy až k patě. „Od Pepeho?“

„Ano.“

„Jak jste s ním spřízněná?“

„Je to můj bratranec.“

„Jaký je jeho druhý jméno?“

„Tomáš.“

Muž si sám pro sebe přikývl. Nakonec se zeptal. „Kolik?“

„Čeho?“

„Kolik jich mám převézt?“

„Jedno děvčátko.“ Na chvíli se zamyslela. Kdyby byla možnost najít Enriqua, poslala by ho taky pryč. Veliké kdyby. „Možná by byli dva.“

„Žádný možná. Musím to vědět přesně.“

„Tak tedy jeden.“

„Kolik peněz máte?“

„Kolik to bude stát?“

Muž zvedl rozzlobeně hlavu. „Ptám se, kolik máte prachů?“

„Tři tisíce.“

„Americkejch?“

„Ano.“

Chvíli přemýšlel. Unaveně si mnul oči. Nakonec vzhlédl. „Oukej. Tak jeden.“

„Kdy?“

„Teď je průliv uzavřenej. Všude je americký námořnictvo.“

„Já vím.“

„Potom ji odvezu.“

„Kdy přesné?“

„Teprve se rozhodnu.“

„Jak se to dozvím?“

„Přes Pepeho.“ Natáhl se pro cigaretu, škrtl zápalkou o nehet a zapálil si.

Anna přešlápla z nohy na nohu. „Kam ji odvezete?“

„Možná na jedno místo, možná na jiný.“

„Musím to vědět přesně.“

„To není možný. Závisí to na tom, kde budou americký hlídky. A na počasí.“

„Ale někdo tam musí být, někdo na ni musí čekat.“

„To není můj problém.“

Kecy, pomyslela si Anna náhle se vztekem. Jak by mohla vložit osud své dcery do rukou někoho takového? Možná tady, možná tam. Ale má na výběru? Dalo se předpokládat, že jiný contrabandistii bude stejný. Je to hrozné riziko.

„Ukažte svý prachy,“ řekl muž. Pohnul se a natáhl si nohu na postel. Na lýtku měl dlouhou jizvu. Na opálené kůži vypadala jako z vosku.

„Ne, dokud nedostanu záruky,“ odpověděla Anna zcela klidně.

Muž na ni vytřeštil oči. Mávl odmítavě rukou. „Pak tedy vypadněte.“

„Počkejte, já chci jen…“

„Vypadněte,“ sykl. „Nestojím o ten váš pitoměj džob.“

Anna se v okamžiku zoufale vzchopila a znovu se ovládla. Nakonec řekla: „Ale já chci jen vědět, kde…“

Někdo zabušil do dveří.

A události nabraly spád…

„Ano,“ zavolal přes dveře Jesse Perez. „Jste tam?“ Muž na posteli vyskočil. V té chvíli mu ruka vklouzla pod polštář a objevila se se stříbrem vykládaným automatickým koltem.

Jedním skokem stanul za Annou. Chytil ji za vlasy a strčil jí zbraň pod bradu. Byla studená a kovově tvrdá.

„Tys na mé nalíčila léčku, puta?“ zavrčel jí vztekle do ucha. „Pak tě oddělám první.“

„Nejde o žádnou léčku. Je to můj compaňero, kolega důstojník.“

„Ano,“ zavolal Perez znovu. „Proboha, otevři dveře. Policie prohledává pokoje.“

Muž znovu zaklel. Rukou, ve které držel zbraň, odemkl dveře a pootevřel je na pár centimetrů.

„Kde je nadporučík?“ zeptal se Perez škvírou.

Pašerák Annu nešetrně odstrčil, rychle otevřel dveře a sám vyběhl ven, zatímco Jesseho zatlačil dovnitř. Rozběhl se chodbou a zmizel za rohem.

Perez vešel do pokoje. „Ano, jste v pořádku?“

„Ano.“

„Co tu k čertu děláte? Pepe mi řekl, abych pro vás došel.“

„Kde je?“

„Utekl.“

„Ten lotr. Tak pojďme.“

Vyšli na chodbu. Z obou konců budovy slyšeli těžké kroky blížící se po schodišti. Několik mužů na sebe pokřikovalo. Zaznělo praskání přenosných vysílaček.

Rychle se vrátili do pokoje a přivřeli dveře. Jesse škvírou vykukoval ven. „Už jdou. Policie a agenti GRU.“ Zcela ohromený zavřel dveře.

Anna poslouchala muže na chodbě. Postupně klepali na jednotlivé dveře a žádali na lidech identifikaci. Kruci, pomyslela si, zatknou je. A právě teď.

Agenti už došli do sousedního pokoje. Ozval se zvuk štípajícího se dřeva a výkřik nějaké ženy. Anna se podívala na Jesseho. Se sklopenou hlavou naslouchal a díval se do země.

Dostala nápad. Začala si rozepínat zip uniformy.

„Jesse,“ zašeptala přísně, „svlékni se.“

Podíval se na ni.

„Rychle, k sakru.“

Během několika sekund byli oba nazí a Perez dokonale pochopil, o co jí jde. Doběhli k posteli a vlezli si do ní. Prostěradlo připadalo Anně na zádech studené a vlhké.

„Lehni si na mě,“ řekla.

Jesse se převalil a zvedl se nad ni. Objala ho nohama kolem boků.

„Strč mi ho tam.“

„Ještě mi nestojí.“

Policie se zastavila u protějších dveří. Nějaký muž tarn prosil a fňukal. Druhý klel.

Anna Perezovi rychle masírovala penis a po chvíli ucítila, jak mu tuhne, zatímco jí ležel na břiše. Ještě suchý, rozdírající jí pokožku, se snažila zavést do sebe, až konečně do ní vnikl. Cítila, jak Perezovi ztuhly svaly na hýždích. „V pořádku,“ řekla.

Ozvalo se bušení na dveře. „Otevřete. Policie.“

„Začni mě šoustat,“ zašeptala, „ať je to přesvědčivé.“

Perez se začal pohybovat nahoru a dolů, žalud údu mu zvlhl a klouzal pak rychleji.

Dveře povolily. Přes Jesseho rameno Anna spatřila, jak do pokoje vtrhli tři muži, v rukou zbraně, jejichž hlavně mířily ke stropu. Dva na sobě měli šedé uniformy policie Holguínské provincie, třetí muž byl důstojník GRU.

Perez se obrátil a podíval se na ně. „Tremenda cagada! Co to má k čertu znamenat?“

Dva policisté rychle prohledali pokoj. Anna s Jessem, teď už ležící vedle sebe, je pozorovali. Muž z GRU se na ně chvíli přísně díval, pak se sehnul a zvedl Aninu uniformu. Pohlédl na hodnostní označení, vrhl pohled na Perezovy výložky a uniformy zase upustil.

„Jdeme,“ vyštěkl na policisty.

Oba důstojníci vyšli mlčky ze dveří. Agent jim už nevěnoval jediný pohled a zavřel za sebou při odchodu dveře.

Anna se tiše schoulila. Zírala na strop a roztřásla se. Zvuky dalších, násilné otevíraných dveří zněly ještě pár minut, pak se rozprostřelo ticho podobné tichu po výbuchu.

V něm uslyšela tichý, ustrašený šepot a pak vzdálený zvuk hudby z baru, která znovu začala hrát. Maria Christina zpívala El Pitillo.

Jesse se zachechtal. „Nemám to dokončit?“

Praštila ho polštářem.

Anna jela velice rychle. Myšlenky jí však uháněly ještě rychleji než její vůz na silnici vinoucí se kolem palem, šumících v silné, od pobřeží vanoucí bríze, a tu a tam kolem gajirů, rolníků, kteří potmě kráčeli po okraji.

Co kdyby toho contrabandistu zatkli? A co kdyby promluvil a prozradil jim, že poručík je příbuzná Pepeho Martina a že se ho snažila najmout, aby někoho tajně propašoval ven? Roztržitě si odhrnula z obličeje vlasy, které jí rozcuchal vítr, zatímco druhou rukou pevně svírala volant.

Letmo pohlédla na Pereze. Choulil se na sedadle vedle ní, čepici naraženou do obličeje. Ucítila, jak jí proběhla vlna náklonnosti. Dobrovolně se kvůli ní vystavil nebezpečí, přestože nevěděl proč.

„Spíš?“ zeptala se ho.

„Ne.“

„Chceš vědět, proč jsem tu byla?“

„Jestli mi to chcete říct…“

Přemýšlela. Možná by bylo lépe, kdyby to nevěděl. Mohl by pak poctivě tvrdit, že nic neví, kdyby ho vyslýchali. Usmála se na jeho tvář skrytou ve stínu.

„Děkuju ti za to, cos pro mě udělal,“ řekla. „Jsi dobrý chlap, Jesse Perezi.“

Zachechtal se. „Nedala jste mi šanci, abych předvedl, jak jsem dobrý.“

Usmívala se dál a jeho poznámku nechala bez komentáře. Smích ji ale pomalu přešel a vrátila se k neveselým úvahám. I kdyby pašeráka nezatkli, co by měla udělat? Kde najde někoho jiného, kdo by byl ochotný odvézt Pilař? Na Pepeho není spolehnutí. A ona sama teď může být docela dobře zkompromitována i mezi ostatními contrabandisty.

Ach Bože, povzdechla si…

00:16

TEL AVIV, IZRAEL 21. ZÁŘÍ

Duff cekal čtvrt hodiny na betonové lavičce v malém parku, vzdáleném jeden blok od velké pěší zóny u Dizengoffova střediska. Bylo zářivé poledne a vzduch provoněný Středozemním mořem byl hustý jako slaný závoj.

V parku rostly fíkovníky. Jejich spadlé plody voněly kysele a rozkládající se esence se hodila ke starcům, kteří seděli mezi stromy a hovořili spolu rozladěným, poněkud obscénním jidiš.

Duffovi bylo na zvracení a celý se třásl. Tiskl k sobě ruce, jako by se snažil udržet se pohromadě. Nespal už skoro šestatřicet hodin. Po Taliině smrti bloudil Jeruzalémem a lomcoval jím neovladatelný vztek. Schválně se vystavoval nebezpečí, protože si zoufale přál přivolat na sebe útok. K žádnému však nedošlo.

Nakonec ho vztek sám od sebe přešel. Věděl, že musí vyhledat Leigha-Simmonse a říct mu o svém objevu.

Pomocí počítače v jednom malém obchodním domě poslal rezidentuře MI-6 v Tel Avivu zprávu podepsanou Kanaan a pak tam odjel taxíkem. Dodržel standardní postup pro schůzky a stanovil tři různá místa. Park byl posledním z nich.

Konečně se Leigh-Simmons objevil. Měl na sobě modrý oblek a ve slunečním světle vypadal bledý a pohublý. Pod paží nesl noviny. Na okamžik se zastavil a pak usedl vedle Duffa, aniž mu věnoval pozornost. Otevřel noviny a tvářil se, že čte. Kolem prošel otrhaný prodavač v trenýrkách a prodřeném svetru, nabízející ovocné koláče a hudební kazety.

„Vypadáš hrozně, kamaráde,“ řekl Leigh-Simmons tiše.

„Talia Rosenfeldová je mrtvá.“

„Vím, zachytili jsme o tom zprávu Mosadu. Je mi to strašně líto.“ Leigh-Simmons pozoroval dvě děvčata, která kolem nich projela na skateboardech. „Byl jsi docela aktivní, viď?“

„Situace je velice špatná.“

Nigel obrátil novinovou stránku, letmo přehlížel články a čekal.

„KIE má rudou bombu,“ řekl Duff. „Jsem si jist, že ji hodlají použít proti Izraeli. Pravděpodobně ji chtějí nechat vybuchnout v některém izraelském přístavu.“

Leigh-Simmons nepohnul ani brvou. Ještě dlouho se díval do novin, potom je úhledně složil a zadíval se na moře za Esplanadou.

„Je na palubě lodi zvané Bengál,“ pokračoval Green, „na staré dopravní lodi typu Liberty, která kotvila v suchém doku v Singapuru. Organizace s názvem TTT Group ji koupila, opravila a zaregistrovala pod kamerunskou vlajkou.“ Odmlčel se. „Jejím kapitánem je Sean O’Mallaugh.“.

Leigh-Simmons si zhluboka povzdechl. „Do háje. Pak je do toho zapletená IRA. Ale proč?“

„Kdo to má vědět? Nejspíš chtějí výměnou zbraně.“

„Kde je ten Bengál teď?“

„Nevím.“

Nigel se na chvíli odmlčel. „No, tím se dá vysvětlit nenadálá izraelská námořní a letecká aktivita podél pobřeží.“

„Mosad zřejmě považuje Taliiny počítačové údaje za velice důležité.“

Leigh-Simmons přikývl. „Měl bys k nám přijít, Duffe. Potřebujeme tě teď.“

„Víš nyní tolik, co já.“

„Nemůžeš zůstat venku, člověče. Jsi příliš zranitelný.“

Duff se slabě zasmál. „To určitě.“

Leigh-Simmons se otočil a zpříma na něho pohlédl. „Závěrečná pomsta, že? Do poslední chvíle krvelačný Hamlet?“

„Ano.“

Nigel se odvrátil a znovu se zahleděl k moři. Nějaká plachetnice se v náklonu otočila proti větru. Před rejdou vyčkával izraelský hlídkový křižník.

Tři brebentící turisté, dva muži a žena, prošli kolem nich. Měli křiklavé havajské košile, šortky a sněhobílé nohy.

Duff se za nimi díval, ďokud se nevzdálili. „Podívej se na toho vysokého chlapa,“ řekl pobaveně. „Nepřipomíná ti trochu Sillitoa, co říkáš?!“

„Sillitoa? Ach ano, starého Jednokulčáka.“

Oba se zachechtali. Sillitoe byl kdysi agentem MI-6, dokud ho jednoho dne nepřistihl v posteli se svou ženou rozzuřený manžel a neustřelil mu pravé varle.

Nechali vzpomínání. Leigh-Simmons se zeptal: „Nechceš si to rozmyslet?

„Ne.“

„Existuje něco, co bych pro tebe mohl udělat?“

„Ne.“

Zmlkli. Na chvíli se poblíž slétlo hejno vrabců a pak zase odlétlo. Nigel pomalu vydechl a zastrčil si noviny pod paži.

„Sbohem, starý kamaráde,“ řekl zjihle. „Dobrý lov.“

Pak vstal a odešel.

John Cairncross, generální ředitel MI-6 v Londýně, naslouchal bez komentáře, zatímco mu Leigh-Simmons referoval o Bengálu a vražedném spiknutí zahrnujícím rudou bombu, ale aura vzrůstajícího zděšení byla zřejmá i v lehce pozměněné modulaci kódovaného telefonu.

Když Nigel skončil, generální ředitel nahlas vydechl. Pak řekl: „Rudá bomba. Dobrý bože, jen pomyšlení, co by ta strašná věc mohla natropit v zalidněné oblasti, je šokující.“

„To určitě.“

„A tvoji lidé nezískali absolutně ani náznak informace, ze Izraelci skutečně vlastní jednu tuhle proklatou věc?“

„Bohužel ne. V kruzích rozvědek se to považovalo vždycky spíš za laciný vtip. Ve skutečnosti vlastně nikdo nikdy nedokázal, že to skutečně existuje.“

Hlas generálního ředitele zazněl poněkud znechuceně: „Zdá se, že my, kruhy rozvědek, jsme se rozhodně zmýlili, že?“

„Ano.“

Na okamžik se rozhostilo napjaté ticho. Pak se ozvalo: „Podívej se, než všichni upadneme do hysterie, kdo z tvého týmu byl v kontaktu s tou agentkou Mosadu? Je absolutně spolehlivý?“

„Naprosto.“ Nigel se vyděsil, ale vzmužil se. „Byl to DuffGreen.“

„Green?“

„Ano.“

„Proboha, co ten tam dělá?“

Nigel krátce vysvětlil, jak zapojil Duffa. Domluvil a očekával výbuch.

Žádný nenastal. „Dobrá,“ řekl Cairncross klidně, „musím uznat, že to byl docela chytrý tah. Sice nebezpečný a samozřejmě i potenciálně kompromitující. Ale Green byl vždycky prvotřídní operativec, který znal svůj terén.“ Zabručel. „A taky bych řekl, že měl zřejmě i vlastní pohnutky.“

„Ano.“

„Předpokládám, že se zapletl do Kleinovy likvidace?“

„Mám ten dojem.“

„No, k tomu lze jen blahopřát. Kde je teď?“

„Nevím.“

„Co to znamená? Chceš říct, že není pod ochranou rezidentury?“

„Odmítl ochranu.“

„Odmítl?“

„Ten člověk umírá.“

„Pochopitelně že umírá. Panebože, vždyť je to chodící terč. Je to učiněný zázrak, že vydržel tak dlouho.“

„Vy mi nerozumíte, pane. On doslova umírá. Mám dojem, že na rakovinu. Nemoc je patrně ve velmi pokročilém stadiu.“

Generální ředitel zavrčel. „Dobrá, ale buď jak buď, nemůžete ho v tom takhle nechat. Proboha, člověče, jestli vyzradí jediné slovo o té záležitosti s rudou bombou, bude to mít katastrofální následky. Stačí jen nepatrná zmínka a celá oblast bude v jednom plameni.“

„To je pravda. Ale mohu vás ujistit, pane, že Duff by to nikdy neprozradil.“

„K čertu, člověče, to nestačí. Chci ho mít pod kontrolou.“

„Pokusím se.“

„Nepokoušej se, udělej to.“

„Jistě.“ Nigel se nadechl a zamyšleně svraštil čelo, než pokračoval. „Existuje jistá naděje, pane. Ten komplot je dosud čistě teoretický. Dokud někdo skutečně nenajde ten Bengál a pečlivě ho neprohledá, nemůžeme si být jistí, zda má Duff pravdu.“

„Ano, je to tak.“ Cairncross si povzdechl. „Přesto mám strašné tušení, že je to tentokrát mnohem horší než pouhá teorie. Je-li v něčem zapletená IRA, páchne to potenciálním krveprolitím.“

„Souhlasím.“

„Poslyš, okamžitě svolám schůzku Spojeného rozvědného výboru, JIC, s ministerským předsedou. Jak jsi ovšem upozornil, naší první prioritou je teď najít tu loď. Od této chvíle budu iniciovat celosvětové pátrání nejvyššího stupně. A ty zajisti, aby se na to taky zaměřil celý tvůj tým.“

„Jistě. Ale ještě něco. Máme navázat kontakt s Mosadem? Říct jim, co víme, a nabídnout jim pomoc?“

„Zatraceně,“ reagoval generální ředitel. „To je poněkud riskantní. Leccos bychom dost těžko vysvětlovali, že? Ne, myslím, že v této chvíli necháme rozhodnutí na JIC.“

„A co americká rozvědka?“

„Taky ne,“ zabručel zamyšleně Cairncross. „Panebože, nejméně ze všeho teď potřebujeme, aby to ty pitomé Amiky dohnalo k nějaké horečné činnosti.“

„Ano.“

„Dobrá, chci, aby všichni tví operativci byli venku v akci. Nech je, ať zjistí cokoli a kdekoli. A chci být soustavně informován. Rozuměls?“

Budova britského velvyslanectví, anachronismus z roku 1887, stála na Mazor Avenue v Tel Avivu. Mezi okolními mrakodrapy ze skla a oceli se vyjímala stejně jako viktoriánská vdova v Soho.

Kanceláře MI-6 byly umístěny v suterénu, v bludišti chodeb, malých kójí a štábních místností. Dominovalo jim komunikační středisko vybavené složitými radiovými systémy, moduly pro odposlech a analýzu signálů a vysokorychlostními šifrovacími jednotkami.

Po rozhovoru s Cairncrossem přikázal Leigh-Simmons svému radiotýmu, aby zahájil pátrání po Bengálu, a pak se sešel s velitelem terénních agentů a zástupcem velvyslance, aby je informoval o situaci. Velvyslanec sir Donald Avery byl v té chvíli na konferenci na vysoké úrovni ve Vídni. Jak se dalo očekávat, všechny to ohromilo.

Protože v Singapuru nebyla rezidentura MI-6, pátrání po lodi muselo být zahájeno prostřednictvím malajské rezidentury v Kuala Lumpuru. Ta naštěstí měla kontakty v singapurské vládě.

Během jednačtyřiceti minut se vrátil podrobný popis Bengálu, včetně seznamu jeho důstojníků, který potvrzoval, že jeho kapitánem je skutečně Sean O’Mallaugh.

Londýn rovněž získal identické údaje s dalšími stopami. Rychle se zjistilo, že TTT Group je falešná firma, která si opatřila fingovanou registraci podle obchodního práva v Kamerunu. To stačilo, aby vyšší úřední místa v britské vládě začala pokládat celou záležitost za mimořádně vážnou.

Britská vláda přikázala Admiralitě, aby přesunula malou torpédoborcovou skupinu, konající manévry u Řecka, do vod poblíž Suezského kanálu. Mateřská letadlová loď HMS Gallant s podpůrnými plavidly byla vyslána na pozici předsunuté hlídky u Gibraltarského průlivu pro případ, že by se tajemný Bengál blížil ke Středozemnímu moři podél západoafrického pobřeží.

Mezitím se stupňovala intenzita izraelské aktivity. Hlídky kontrolovaly veškeré známé teroristické enklávy a všechny pobřežní pozice byly zesíleny. Vše, co přicházelo do Izraele a opouštělo jej, bylo pečlivě prohledáno.

Nic z toho neušlo dalším zahraničním rozvědkám. Protože cítily, že ve vzduchu visí něco velikého, začaly horečně sondovat, o co vlastně jde. Mimořádně aktivní byli Francouzi a Američané.

Bohužel netrvalo dlouho a pátrání po Bengálu se dostalo do slepé uličky. Naposledy byl spatřen na Srí Laňce, kde při krátké zastávce v pobřežních vodách vzal na palubu jednoho cestujícího. Potom zkrátka zmizel v Indickém oceánu.

Jako četné trampové nákladní lodi, jejichž zastávky v přístavech závisejí na objednávkách přepravy nákladů přijatých na moři, Bengál neoznámil svůj cestovní plán žádné mezinárodní službě monitorující pohyb dopravních lodí. A tak nikdo přesně nevěděl, kde se loď nachází ani kam má namířeno.

Leigh-Simmons, který zoufale sháněl jakoukoli stopu, neustále obtěžoval svou přítomností komunikační středisko, nyní plně zapojené do pátracího úsilí nejvyššího stupně vyvíjeného Londýnem. Obě základny začaly zkoumat všechny možné zdroje informací, které by loď lokalizovaly - zprávy o lodní dopravě, záznamy z přístavů, lodní deníky, záznamy leteckých linek, prolétajících Indický oceán a Arabské moře, a dokonce i satelitní přehledy počasí.

Prozatím však po Bengálu nebylo ani stopy.

Nigel studoval nástěnné mapy. Indický oceán a Arabské moře představovaly obrovskou plochu jasně modré barvy. Zíral na ni. Panebože, pomyslel si, tolik vody!

Jeruzalém se ponořil do jasné a poněkud chladné noci, s hvězdami vysoko nad zářícím městem. Duff se jím vytrvale, téměř bez oddechu plahočil. Krok za krokem procházel Staré město a bolest krotil hašišem a jakousi hlubokou duševní kázní, pramenící z dávno zapomenutého koutku jeho duše.

Židovská čtvrt. Křesťanská. Muslimská a arménská. Chodil křížem krážem ulicemi, alejemi i rušnými dopravními tepnami. Míjel neutuchající vířící ruch života i tiché starobylé kamenné budovy vzdorující času.

Jemu se čas pomalu krátil. Byly chvíle, kdy se mu zdálo, že se už docela zastavil. Díval se na nějaký předmět, obličej, okno, osvětlený vchod a obraz jako by strnul v jakési vnitřní věčnosti.

Bolest však byla všudypřítomná. Slábla a sílila. Někdy se musel zastavit ve stínu - nejhlubší zábrana proti dosud nedotčeným rozpakům - a zvracel žluč, zapáchající odporně jako puch spalovaných ovčích zdechlin.

Chodil stále dokola. Noc ztichla a ulice se vyprázdnily. Viděl projíždějící policejní a vojenské hlídky. Nikdo ho nezastavil. Minul Chrám Svatého hrobu a vydal se po Via Dolorosa. Chvíli zůstal stát u Antoniiny pevnosti a napadlo ho, že by ve svém niterném tichu mohl zachytit stopu antické války.

Nakonec ho vyčerpání přivedlo zpět do jeho pokoje. Lehl si a naslouchal rychlému pulzu svého těla. Zvláštní pocit. Oknem po chvíli proniklo dovnitř světlo rozbřesku. Usnul.

Když se probudil, byla už zase noc. Pokoušel se pohnout hlavou, ale nepodařilo se mu to. V paži měl pocit, jako by mu někdo vysál ze žil krev. Naštěstí se zdálo, že bolest polevila.

Když byl konečně schopen vstát, pokoj se s ním náhle začal točit. Šel do koupelny a vymočil se. Krvavá moč pálila jako oheň. Posadil se na toaletu a spolkl dvě další kuličky hašiše. Za očními víčky mu vzplály jiskřičky světla a pak se mu vrátila energie.

Tentokrát zamířil do arménské čtvrti. Míjel turisty, prodavače a mladé dívky v starosyrské černi, kostel v ulici Habad osvětlený obřími svícemi, krámy vonící jehněčím a mandlemi, klenotnický kiosk, zmrzačeného žebrajícího chlapce a dva mladíky debatující o Bohu.

Motocykl byl zprvu jen součástí pohybující se kulisy světel vozidel. Vzdálený o celý blok se proplétal rychle mezi vozy a rychle se blížil. Jekot jeho motoru byl zatím jen slabým trylkem v hluku dopravního ruchu.

Duff se zastavil vedle sloupu s osvětlením. Nadechl se. Noc kolem něho mu náhle připadala nesmírně živá. Roztržitě se zaposlouchal do debaty dvou mužů, do tichých proseb žebrajícího dítěte.

Pak se v něm ozval instinkt.

Vrhl pohled přes rušnou ulici, pak zpět k oběma mužům. Potom kolem sebe. Zachytil blížícího se motocyklistu, asi půl bloku od něho, když okolní světla na okamžik ozářila jeho černý kožený oblek a přilbu, lesknoucí se jako ebenově černá dělová koule v letu.

Motocyklista byl teď nějakých třicet metrů daleko a tlačil se vpravo k chodníku. A pak zvedl ruku. Objevil se další záblesk. Uříznutá hlaveň brokovnice položená na řídítkách se leskla chromém v odrazu záře motocyklového reflektoru a červeného blatníku. Hluk motoru přehlušil ostatní zvuky, když jezdec přidal plyn.

Duff zvedl ruku k pasu a sevřel pažbu Browningu Hi-Power, náhle tak masivního a nevýslovně těžkého. Vší silou se jej snažil uvolnit. Podařilo se mu to švihem vzhůru. Pohlédl přes chodník a na okamžik ho oslnil reflektor motocyklu.

Výstřel z pušky neslyšel. Spatřil jen, jak z ní směrem k němu vyšlehl oranžově bílý plamen. O nanosekundu později narazila dávka broků na jeho hruď a způsobila mu bolest tak hroznou, jako by mu naráz explodovaly v těle všechny nervy. Náraz ho odhodil na sloup veřejného osvětlení.

V jakési rudé, náhle nehybné mlze cítil, že jeho browning vystřelil. Zpětný ráz mu jej vyrazil z ruky. Viděl, jak jezdec, asi šest metrů od něho, saltem vzad sletěl z motocyklu jako klaun, který dostal kopanec.

Jakoby zdálky slyšel sám sebe sténat a potom výkřik. Uvědomil si, že celý mokrý pomalu klouže po straně sloupu k zemi, a viděl, jak se na něho řítí motocykl bez jezdce. Oči se mu zavřely o chvíli dřív, než do něho narazil.

00:17

FRANCOUZSKÁ GUYANA 26. ZÁŘÍ

Odpoledne za hustého děste spatřil Bengál zemi. Plul proti větru, osmdesát kilometrů od pobřeží Francouzské Guyany, kolem ostrovů zvaných íles du Salut - Ostrovy spásy. Ostrovy ležely v dešti tiché, tmavé a zahalené mlhou. Poslední v jejich řetězci byl tle de Diable - Ďábelský ostrov.

O půl hodiny později minuli francouzskou meteorologickou loď zakotvenou v pobřežních vodách, krátkou a vysokou, s bílým trupem i palubní nástavbou poznamenanou oranžovou rzí. Pluli ještě více než dvaatřicet kilometrů od pobřeží, ale oceán byl už hnědý od bahna, které do moře splachovala řeka Sinnamary.

Collins navázal rádiové spojení s meteorologickou lodí. Jmenovala se Baráka, což je slovo, které francouzština převzala z arabštiny a znamená „štěstí“. O’Mallaugh mluvil s jejím kapitánem, poručíkem Jeanem Massem, hovořícím velmi dobře anglicky. O’Mallaugh ho informoval, že plují do říčního přístavu Mana, ležícího asi pět kilometrů od pobřeží, a požádal o povolení vplout do ústí řeky Sinnamary.

„Plavil jste se v těchto vodách již dříve, capitaine?“ otázal se Masse.

„Nikoli.“

„Buďte velice opatrný, je teď období záplav a mělčiny se rychle posunují. Nejvhodnější přístup je od severu. Jakmile budete na řece, držte se uprostřed.“

„Ano.“

„A ještě dvě varování. Zaprvé, nedovolte mužstvu, aby se koupalo ve vodě. Piraně a krokodýli jsou při záplavách nenasytní. A zadruhé, dejte si pozor na piráty. Qni font les poubelles, jak to říkáte? Mrchožrouti, námořní lupiči ze zlatých dolů. Velice nebezpeční chlapi.“

„Děkuju vám, kapitáne,“ řekl O’Mallaugh a ukončil vysílání.

Navigoval loď do ústí velice pomalu a využíval oceánský proud i sílu stroje k udržení směru. Tun byl u kormidla a Ashdown stál na přídi a přenosnou vysílačkou hlásil výskyt mělčin. Mužstvo mimo službu se rozestavělo u zábradlí a pozorovalo je také.

Na chvíli přestalo pršet, ale pak se znovu rozpršelo. Liják bubnoval do paluby a měnil vodu v kanále v tmavou neprůhlednou hmotu, v nížjack mohl jen ztěží zpozorovat známky mělčin.

Ústí řeky bylo široké asi jeden a půl kilometru. Tři sta metrů na pravoboku, těsně u pobřežní čáry, byla voda svétlehnědá. Za ní byly husté rnangrové lesy, nyní zaplavené, a malé ostrůvky trávy a odpadků, které se zachytily kolem vyšších stromů. Na nich se povalovaly skupinky černých kajmanů, z nichž někteří byli dlouzí nejméně čtyři a půl metru.

Loď se dostala do hlavního proudu řeky a okamžitě se začala stáčet na levobok. Kapitán ji otočil ostře doprava, přepínal chod stroje vpřed a vzad, dokud se proud nedostal až k zádi. Příď se nakonec pomalu stočila přímo proti proudu řeky.

O’Mallaugh přikázal zvýšit rychlost. Loď reagovala rychle, její šroub se teď otáčel v nejhlubší části řeky. Příďová vlna ve tvaru písmene V se vzdalovala od trupu jako čeřící se bílá káva a valila se dál mezi mangrovníky, kde rozháněla skupinky krokodýlů, kteří se bleskurychle vrhali do vody.

Řeka se stáčela doleva a na obou jejích březích byla teď opravdová džungle. Stromy tlusté jako černozelené houby vyrůstaly přímo z vody plné naplavených odpadků.

Poryvy deště neustále burácely nad lodí, jak si razila cestu proti proudu řeky. Když déšť na chvíli ustal, rozprostřelo se hluboké, vlhké, tropické, dusivé ticho, rušené jen hukotem parního stroje Bengálu a zpětným proudem od jeho šroubu.

Do Many dorazili pozdě odpoledne a zakotvili uprostřed řeky. Město tvořil polorozpadlý shluk chatrčí s plechovými střechami, které sahaly až k řece. O něco výš na břehu bylo vidět několik administrativních budov ze špinavě bílých cihel, kostelní věž a vysoký stožár rozhlasového vysílače s blikajícím červeným světlem na vrcholu.

Od břehu se táhlo úzké molo, ke kterému byly připoutány dva malé vlečné nákladní čluny. Po obou stranách mola byly desítky houseboatů, přivázaných k vysokým kůlům zatlučeným do bahna. Dřevěné lodi, oblé a ploché, se podobaly krabicím na sýry. Patřily prospektorům, pracujícím na zlatých a smaragdových nalezištích nahoře proti proudu řek Sinnamary a Orapoque.

O čtyřicet minut později připlul malý, špinavě modrý motorový člun a na palubu vystoupil kapitán francouzské Cizinecké legie ve špinavé uniformě. Byl vysoký, měl hrubou kostnatou tvář se skvrnami po tyfu, a táhla z něho brandy. V naprostém tichu zběžně zkontroloval lodní doklady, přijal bednu irské whisky a pak se vrátil zpátky na břeh.

Znovu se spustil déšť. Promočený Ashdown se postaral o zabezpečení lodi na noc. K zahnání pirátů přikázal naplnit vodovodní potrubí a připravit hadice. Potom zapnul všechna palubní světla a postavil hlídky na příď, záď i střed lodi. Každý muž dostal píšťalku a měl hlídat dvě hodiny.

Za soumraku se objevila kánoe s malým přívěsným motorem. Byl v ní jediný muž. Měl světle růžovou košili a na prsou velký zlatý medailon.

O’Mallaugh s Džadídem, který nesl brašnu, se objevili na palubě. Chvíli spolu hovořili a potom kapitán přikázal spustit provazový žebřík. Džadíd sešplhal dolů do kanoe, zatímco muž ve člunu udržoval své malé plavidlo na místě proti proudu, s motorem běžícím naprázdno. O chvíli později, když se Džadíd usadil na přídi, prudce člun otočil a ujížděli pryč.

Muž s kanoí se jmenoval Dade Caine a byl to bývalý poddůstojník amerického válečného námořnictva, který nyní v Maně vlastnil malou kavárničku Le Sauvage neboli Divoký vrt. Byl tlustý a růžová košile mu těsně obepínala široká ramena a silné paže s vybledlým tetováním. Obličej měl odulý od přílišného pití, a když se usmál, vypadal jako slavný americký baseballový hráč z první poloviny dvacátého století Babě Ruth (George Herman).

Křikl, aby přehlušil kvílivý hukot motoru: „Hej, patrone, mluvíte anglicky?“

Džadíd přikývl.

Caine si ho se zájmem prohlížel. „Vodkuď, k čertu, sté? Ital? Vypadáte docela jako Talián.“

„Na tom nezáleží.“

Caine zabručel. Plivl přes okraj a vyhnul se plovoucímu kmeni, unášenému proudem.

Když si Caine odsloužil dva termíny u námořnictva, odjel do Venezuely hledat naftu. Brzy však přišel na to, že je mnohem výnosnější pašovat drogy a zbraně fanatickým partyzánům ve Venezuele a Surinamu a Tupamarům v severní Uruguayi. Jejich útočištěm byla Francouzská Guyana, kde v džungli u hranic měli svá shromaždiště.

Džadíd se zeptal: „Ta věc už došla?“ Caine se zasmál. „Jo, je tady,“ odpověděl.

Kavárna Le Sauvage stála na rohu poblíž hřbitova u městského kostela. Hroby vystupovaly nad terén a byly zakryty betonovými deskami. Některé byly ozdobeny střešními taškami a poškozenými sochami.

Jednopatrová kavárna měla přízemí natřené červeným suříkem. Vedly do ní dva vchody, oba se železnými žaluziemi. Po celé čelní straně prvního patra se táhl balkon s tepaným železným zábradlím jako někde v New Orleansu. Caine se svou francouzskou manželkou bydleli nahoře, kde v zadních pokojích byly ubytovány i tři prostitutky.

Interiér kavárny osvětlovala petrolejová lampa. Vlhký vzduch plný kouře páchl hnojem a dýmem z petrolejky. Bar byl vyrobený z jediného, napůl rozříznutého kmene, s ohoblovaným a natřeným povrchem. Stály na něm dva velké džbány a v kamenné dutině obou ležel svinutý malý hnědý had.

Cainova manželka byla drobná ženuška jménem Lilian. Stála na konci baru a pozorovala tři muže ve špinavých tričkách, jak hrají hru s oblázky zvanou cascajo o malé zlaté nuggety.

Na druhé straně místnosti seděli dva legionáři se dvěma děvkami shora. Jedna z nich předváděla s našpulenými rty a uvolněnými kyčlemi jakýsi taneček. Druhá seděla jednomu z vojáků na klíně. Blůzu měla shrnutou až pod ňadro a legionář jí poléval bradavku trochou piva a olizoval je. Děvče se tomu smálo.

Caine zavedl Džadída do zadní místnosti.

„Oukej, patrone,“ promluvil Caine, „podíváme se na ten chnouffe.“

Džadíd položil kabelu na stůl vedle benzinové lampy. Lampa tiše syčela. Otevřel kabelu a vytáhl balíček v černém plastu. Celkem jich měl v brašně šest. Každý vážil kilogram.

Cainovi zasvítily oči, když ho pozoroval. Rychle udělal kapesním nožem se střenkou ze slonoviny do prvního balíčku dírku a opatrně z něho nabral trochu bílého prášku. Krystalky heroinu se zatřpytily ve světle lampy.

Naslinil si ukazováček, zlehka se jím dotkl heroinu, přitiskl prst k nosní dírce a mocné se nadechl. Pak zvedl hlavu, jako by naslouchal. Po chvíli se mu na odulých rtech objevil úsměv.

„No ano,“ řekl. „Čistej jako slovo boží.“

Vrátili balíček do Džadídovy kabely. Vzali ji, vyšli z místnosti a vydali se cestičkou za domem. Znovu se silné rozpršelo a kapky bubnovaly do plechového převisu jako kulky.

Caine vedl Džadída po můstku přes malý, ale nyní rozvodněný potok. Voda se s hukotem hnala kolem břehu. Na druhé straně stálo několik malých dřevených chat, spojených plechovým přístřeškem.

Dvakrát zaklepal na dveře druhé chaty a po krátké přestávce zaklepal znovu. Dveře se otevřely a z nich vystrčil hlavu nějaký muž. Dveře přidržoval hlavní francouzské útočné pušky. Když poznal Caina, ustoupil a pustil je dovnitř.

Chata měla jedinou místnost s postelí a stolkem, na němž stála plynová lampa, dvě poloprázdné láhve whisky, malý porcelánový šálek, několik injekčních stříkaček a plynový zapalovač. U druhé stěny bylo malé umyvadlo a otevřená toaleta. Sáty a vojenská výstroj do džungle se povalovaly po zemi.

Na posteli ležela nahá kreolská dívka. Měla hladkou krémově snědou pokožku a plavé pruhy ve vlasech. Byla napolo v bezvědomí a chvílemi si pro sebe něco mumlala.

Muž opřel pušku o stěnu. Byl taky nahý, vysoký a štíhlý, měl vyholenou hlavou, spíš mladistvou hezkou tvář, ria ramenou vytetované hady, dýky a nahé ženy a na jedné polovině hrudníku tygra. Jeho předloktí nesla čerstvé stopy vpichů injekční jehlou. Hleděl na ně přivřenýma, rozzlobenýma očima.

„Kde je to?“ zavrčel na Caina francouzsky.

„Přímo tady, seržante.“

„Dej mi to.“

„Ještě ne.“

Legionář se jmenoval Amoise. Před čtrnácti dny dezertoval z Francouzského vesmírného a výzkumného střediska, sídlícího v džungli v Kourou, sto šedesát kilometrů odtud na jih. Právě z Kourou Francouzi, coby prvořadý člen Evropské vesmírné agentury, vypouštěli satelity. Navíc tam prováděli i tajný jaderný výzkum.

Seržant s klením prohledal svůj batoh s maskovacím vzorem a vrátil se s dřevěnou krabicí velkou asi jako bochník chleba. Šablonou na ní byl vyveden nápis: NEBEZPEČNÝ MATERIÁL - STŘEDISKO PRO VÝZKUM VESMÍRU.

Džadíd si ji hned od něho vzal. Víko bedničky bylo otevřené. Odsunul kryt. Uvnitř, pevně uložený v polystyrenu, byl asi dvacet centimetrů dlouhý a deset centimetrů tlustý kovový válec. Krásně se leskl.

Vytáhl jej ven. Džadída překvapilo, jak byl těžký; vážil kolem patnácti kilogramů, jeden konec měl tvar kužele, s prstenci se závity o různých průměrech. Druhý konec byl kulovitý a v jeho kovu byly vyvrtané dva malé otvory. Pod nimi bylo okénko digitálního indikátoru. Páskou byl k válci přilepen průbojník tenký jako jehla.

Džadíd kývl na Caina. Američan se ušklíbl. Vytáhl balíčky heroinu a položil je ria podstavec lampy. „Tady to máte, příteli,“ řekl legionáři.

Seržant zvedl jeden balíček a škubnutím roztrhl plastový obal. Ruce se mu třásly. Trochu prášku rozsypal.

„Jak je čistej?“ zeptal se Caina francouzsky.

„Čtyřicet procent.“

„Vache! Ríkals, že bude úplně čistej.“

„Můžeš ho mockrát zředit.“

Amoise strašlivě zaklel a oči mu sršely. Ale nakonec mávl rukou. „Vypadněte, posraní zloději!“

Caine se vlídně usmál. „S vámi je příjemné obchodovat,“ řekl.

S Džadídem vyšli ven na cestičku. Caine zavřel tiše dveře a podržel kliku. Druhou rukou Džadídovi naznačil, aby počkal. Déšť poněkud zeslábl. Kolem nich proletěli malí bílí netopýři, lovící hmyz zahnaný deštěm pod převis střechy.

Konečně Caine tiše pootevřel dveře a nakoukl dovnitř. Seržant seděl na posteli a v malém porcelánovém šálku si připravoval dávku. Smíchal drogu s whisky a zcela fascinovaný ji zahříval zapalovačem.

Velkým šátkem si rychle omotal levý biceps a napjal svaly, až mu na předloktí naběhla žíla. A přímo do ní si píchl dávku. Do injekční stříkačky prudce vnikla jasná krev. Na skle zanechala jemný vzorek, když celá dávka drogy pronikla do žíly. Děvče na posteli něco zamumlalo.

Několik okamžiků hleděl seržant před sebe. Potom se mu oční víčka pomalu zavřela a znovu otevřela. Náhle vyskočil na nohy, prudce otočil hlavu, shrbil se a začal se dusit.

Celé jeho tělo se začalo křečovitě zmítat. U úst se mu objevila pěna. Dusil se a klel. Potom začal zvracet. A nakonec se zhroutil na zem. Svaly v celém těle mu cukaly a poskakovaly pod kůží jako hmyz.

Caine otevřel dveře dokořán a rozběhl se k podstavci lampy. Zatímco připravoval další silnou dávku, vysvětloval mrtvole: „Je to moje chyba. To svinstvo muselo být čisté.“ Sklonil se k dívce a jehlu zabodl hluboko do jemného růžového masa stydkých pysků. Dívka sebou jednou dvakrát škubla a pak už zůstala klidně ležet. Tvář jí zmodrala.

Džadíd mlčky přihlížel.

O pět minut později Caine v zadní místnosti kavárny uložil heroin do jiné kožené tašky. Pak zabalil krabici z vesmírného střediska a vložil ji do Džadídovy brašny.

Chvíli hleděl upřeně na Džadída. „Patrone,“ pronesl konečně, „nevím, k čemu chcete tenhle krám použít. A rozhodně to nechci vědět. Ale doufám, že až k tomu dojde, vezme to k čertu i vás.“

Džadíd se na něho jenom podíval a neřekl nic.

Vyšli z Le Sauvage a kráčeli zpět k řece. Déšť ustal docela, ale noc byla plná zvuků valící se a šplouchající vody a občasného vzdáleného řevu kajmanů.

O jednadvacet minut později byl Džadíd opět na palubě Bengálu.

Nocí se náhle ozvalo zapískání jako křik nějakého podivného ptáka z džungle, který přistál na zádi lodi.

Jack, který se chystal převzít hlídku, byl v lodní kuchyni a pil kávu. Na okamžik strnul, aby určil, odkud hvízdnutí přichází, a potom vyběhl ze dveří kuchyně a zamířil na záď.

Když se ocitl na člunové palubě, uslyšel volání nějakého muže. Záďová paluba byla osvětlena světly ze střední nástavby a reflektorem ze záďového dělostřeleckého krytu. Okamžitě spatřil háky a lana zachycené na pažení levoboku. Dva vousatí muži v šortkách mačetami přesekávali zabezpečovací lana u několika malých sudů. Zarazili se a dva přehodili přes pažení.

„Otevřte hydranty!“ zařval Jack a pustil se dolů po schodišti. Když dorazil na hlavní palubu, začala náhle stříkat voda z levoboku. Vzápětí vyrazil přímo vzhůru tenký proud bílé vody u průvlaku číslo čtyři. Během okamžiku spláchl prudký proud celou palubu.

Tři další háky přeletěly přes pažení na pravoboku, zařinčely a potom se zachytily o okraje bouřkových odtoků. Během několika sekund se na palubu vyšplhali další tři muži. Jeden z nich měl na zádech na řemeni pušku. Okamžitě poklekl, strhl ji a začal nazdařbůh pálit kolem sebe. Kulky bušily do kovu a odrážely se.

Muži z posádky u hydrantu na levoboku však už zkrotili hadici a postupovali s ní na záď, kde obrátili proud vody proti vetřelcům. Voda je srazila k zemi. Na opačné straně záďové nástavby začal střelec znovu pálit, zatímco jeho společníci shazovali přes palubu všechno, co nebylo připevněné.

Ashďown zvedl přes metr dlouhý kus ocelové tyče. Kličkoval a skákal mezi poklopem číslo pět a záďovým rumpálem, až se dostal na pravobok. Najednou se před ním objevil člověk s mačetou. Na očích měl úzké tmavé brýle. Otočil se, rozmáchl a něco křičel, snad německy.

Mačeta proletěla kolem Jackových rarnen a udeřila do cívky rumpálu. Ve chvíli, kdy se muž začal obracet zpět, je zasáhl jednolitý, jako sud tlustý proud vody z hadice na pravoboku. Jack i muž upadli a zapletení do sebe klouzali po palubě, až narazili do palubního odtoku.

Ashdown se zvedl na kolena, vyrazil pěstí proti muži a udeřil ho do krku. Ten se po něm chvíli divoce sápal. Pak se chytil hákovacího lana, přehoupl se přes pažení a zmizel z dohledu.

Voda se dál odrážela od pažení záďové nástavby a světlo reflektoru vytvořilo duhu. Vodní tříští Jack spatřil rozmazaný obrys muže s puškou, kterou držel v jedné ruce. Muž dvakrát vystřelil. Pak se ozval silný výbuch blízko za Jackem. Spatřil, jak se střelcovo tělo nadzvedlo a přeletělo přes pažení. O pár sekund později uslyšel z řeky divoké cákání a mužův nářek.

Přiběhl Collins. Držel v rukou Jackovu brokovnici a na sobě měl jen tričko a spodky. „Nejseš raněnej, člověče?“ volal na Jacka.

Ashdown zavrtěl hlavou. Rozběhli se kolem zadní nástavby a přitom klouzali a padali na polité palubě. Voda stříkala proti vnějšímu pažení na levoboku a hlučně odtékala palubními odtoky. Posádka s O’Mallaughem se už chopila druhé hadice a smetla první dva muže přes pažení.

Ve tmě, kam nedosáhla palubní světla, nastartovala dvojice závěsných motorů. Naskočily naráz a čluny s piráty uháněly po proudu řeky.

„Nažerte se, lumpové,“ zařval za nimi Collins a vyprázdnil do tmy druhou hlaveň brokovnice.

Další půlhodinu pak pozorovali světélka pohybující se po proudu řeky, jak piráti pomalu chytali všechno, co se jim podařilo shodit přes palubu a dosud se nepotopilo.

Když začalo svítat, měl už Pepper dost páry. Nad řekou se vznášela lehounká mlha; nad džunglí byla hustší a vrcholky stromů vypadaly jakoby zabalené do špinavě šedé bavlny. Nad mlhou na obloze visela tmavá mračna.

Kotvy byly zdviženy. O’Mallaugh nechal říční proud, aby otočil příď lodi do opačného směru, a zatímco se po hladině rozbíhaly kruhové vlny hnědé vody, z nitra lodního trupu zaznělo hluboké, rytmické dusání parního stroje, jako tlukot srdce řeky.

Když odplouvali, v Maně svítilo jen několik slabých světel. Maják na anténním stožáru nad městem vypadal v mlze jako červená hvězda, která je na dosah. Pár rybářů v jednomístných pirogách lovilo pomocí dlouhých oštěpů u říčních břehů.

Když dorazili k ústí řeky, obrátili se na sever, přímo do oceánského proudu, stočení šikmo od pobřeží, ďokud se nevymanili z jeho vlivu. O’Mallaugh pak stanovil kurz na severozápad.

Collins zavolal francouzskou stacionární meteorologickou loď kvůli nejnovějším informacím o počasí. Dozvěděl se, že nad celou trasou k Malým Antilám je dlouhý systém dešťových srážek a východním směrem tlaková výše s jihozápadním větrem o osmi uzlech.

Posledním bodem sdělení bylo, že se u severoafrického pobřeží vytvořila vlna tropické tlakové níže…

00:18

MIAMI, FLORIDA 28. ZÁŘÍ

Z reproduktoru v jídelně budovy ředitelství národního hurikánového střediska se ozvalo halasné hlášení: „Žádáme zástupce ředitele, aby se laskavě dostavil do operačního střediska!“

Warren Anholt, zástupce ředitele nového útvaru NHS, umístěného v kampusu Floridské mezinárodní univerzity, právě končil svůj oběd, sendvič se steakem „Jack v bedně“. Rychle dopil mléko a spěchal do hlavní vstupní haly.

Anholt byl mladě vyhlížející devětačtyřicátník s nakrátko ostříhanými vlasy a štíhlým, opáleným tělem, za které vděčil své největší posedlosti - potápění.

Budova NHS, obrovský šedý blok z betonu, ukrývala širokou paletu nejmodernějšího vybavení určeného ke sledování a předpovídání počasí. Čtyři metry tlusté stěny byly schopné odolat hurikánu čtvrté kategorie.

V tomto operačním nástroji Národního úřadu pro oceány a atmosféru (NÚOA) byli zaměstnáni špičkoví meteorologové a specialisté na předpovídání počasí. Zodpovídali za soustavnou kontrolu rozsáhlé oblasti oceánu, zahrnující tropický i subtropický Severní Atlantik, Karibské moře a Mexický záliv.

Anholt vstoupil do operačního střediska pro tropickou analýzu a předpovědi - TAPOS. Bylo plné střediskových počítačů a terminálů, které ukazovaly mapy, statistické tabulky a satelitní snímky různých oblastí oceánu v reálném čase.

Harry Tanaka, ředitel oddělení TAPOS, seděl u jedné z pracovních stanic. Zamával na Warrena. „Podívej se na tohle,“ řekl. Měl lehký texaský přízvuk a havraní vlasy sestříhané do tvaru, který se před deseti lety snažil zpopularizovat Brian Bosworth. „Monitoroval jsem vývoj TWD-46 (tropical wave depression) - během posledních čtyřiadvaceti hodin.“

S použitím kódovaných údajů z geostacionární družice GOES-3, které jsou vysílány každých šest minut, zpracoval Tanaka přefiltrovaný, zvětšený a kolorovaný animovaný model tropické brázdy nízkého tlaku, označené TWD-46, která se nedávno utvořila u afrického pobřeží.

Anholt studoval obrazovku. Ukazovala zvlněný obrazec brázdy, která běžela od severovýchodu k jihozápadu, pět set kilometrů od Kapverd. Displej byl zbarvený do odstínů modré, červené a bílé.

Modrá označovala vydatnost dešťů, červená údaje o teplotě a bílá tendence tlaku. Série šipek a ozubených symbolů ukazovaly komplexní proudění větrných polí za brázdou a před ní. Podél okraje obrazovky byly značky relativních chyb a časové údaje.

Warren zabručel: „Zesiluje se, že? Vložil jsi tam poslední ATOLLy?“ Zkratka ATOLL (Tropical Oceánie Lower Level) se užívá pro údaje vztahující se k situaci v bezprostřední blízkosti hladiny oceánu, které satelitní pozorování nemuselo vždy zachytit.

Tyto údaje pocházely od pozemních stanic a sond umístěných na bojích a balonech v malých výškách u pobřeží jižní Evropy a severní Afriky. Na tomto systému spolupracovaly NÚOA a Evropská síť předpovědí počasí.

Tanaka přikývl. „Ukazují rovněž, že dochází ke spojování srážek s bouřkami. Převládající rychlost větru se dosud udržuje pod čtyřicítkou, ale nelíbí se mi jejich tendence k synchronizaci.“

„A sakra,“ zabručel Anholt. „Pohyb brázdy vpřed je natolik pomalý, aby ji udržoval při životě. Vsadil bych, nevím co, že se během příštích tří čtyř hodin začneme setkávat se stoupáky, Harry;“

Tanaka přikývl.

Když se větry brázdy nízkého tlaku na všech úrovních začnou synchronizovat a vát převážně stejným směrem a stejnou rychlostí, vytvoří rychle koncentraci vertikálního proudění horka od povrchu. Stoupající teply vzduch pak může eventuálně cirkulovat směrem k centru systému, kterému pak slouží jako zdroj vlastní vypařovací energie.

Anholt zvedl sluchátko telefonu a stiskl tlačítko označené písmeny TAFS (Tropical Analysis and Forecast Support), tedy Podporu tropické analýzy a předpovídání počasí.

Ozval se ženský hlas: „Jacobyová.“

„Lauro, tady je Warren.“ Jednatřicetiletá Laura Jacobyová, absolventka Massachusettského technického institutu (MIT), byla vedoucí útvaru. „Prověř vaše poslední údaje od GOES.“

„Právě to dělám. Vypadá to, že se něco chystá, že?“

„Jo. V pořádku, nech vyběhnout model hurikánu v zárodku a podívej se, jestli jsme schopni představit si, co by to mohlo udělat.“

Nejužitečnějšími pomocníky ke sledování hurikánu, s cílem pochopit a předvídat jeho dynamiku a energii, byly počítačové simulační modely. Používalo se k tomu několik systémů současně a každý měl na výběr minimálně osm až deset programových balíků.

Tyto modely byly založeny na velkém množství údajů získaných pozorováním z družic, pozemních stanic, lodí na moři a letů do samotné bouře. Modely však bohužel byly pokročilejší než vstupní data. Proto parametry analýz a předpovědí byly značně nespolehlivé pro časové rozpětí přesahující dvacet čtyři až třicet hodin.

„Provedu,“ odpověděla Jacobyová.

„Budu v operačním.“

„V pořádku.“ Zavěsila.

Anholt se znovu soustředil na Tanakovu obrazovku.

Harry zaznamenával nejnovější šestimínutové údaje z GOES-3. Ředitel střediska Allen Newhouse byl právě v nemocnici. Přede dvěma dny prodělal vážný srdeční záchvat a ležel dosud na jednotce intenzivní péče. Středisko měl teď na starosti Warren.

Zvedl znovu telefon. Potřeboval zavolat manželce. Zřejmě se tu bude muset zdržet.

ZÁKLADNA MOA, KUBA

Velící důstojník základny, korvetní kapitán Alberto Torralba, stál u okna, když Anna vstoupila do jeho kanceláře. Postavila se do pozoru. Byli tu ještě dva další muži, agenti GRU ve svých neodmyslitelných bílých košilích guayabera, s hodinkami Rolex a brýlemi Ray Ban.

„Dejte si pohov, poručíku,“ pravil Torralba, aniž se obrátil. „Posaďte se.“

Anna provedla, co jí bylo řečeno.

Vyšší z agentů usedl napůl hýždě na Torralbův psací stůl. Měl dlouhý úzký nos, knírek a velké ruce. Druhý muž klidně vytáhl z kapsy košile malý magnetofon, položil jej na stůl a zapnul.

Anně se rozbušilo srdce.

První z agentů na ni okamžik zíral. „Kdy jste viděla naposledy svého otce?“

Pohlédla na velitelova žida. Zdálo se, že je zcela zaujat pozorováním hejna racků u vzdálené ranveje. Obrátila se k agentovi a odpověděla na otázku.

„Proč utekl z Havany?“ vyštěkl agent.

„Neutekl. Proč by utíkal? Myslím, že jen odjel na návštěvu k příbuzným.“

„K jakým příbuzným?“

Anna pokrčila rameny. „Máme jich spoustu. Po celém ostrově.“

„Znáte jeho přátele?“

„Některé ano.“

Agent zvedl obličej a zíral ke stropu. „Víte, co je to Alfa 66?“ zeptal se neočekávaně.

„Ano. Kubánští disidenti, kteří žijí v Americe.“

„Tihle jsou víc než jen disidenti,“ pronesl agent ostře. „Jsou to kontrarevolucionáři. Póvl. Zrádci.“

Anna mlčela.

„Byl váš otec jedním z nich?“

„Cože?“

„Tak byl?“

„Nikdy,“ odpověděla rozzlobeně. „Můj otec bojoval od začátku po boku El Comandanta. Byl vlastencem tehdy a je jím i dnes.“

Agenti si vyměnili pohled přes brýle značky Ray Ban.

Vyslýchající agent zvedl ruku a uhladil si knírek. „Měla jste někdy kontakt s contrabandistas?“

Anně se znovu rozbušilo srdce. Pohlédla však zpříma do mužových tmavých brýlí, v nichž spatřila dvakrát svůj obličej. „Ne.“

„Co jste dělala v Maleconu v Nicaru?“

Zaváhala. „Chtěla jsem být se svým milencem.“

„S podporučíkem Perezem, mám ten dojem.“

„Ano.“

„Uvědomujete si, že šoustat s nižším důstojníkem je porušení vojenské kázně?“ Zdůraznil slovo šoustat, aby znělo hodně odporně.

„Mám ho ráda. Jsem připravena na jakoukoli důtku.“

Agent se tiše zachechtal a vstal. Magnetofon nechal běžet. Kapitán Torralba se obrátil a podíval se na něho. Agent přikývl.

Torralba došel ke stolu, otevřel zásuvku a vytáhl z ní velkou krabici z cedrového dřeva. Na víku bylo vyryto jediné slovo - COHIBA, název slavné značky kubánských doutníků. Postrčil ji po stole. Všichni tři muži hleděli nevlídně na Annu.

„Tohle jsou pozůstatky vašeho otce,“ pronesl Torralba tiše.

„Byl zabit, když se pokoušel uniknout policii.“

Na okamžik zůstalo její tělo klidné. Potom ale ucítila, jak se v ní všechno roztřáslo, jako při náporu horečky. Sevřelo se jí náhle hrdlo.

Zírala upřeně na krabici. Milosrdný Bože! Můj otec? Tady, v krabici od doutníků? Ochromil ji pocit nevýslovného smutku a zasáhl jí srdce jako ostří dýky. Zároveň se dostavilo znechucení a rozhořčení nad tak sprostým jednáním.

Smradlavá krabice od doutníků.

Vstala, pohlédla Torralbovi do očí a přiměla své ruce, aby se neroztřásly, když zvedala krabici. Jen nedovolit těm lumpům, aby se kochali jejím pohnutím. Krabice byla těžká. Na kraťoučký okamžik velitel sklopil oči a pak je zase zvedl.

„Máte čtyřiadvacet hodin volna, abyste ho mohla pochovat v jeho rodišti,“ pravil.

Donutila se postavit do pozoru. Stála pevně a oběma rukama svírala krabici s otcovým popelem. Potom udělala dokonale čelem vzad a vyšla ven.

Enrique se narodil v malé vesničce Valle Blanco v západní části Sierry Maestry, v krajině pěstitelů kávy, ležící na závětrné straně hor, kde jsou noci vždycky suché a studené.

Anna tam odjela v najaté toyotě, podél pobřeží do Mayari a pak vnitrozemím do Cuenta. Dálnici vystřídala prašná okresní silnice, která vedla mezi lány cukrové třtiny. Nepotkávala žádná auta, jen občas vůz tažený oslíkem. V dálce zahlédla obláčky kouře od třtinové úzkokolejky.

Nakonec dojela k vysočině, kde na svazích rostly kávovníky. Míjela džunglí zarostlé rozvaliny starých panských sídel kávových baronů. V prachu zvířeném pneumatikami svého vozu spatřila občas za sebou oba muže z GRU, kteří ji sledovali v ladě.

Řídila otupělá žalem. Cedrová krabice ležela na vedlejším sedadle. Chvílemi se k ní natáhla, dotkla se jí a prsty pohladila její okraj. Vyvstával před ní obraz otce, zvuk jeho hlasu a hnév v očích, přecházející rychle ve smích.

Rozvzlykala se.

Byl již večer, když dorazila do Valle Blanco. Než odjela z Moa, zatelefonovala jediné Enriquově příbuzné, která tam bydlela, jeho starší sestře Placidě. Městečko se choulilo v rnalérn údolí. Na jeho konci stála továrna na zpracování kávy. Ulice města, lemované žlutými, zelenými a modrými domy, byly vydlážděné kočičími hlavami.

Placida bydlela v kamenické chýši nedaleko malého katolického kostela, stojícího na malém kopci mezi horskými jabloněmi. Když Anna přijela, seděla na verandě. Vstala, žena vzpřímené postavy, s bílými vlasy, úzkou, zvrásněnou tváří a snědou pletí. Stejně jako její bratr bojovala kdysi v horách po Castrově boku.

Když Anna s cedrovou krabicí stoupala po schodech, Placida na ni upřeně hleděla. Tvář jí ztvrdla v kámen. „Tak tohle je jeho rakev,“ pronesla hořce. Potom Annu pevně objala, zatímco krabici tiskly mezi sebou, a tělo jí ztuhlo potlačovaným vztekem.

Pod svahem vedle kostela zastavila lada. Agenti v ní zůstali sedět.

Obě ženy vešly do domku. Stěny byly z horského kamene pospojovaného betonem, který zežloutl. Chlad se tam mísil s pachem tabáku, petrolejového dýmu a nakyslé vůně staré ženy.

Placida vyprávěla Anně o smrti jejího otce a o policii, která zapálila pole cukrové třtiny. Anna naslouchala a hleděla oknem, jak se den noří do soumraku.

Když teta skončila, zeptala se: „Byl kontrarevolucionář?“

Placida zavrtěla hlavou „Nebyl ještě rozhodnutý.“

„A ty?

„Já ano.“ Usmála se. „Nejsem ještě tak stará, abych nedokázala stisknout spoust.“ Zahleděla se zblízka na Annu. „ A co jsi ty, airinn?“

„Voják.“

„Ale slepý, že?“

Anna vstala a došla k oknu. „Celý život jsem věřila v revoluci.“

„To my všichni. Ale byl to sen, který se změnil v noční můru.“ Placida pokračovala ve vyprávění - o hrůzách, které se na Kubě staly běžným jevem, o náhle zmizelých lidech, o linete de la noche, nočních jezdcích, přicházejících s automatickými zbraněmi a psy.

Potom se odmlčela a trvalo delší dobu, než znovu promluvila. „Tvého manžela taky zavraždil režim,“ pronesla tiše.

Šokovaná Anna se otočila.

„Je to pravda,“ pokračovala teta ve vysvětlování, které zakončila slovy, „musíš odejít z Kuby, Ano. Odjeď do Ameriky. Tam můžeš být prospěšná věci.“ Upřeně hleděla na krabici od doutníků. „Můžeš jim zaplatit za tohle.“

Anna se pomalu vrátila od okna a posadila se. Tak můj sladký Antonio také? pomyslela si zničeně.

„Jestli nechceš odejít,“ řekla Placida, „tak pošli pryč aspoň malou Pilař. Když tady zůstane, budou jí vymývat mozek, dokud nebude jako tamti.“ Pohodila hlavou směrem k agentům parkujícím pod kopcem.

„Ale jak? Už jsem se o to pokoušela.“

„Existují cesty. Znám muže, kteří to dokážou udělat.“

„Je na Isla de Juventura. Nepůjde to, dokud se nevrátí ke mně do Havany.“

Placida smutně zavrtěla hlavou. „Ano, oni ti Pilař už nikdy nevrátí.“

Za svitu baterek pochovali cedrovou krabici s Enriquovým popelem na okraji hřbitůvku u kostela. Agenti GRU mlčky přihlíželi. Kněz, starý muž s vrásčitou lysou hlavou, za nimi vyšel ven. Byl nervózní a pověděl jim, že jejich příbuzný nemůže být pochován do posvěcené půdy, protože byl zpopelněn. Ale půjčil jim alespoň lopatu.

Anna vyryla mělkou jámu ve vysoké trávě. Syrová půda voněla a malí černí broučci pobíhali sem a tam ve světle baterek. Uložila krabici do jámy, pak si odepjala stříbrná křidélka z uniformy, položila je na krabici a zasypala ji hlínou.

Obě ženy tu chvíli postály a každá šeptala modlitbu. Anna uměla jen kousek Zdrávas Maria, jak si jej zapamatovala v noci někdy před půl rokem, když zaslechla otce modlícího se potmě růženec, přestože po revoluci katolické náboženství zavrhl.

Vrátily se zpátky do domku. Z horských úbočí vál teplý vítr. Rozkymácel palmy, až chřestily a lámaly se.

Ženy se objaly. Placida pohladila Annu prstem po tváři. „Pořádně si to promysli, mi carina.“

„Už jsem to udělala,“ odpověděla Anna. „Zařiď, aby se Pilař dostala ven.“

Nastoupila do toyoty a odjela.

00:19

TEL AVIV, IZRAEL 29. ZÁŘÍ

Leigh-Simmons zvedl svou identifikační kartu, aby na ni strážný u brány velvyslanectví viděl, a pak pomalu vjel černou služební dodávkou značky Land Rover na kruhovou příjezdovou cestu ke vchodu do budovy. Nedojel tam však, ale odbočil na vedlejší úzkou betonovou cestu, vedoucí kolem budovy k zadnímu vchodu. Vůz postavil zadkem k malé nakládací rampě.

Vypnul motor, zůstal sedět a unaveně kroutil krkem. Po chvíli se ohlédl na prostou dřevěnou rakev vzadu v dodávce. Položil na ni malou britskou vlaječku, která z ní téměř sklouzla, když se auto rozjelo. Natáhl se přes opěradlo a narovnal ji.

Nigel byl vyčerpaný, protože celou noc nespal. Předchozí den odpoledne jezdil po Jeruzalému a pátral po těle Duffa Greena. Podle odposlechu Mosadu bylo ve miškenotské vojenské nemocnici.

Jak se dalo přepokládat, dostal se do slepé uličky. Dvě hodiny musel čekat, než mu konečně umožnili s někým si promluvit. Odměřený kapitán Izraelských obranných sil ho seznámil s okolnostmi smrti Duffa i jeho vraha.

Vraždy se intenzivně vyšetřovaly, a Greenovo tělo nemohlo být tedy vydáno…

Vystoupil z auta a zazvonil na zvonek pro dodavatele. Vyšli dva muži v pracovních kombinézách. Společně vyložili rakev na vozík a odvezli ji přes skladiště do malé chlazené místnosti, kam se ukládaly mrtvoly britských občanů, kteří zemřeli v Izraeli, než byly dopraveny zpět do Anglie. Místnost teď byla prázdná a páchla ostře dezinfekcí a jodem.

Leigh-Simmons se vrátil na nakládací rampu a hlavní chodbou v suterénu došel do kanceláří Ml-6…

Diky intervenci svého partnera z Mosadu, Darrona Harevena, se mu nakonec podařilo získat Duffovo tělo, ale i tak to trvalo skoro do dvou hodin ráno.

Hareven, mohutný chlap v košili s krátkými rukávy, byl o Greenovi dobře informován. Věděl o jeho poměru s Rosenfeldovou, o návratu na Blízký východ i o jeho tamní podezřelé aktivitě. Nigel ho ujistil, že Duff podnikl svou cestu zcela bez vědomí MI-6.

Hareven přikývl. „Dalo by se říct, že šlo o jakousi Rambovu misi?“

„To je vhodná charakteristika.“

Oba muži diskutovali o nečekaně sílící aktivitě izraelské bezpečnosti a nových přesunech jednotek britské flotily ve Středomoří. O rudé bombě nepadla ani zmínka. Jako by se navzájem zkoušeli a klamali, nic si neprozradili, jen se úporné snažili vyčíst něco jeden druhému z očí.

Potom se Hareven na delší chvíli odmlčel a zamyšleně poklepával silnými prsty do stolu. Nakonec vstal. „Dobrá, uvidíme, co budu schopen udělat pro vydání Duffova těla.“

„Děkuju vám,“ odpověděl Nigel. „Jsem vám zavázán.“

Nyní, když byl zpět ve své kanceláři na velvyslanectví, kývl na sekretářku a řekl úsečně: „Kávu, buďte tak laskavá.“

„Ano, pane.“

Na stole ležela hromádka telexů a rádiových zpráv, které mu došly během uplynulých osmnácti hodin. Začal je prohlížet. Sekretářka přinesla podnos s konvičkou kávy, šálkem a talířem sušenek a švýcarských koláčků.

„Velvyslanec se vrátil, když jste byl pryč, pane,“ řekla. „Přeje si vás vidět co nejdříve.“

Nigel přikývl. „Kdo má službu u rádia?“

„Myslím, že Stuffert, pane,“ odpověděla sekretářka a opustila místnost.

Nigel zvedl telefon a stiskl tlačítko radiooddělení. Zatímco telefon vyzváněl, nalil si do šálku kávu.

Ozval se mužský hlas: „Oddělení R a A, Stuffert.“

„U telefonu Nigel. Sdělte mi nejnovější informace.“

Stuffert mu rychle vysvětlil, že pátrání nejvyšší intenzity vedlo k získání velmi důkladného materiálu o Bengálu, a to od okamžiku, kdy byl spuštěn na vodu. Pokud šlo o TTT Group, objevily se jisté poznatky, které naznačovaly spojení s Libyí.

„A lokalizace lodi?“

„Sledovali jsme ji nejdříve na Madagaskar, kde naložila náklad dříví. Pak odjela do Kapského Města, kde se zastavila kvůli menší opravě kotlů. Výrobní značky vyměněného těsnění jsme prověřili až u výrobce v USA,“ Stuffert zalistoval ve svých poznámkách, „v loděnicím Bethlehem - Fairfield v Baltimoru v Marylandu. Čísla souhlasila.“

„Nezachytil někdo v Kapském Městě nějakou informaci o tom, kam mířila?“

„Obávám se, že ne. Ale prověřujeme všechno, co pluje kolem celého afrického pobřeží. Prozatím nemáme vůbec nic.“

„Kdy jste podal poslední zprávu Cairncrossovi?“

„Před dvěma hodinami.“

„V pořádku.“ Nigel zavěsil.

Velvyslanec sir Donald Avery psal báseň, když Nigel zlehka zaklepal na dveře jeho kanceláře. „Dále,“ zvolal. Odložil pero a zabořil se do hlubokého koženého křesla.

Avery méřil skoro dva metry, byl štíhlý jako prut a měl kudrnaté zrzavé vlasy. Byl-li vystaven stresu, měl vždy nepřekonatelné nutkání svěřit své myšlenky poetickým rýmům. V Cambridge proslul svými obscénními rýmovačkamí.

„A, Leigh-Simmons,“ řekl, když Nigel vcházel dovnitř. Pokynul mu, aby se posadil.

Nigel usedl a měkoučká kůže křesla jemně zaskřípěla pod vahou jeho těla. Před ním stál velvyslancův psací stůl, obrovský jako jídelní tabule, vyrobený ze vzácného indického rudého mahagonu.

Sir Donald na Nigela mlčky zíral. „Zdá se, že jsme se ocitli v nepříjemné situaci, že?“

„Sakramentsky nepříjemné, pane.“

„Dobrá, základní údaje znám. Doplňte mi je.“

Leigh-Simmons rychle shrnul celou situaci, včetně zachycení Bengálu v Kapském Městě a zprávy o možném libyjském spojení s TTT Group.

Zatímco Nigel hovořil, Avery si zapálil cigaretu. Byla značky Shekeer, s korkovým náústkem, parfémovaná skořicí a dovezená z Turecka. Byl na nich závislý, ale nikdy si nedovolil kouřit na veřejnosti. Jeho kancelář však stále lehce voněla jako jablkové koláče.

Když Leigh-Simmons skončil, velvyslanec vydechl dým a naklonil se dopředu. „Už jsem mluvil s ministerským předsedou. Je zbytečné říkat, že jsou všichni velice znepokojeni. Jak víte, celé naše východní velitelství podniká zatracenou honičku, aby našlo ten proklatý Bengál. Je dost divné, že ho ještě nikdo nespatřil, že?“

„Oceán je příliš veliký, pane.“

„Pochopitelně,“ přitakal a vtáhl kouř shekeerky. „Dnes mám naplánovaný oběd s izraelským náměstkem předsedy vlády. Nechcete, abych prosondoval nějaké konkrétní téma?“

„Uvidíme. Rozhodl už Londýn o koordinaci s Mosadem?“

„Ne, JIC dosud debatuje o tom, zda je to vhodné. Doporučil jsem, abychom to udělali. Co si myslíte vy?“

„Za normálních okolností bych řekl, že ne, abychom neprozradili kapacity našeho odposlechu. Avšak za potenciální vážnosti současné situace je to velice choulostivé.“

Sir Donald zabručel a típl cigaretu. „A ještě něco. Ta záležitost s Greenem. Jestli tomu dobře rozumím, ten chlap dostal padáka z organizace předtím, než se tu objevil. Je to tak?“

„Ano.“

„Bylo to kvůli nějakým vraždám, které vyvolaly nežádoucí rozruch?

„Ano.“

„Tak co tu tedy k sakru dělal?“

Nigel váhal. Pomlčel Cairncross o jeho účasti při zapojení Duffa? Nebo velvyslanec střílí jen naslepo?

„Teroristé mu zavraždili manželku,“ odpověděl nakonec. „Předpokládáme, že hledal její vrahy.“

„A oni nakonec dostali jeho.“

„Vypadá to tak.“

Velvyslanec pomalu přikývl. „Víte, mohl bych se zeptat, zda dostal od našeho úřadu nějakou podporu. Ale řekněme, že dávám přednost předpokladu, že nikoli, a tak to nechme být.“

„Samozřejmě, pane.“

„Dobrá, průběžně mě informujte.“ Zatvářil se vážně. „A doufejme, že se všichni mezitím neproměníme v hromádku popela.“

„Ano, pane.“

Po návratu do své kanceláře zavolal Nigel Cairncrossovi. Šéf Ml-6 byl vzrušený. Vysvětlil, že z hluboce zakonspirované agentury na Kaddáfího velitelství přišla další informace o libyjské účasti. Nicméně náznaky byly stále ještě mlhavé.

„Ale je zřejmé, že tam existuje spojení s O’Mallaughem,“ pokračoval. „Sledovali jsme jeho pohyb během uplynulých osmnácti měsíců. Existují solidní důkazy, že byl loni v Tripolisu a možná i v Benghází. O čtyři měsíce později se objevil v Singapuru.“

Dobrá, pomyslel si Nigel, střípky konečně začínají zapadat do sebe.

Pokračovali v diskusi o KIE. Nigel sdělil, že jeden z jeho agentů v terénu se zmínil o iránském spojení s touto teroristickou organizací - byl to pouhý náznak, něco, co souviselo s Kurdy.

„S Kurdy?“ řekl Cairncross. „Zajímavé.“

„Ano, ale mohla by to být falešná stopa.“

Cairncross zabručel. „Zdá se, že do toho začínají všichni vrtat. My jsme taky pod palbou západních rozvědných institucí. Včera jsem mluvil s šéfem rezidentury CIA. Pěkně drzej bastard. Ale obávám se, že Američané začínají větřit, o co jde. Zmínil se o egyptských pramenech.“

O egyptských? Nigelovi se to zdálo divné. „A co Frantíci?“ zeptal se.

Cairncross si odfrkl. „Ti pitomí žabožrouti nedokážou najít v parní lázni ani vlastní prdel.“

Chvíli spolu ještě hovořili a potom zavěsili.

O čtvrt hodiny později zavolal Nigelovi Stuffert. Byl rozčilený. „Nigeli, na něco jsem přišel.“

„Už tam letím.“

Stuffert studoval monitor terminálu, když Leigh-Simmons dorazil do radiooddělení. Zastavil se u Stuffertova stolu. Obrazovka monitoru ukazovala údaje něčeho, co vypadalo jako záznamy o rádiovém spojení lodí s pozemními stanicemi.

Stuffert zvedl hlavu. „Počkej, až uvidíš tohle,“ řekl a v očích mu zajiskřilo. „Zdá se, že nám to pěkně zamíchá karty.“ Začal přetáčet záznam zpět. „Napadlo mě monitorovat lodní a meteorologické záznamy dál v jižním Atlantiku. A našel jsem tohle.“

Dospěl ke třem označeným vstupům. První dva byly standardní opakované stacionární zprávy o počasí v jižním Atlantiku.

Ale následující zněl: AI station: VPA-BBC 9/21/97: 2214:16 SÁT OSX: BENGÁL 2670 mH

Reqradfix (15.32W/07.15S) dt WX děs N quad: ZVA-ZVZ Via Fernando de Noronha Trans end: 2216:07

Nigela okamžitě praštilo do očí slovo Bengál. Naklonil se blíž, zatímco Stuffert vysvětloval: „Tohle je záznam rádiových spojení meteorologické stanice na ostrově Ascension. Jednadvacátého září ve dvacet dva hodin jejich času obdrželi radiogram z Bengálu. Loď chtěla standardní rádiové potvrzení polohy.“

Stuffert ukázal na šestý řádek radiogramu. „Ale chtěla také WX. To je předpověď počasí. A to pro severní pobřežní kvadrant oblasti ZVA-ZVZ. Což je mezinárodní kód pro Brazílii.“

Leigh-Simmons trhl prudce hlavou. „Cože? Chceš říct, že chtěli znát počasí u severobrazilského pobřeží?“

„Přesně tak. A ještě něco. Poziční koordináty ukazují, že se loď nacházela jihozápadně od ostrova Ascensionu a že ho už minula. Znamená to tedy, že směřovala na západ.“

Nigel svěsil hlavu, poodešel pár kroků a pak se zase vrátil. „Brazílie? Co k čertu hledají v Jižní Americe? Odtamtud je setsakramentsky daleko do Středomoří.“

Podíval se na Stufferta. V jeho očích uviděl, co bylo zřejmé. Bengál možná vůbec nepluje do Středomoří.

Popadl telefon a začal vyťukávat číslo Cairncrossova kódovaného spojení.

NÁRODNÍ HURIKÁNOVÉ STŘEDISKO

Anholt vešel do sálu TAFS, nalil si šálek kávy a sklonil se k pracovní stanici Jacobyové. Dokončil právě krátkou zprávu o počasí týkající se TWD-46 pro miamský televizní kanál číslo 4. Tlaková níže, jak její vývoj předvídal model, se nyní změnila v tropickou bouři a bylo jí přiděleno jméno Emma.

„Máme další depeši od ST,“ řekla Jacobyová. Byla to vysoká, sportovní, štíhlá žena s krátkými plavými vlasy a uklidňujícím úsměvem.

Zkratka ST označovala Stopaře bouří - Storm Trackers - název 815. meteorologické letecké peruti, umístěné na Miamském mezinárodním letišti. Působila pod záštitou NÚOA a měla malou spojovací jednotku ve středisku a na válečné základně v Saň Juanu na Portoriku.

Stopaři létali na letounech Lockheed WP-3D Orion přímo do bouří, včetně hurikánů. Pomocí mnoha elektronických senzorů a analytických přístrojů, jimiž byly letouny vybaveny, shromažďovali co nejčetnější údaje o bouři. Ty pak předávali ve tří až šestisekundových přenosech do NHS.

V této chvíli byla Anholtova poslední předpověď, že TWD-46 vytvoří vertikální stoupavé proudy, již hodinu stará. Jak se dalo očekávat, jejich počáteční model se ukázal jako nepřesný. Měli příliš málo vstupních dat. Trvalo až do večera, než se konečně zcela zhroutila inverze pasátů, hranice, která normálně odděluje vlhký nižší vzduch od suchého vyššího vzduchu.

Do troposféry se okamžitě tlačily velké trychtýřovité masy vodou nasyceného vzduchu a tvořily mohutné bouřkové mraky. Přesto bylo třeba ještě dalších devíti hodin, než se objevilo oko, další stadium zrození hurikánu.

Když stoupavé proudy vyrazily vzhůru, vtáhly celé okolí atmosféry kolem bouře do turbulence. Rodily se cyklony a anticyklony, veliké vzduchové víry, a ty byly hnány pryč od vrcholů trychtýřů.

To způsobovalo pokles tlaku uvnitř stoupavých proudů vlhkého vzduchu. Teplejší vzduch nad oceánem byl naopak nasáván do dna bouře. Rychlost větru se zvyšovala. Spirálovité víření větrů se začalo umocňovat účinkem otáčením země, až se utvořilo zcela uzavřené oko hurikánu.

Ve čtyři hodiny ráno bylo vydáno varování o nebezpečí tropické bouře pro Panenské ostrovy a Portoriko. Těsně po rozbřesku byl jeden z Orionů ze Saň Juanu vyslán, aby Emmu prostudoval. Byla teď asi dva tisíce dvě stě kilometrů východně od Panenských ostrovů a pohybovala se směrem na západ poblíž osmnácté rovnoběžky.

Anholt s Jacobyovou mlčky sledovali data, jak se řádek po řádku rychle objevovala na monitoru. Zahrnovala meteorologické údaje, jako teplotu, tlak, rychlost větru a vlhkost. Ukazovala též formování jader a fyzikální vlastnosti mračen spolu s radiací, údaje o CO2 a radarová zobrazení v pásmech C a X.

Najednou Jacobyová zabručela a se zdviženým obočím pohlédla na Warrena. Pochopil, čeho si všimla: rychlosti větru a teploty v jádru bouře.

U profilu tropických bouří existuje vždy několik momentů, které indikují vysokou pravděpodobnost jejich změny v plně rozvinutý hurikán. Jedním z nich je rychlost vnitřního větru. Emma už dospěla ke sto desíti kilometrům za hodinu.

Druhý údaj byl ještě zlověstnější. U tropické bouře je teplota jádra oka vždy o něco nižší než jeho okolí. U hurikánu je však vyšší. Čím ničivější bouře, tím je její jádro teplejší.

Teplota jádra oka Emmy od poslední letecké informace stoupla již o tři stupně Celsia.

„Začíná dozrávat, Warrene,“ řekla Jacobyová.

Anholt zaklel, hodil do sebe kávu a praštil šálkem o stůl. „Začni připravovat vývojové moďely. Jdu na konferenci.“

Kdykoli bouře dosáhne takové úrovně růstu, protokol stanoví, že ředitel Hurikánového střediska uspořádá na dálku konferenci s kanceláří NÚOA ve Washingtonu, ředitelstvím Národní meteorologické služby v Biloxi a s meteorology Amerického námořnictva v Jacksonvillu a Norfolku.

Zdržel se ještě pár sekund, aby si znovu prohlédl monitor, a pak vyrazil z místnosti.

00:20

KARIBSKÉ MOŘE 30. ZÁŘÍ

„Hele, koukni se na tohle,“ pronesl Collins vážně, když vstoupil na velitelský můstek. Ashdown držel dopolední hlídku. Keyshawn mu podal poslední zprávu o počasí.

Jack na ni mrkl. Národní hurikánové středisko v Miami už zařadilo tropickou bouři Emma do kategorie plnohodnotných hurikánů. S větrem o rychlosti sto čtyřicet kilometrů za hodinu byla nyní bouře dvanáct set osmdesát kilometrů východně od Saň Juanu na Portoriku a směřovala térněř přesně na západ.

Hurikánové varování už bylo vydáno pro Portoriko a Dominikánskou republiku, pohotovost vyhlášena na Kubě a jižní Floridě. Nynější předpověď naznačovala, že bouře dorazí do Saň Juanu během následujících čtyřiceti hodin.

„Prokristapána,“ zaúpěl Collins, „doufám, že nás ta potvora nedožene.“

Bengál plul v Karibském moři. Předchozí den projel Malými Antilami mezi Tobagem a Grenadou. Jakmile se dostali z pásma dešťových srážek podél jihoamerického pobřeží, nastalo krásné počasí - teplo a křišťálově jasné dny.

Jack vrátil Collinsovi blok. „Je moc brzy na to, abychom si dělali starosti. Kromě toho by se hurikán podle předpovědi měl držet severního kurzu, překročit Závětrné ostrovy a pak se obrátit na Bahamy a na jižní Floridu. To je šest set padesát kilometrů od nás.“

„Ale co když je ta zatracená předpověď špatná, člověče? Co když ta děvka změní směr?“

Jack pokrčil rameny. „I to se může stát.“ Věděl, že být kdekoli nablízku nějakému hurikánu je vždycky nepředvídatelná a nebezpečná záležitost. „Fakt je,“ řekl, „že si pamatuju na jedno baguio v Jihočínském moři v osmdesátých letech. Tak říkají hurikánům na Filipínách. Tehdy se proti všem předpovědím obrátil o devadesát stupňů. Nakonec vlítl u Manily na břeh a natropil tam hotové peklo.“

„Do prdele,“ zabručel Keyshawn. „Proč mi říkáš takové hovadiny, ty blázne? Obrátil se o devadesát stupňů? Jestli to udělá i tenhle, poletí rovnou na nás.

Jack se zachechtal. „Uvažuj logicky.“

„Vyser se na logiku. Mám zase předtuchu, chlapče. Ozvaly se mi ty zatracený kosti.“

Ashdown zavrtěl hlavou. „Kdyby se otočil, kapitán by nás okamžitě schoval do závětří nějakého přístavu.“

Jack věděl, že O’Mallaugh je přes veškerou svou brutalitu příliš chytrý kapitán, než aby nechal svou loď zastihnout na širém moři hurikánem. Jack si všiml, že O’Mallaugh sleduje vývoj bouře velmi pozorně. Přikázal Collinsovi, aby mu každou hodinu podával zprávy o její nejnovější pozici a charakteru.

„Tak proč to neudělá hned?“ zvolal Keyshawn. „Místo aby nás nechal dělat skopičiny na oceánu. Ať se vysere na ty obchodníky s drogama. Můžeme jim to předat až po ty blbý bouři.“

O dvanáct hodin dříve z nevysvětlitelných důvodů kapitán zpomalil Bengál, držel jej na pěti uzlech, udržoval stále dva stupně vpravo a plul v kruhu jako kroužící letadlo čekající na volnou dráhu. Bylo zřejmé, že potřebuje nějak zabít čas.

Collins byl přesvědčený, že má v úmyslu setkat se s rychlými čluny obchodníků drog. „Něco ti povím, Jacku,“ komentoval to, „vezeme nějakou zásilku, člověče. Chápeš, co ti říkám? Heroin, malajskýho bílýho koně.“

Naklonil se blíž k němu: „Vypluli jsme ze Singapuru, že jo? Dej na mě, Jacku. Jižní Malajsie je jedno z největších překladišť heroinu. Pravděpodobně jsou na celý tyhle lodi poschovávaný kila toho svinstva.“

Jack se rovněž přikláněl k domněnce, že na palubě je nějaký kontraband. Stejně i Jeremiah. Diskutovali o téhle možnosti už dřív.

„Vsadím krk na to, že jsou to zbraně,“ prohlásil Australan, „schovaný dole v tom nákladu dříví. A povím ti ještě něco. Ten cvok Džadíd tu není jen tak na vejletě. Je tu proto, aby viděl, že všechno dojde, kam má.“

V jejich teorii je utvrzovalo ještě něco dalšího. V okamžiku, kdy dopluli do Karibského moře, dostal Collins od O’Mallaugha rozkaz udržovat naprostý rádiový klid. Žádné depeše, žádné žádosti o radarové údaje. Vlastně teď pluli jako neviditelní. Aby si byl zcela jist, že ho Keyshawn uposlechl, zamkl kapitán lodní vysílačku…

Collins teď pozoroval Ashdownovu tvář z těsné blízkosti. „Ses první důstojník tyhle lodi, člověče. A tak bych si možná měl dávat pozor na hubu. Ale řeknu ti rovnou, jestli se ten hurikán vydá směrem k nám, poradím si s tou zamčenou vysílačkou. Rozkaz nerozkaz. A vyšlu tak silný SOS, že mě uslyší my bratři v Dýtrojtu.“

Jeremiaha vyrušily ze sna rány jako dělové salvy. Sen - cosi z dávné minulosti o baru v Dirranbondi - se rozsypal jakoby zasažený granátem. Ještě než stačil zcela otevřít oči, byl už na nohou a v pohybu.

Od minulého týdne spal ve strojovně, v uličce u panelu vysokého napětí. Bál se opustit tenhle prostor. Příliš mnoho věcí nefungovalo, jak by mělo.

Když teď prošel kolem panelu vysokého napětí, ihned si všiml, že hlavy válců se lehce kývají. Nejdříve ho napadlo, že se uvolnily nebo utrhly jejich šrouby.

Zamířil ke stanovišti kontroly tlaku a zařval na Vogela. Pojistné ventily u nízkotlakého a středotlakého válce byly otevřené a divoce syčely. Dorazil ke stanovišti a okamžitě viděl, že tlak ve válcích je dvojnásobný, než jaký by měl být.

Rozoěhl se zpátky k regulátorovému panelu a stáhl škrtící klapku na poloviční rychlost. Ihned ucítil, že se paluba lehce zhoupla, když šroub zpomalil. Bušení stroje zesláblo. Za chvíli se pojistné ventily zavřely.

Vogel sklouzl z horního ochozu. Pepper na něho vztekle pohlédl. „Co si sakra myslíš, že děláš, pitoměj Skopčáku?“

„Kapitán zazvonil a chtěl osmdesát otáček.“

„Osmdesát? Kristepane!“

Vogel zmateně pokrčil rameny: „Nejdřív plujeme pomalu a pak z ničeho nic zase rychle.“

Zazvonil telefon. Jeremiah po něm skočil, „Jste uplnej blázen, O’Mallaughu,“ zařval.

„Proč jste k sakru snížil rychlost?“ obořil se na něho okamžitě kapitán.

„Aby se parní stroj neutrhl od základový desky, kruci.“

„Potřebuju maximální otáčky.“

„Jo? Dobrá, můžete mít šedesát osm. A možná ani to ne. Jestli půjdeme výš, roztavějí se nám ložiska.“

Kapitán zaklel a zavěsil.

Jeremiah třískl sluchátkem. Chvíli pochodoval sem a tam a pak začal pomalu zvyšovat tlak a soustavně sledoval chod stroje. Nakonec ho ustálil na osmašedesáti otáčkách.

Následující dvě hodiny on, Vogel a jeden muž z černé party museli seřídit táhla a vyrovnat chod stroje. Nebyla to příjemná práce, všichni se potili a soustavně pobíhali, aby zkontrolovali tlak.

Za normálních okolností může parní stroj lodí typu Liberty dosáhnout maximální rychlosti sedmdesáti šesti otáček. Na kratší dobu ji lze zvýšit až na osmdesát tři. Avšak už od vyplutí z Kapského Města se u Bengálu začalo projevovat jeho stáří.

Docházelo k poruchám všeho možného. Hydraulické systémy prosakovaly. Ložiska hřídelí se přehřívala a musela se podkládat. Výparníky se musely odstavovat, aby bylo možno odstranit sůl z výměníků. Tlakové těsnění praskalo a muselo se nouzově ucpávat betonem.

Jednou byli dokonce nuceni provést na moři větší opravu za studena. Nízkotlaká křížová hlava začala skřípat a kouřilo se z ní. Byli dole tři hodiny, utahovali křížovou hlavu a opravovali olejovou vanu.

Zastávka na řece Sinnamary naštěstí poskytla Pepperovi trochu času podívat se na potenciálně nejzávažnější problém. Už několik dní poslouchal hlavní klikovou hřídel, protože slyšel neustále sílící klepání kovu o kov. Bylo zřejmé, že výstelky uložení jsou opotřebované.

Pracovali na tom celou noc. Pomocí zvedáku umístěného mezi ložiskový stojan a zalomení hřídele posunuli hřídel natolik vpřed, aby se dostali ke stavěcírn šroubům a znovu nastavili vůli uložení.

Všechno to však byly jen provizorní opravy. Jeremiah věděl, že dříve či později se pokazí něco většího. Jeho záznamy již ukazovaly postupný, ale soustavný pokles tlaku páry. Znamenalo to výměnu těsnicích kroužků všech tří válců, zastávku a nejméně dva dny intenzivní práce.

K šílenému kapitánovi, plavícímu se bez cíle po oceánu, teď bylo třeba vzít v úvahu ještě počasí. Kdyby se znovu ocitli na rozbouřeném moři, hrozilo kvůli lehkému nákladu dříví a nouzově opraveným ložiskům nebezpečí, že by hlavní hřídel mohla prasknout, pokud by se loď ponořila přídí příliš hluboko a odlehčený šroub proběhl. Ložiska by vytekla a způsobila takové vibrace, že by popraskaly klikové čepy a žebra a odtrhla by se celá přední sekce parního stroje od základového rámu.

Nakonec dokončili tlakové vyvážení stroje. Jeremiah, Vogel a malajský topič se sešli u řídicího panelu. Jeremiah jim rozdal pivo, otevřel svoje a vstoje se sklopenou hlavou naslouchal. Citlivým uchem zachytil v pomalém, hlubokém, rytmickém hukotu stroje disonantní bouchání a kovové klepání.

Znechuceně si odplivl do krabice s odpadky. „Ten idiotskej Irčan,“ zavrčel a vypil pivo naráz až do dna.

Zdálo se, že vzrůstající strach, znásobený nyní ještě prohlubujícím se pocitem lítosti, je pevně uzamčený v O’Mallaughově těle. Všechny východy byly uzavřeny, stejně jako výkřik, který nedokázal vydat. Jen v oněch vzácných okamžicích, kdy usnul příliš vyčerpaný, než aby zůstal při vědomí, se ozýval vzlykot a tiché naříkání, které mu nepomáhalo.

Ashdown ho vystřídal na velitelském můstku o půlnoci. Teď byla jedna hodina třicet pět minut. O’Mallaugh s lahví v ruce přecházel pomalu po své kajutě. Místnost byla tichá, až na obvyklý hluboký hukot parního stroje a kovové skřípění a sténání lodi na moři. Napil se. Nápoj se mu zakousl do žaludku a jako jehly vyvolal bolestivá bodnutí.

Hlasitě zaúpěl.

Už to brzy nastane, pomyslel si O’Mallaugh zoufale. Poslední okamžik se blíží rychle s vírem větru. Panebože, tolik mrtvých. Tolik utrpení.

V tom hrozném okamžiku měl pocit, že se zhroutí na podlahu kajuty, s tělem zavaleným tíhou všech těchto myšlenek. Jak by mohl vystoupit na nebesa s takovým břemenem?

Zahnal tyhle myšlenky z hlavy, vykročil ke dveřím a vyklouzl na chodbu. Rychle odemkl kajutu s lodními mapami a vstoupil dovnitř. Vdechl důvěrně známou vůni starého papíru a olejový pach navigačních přístrojů.

Nedávno se rozhodl nepouštět Ashdowna příliš často do mapovny. Už od středu Atlantiku tajil před prvním důstojníkem cíl plavby a udával mu pouze kurz nezbytný na dobu hlídky. Teď ho ale popadla hrozná paranoia.

Nechtěl už vůbec Ashdownovi dovolit, aby se díval na mapy.

Sklonil se nad mapami poházenými na šikmém stole. Těsně předtím, než ho Ashdown vystřídal, zaměřil sextant na Polárku, stanovil polohu lodi pomocí Bowditchových tabulek a zanesl ji do lodního deníku.

Poloha byla zaznamenána na přímce kurzu průběžnou značkou a přímka pokračovala dál na západ. O’Mallaugh přeskočil dvě rovnoběžky a zakreslil druhou přímku kurzu. Byla osmdesát pět stupňů napravo od původní. V průsečíku obou přímek zakreslil kroužek.

Špička tužky se roztřásla a kroužek vyšel nesouměrný. Znovu ho plnou silou zasáhl strach. Kapitán zíral vyděšeně na novou přímku, na tenkou černou stopu tužky. Vyzařovala z ní strašlivá hrozba.

Přepadla ho naléhavá touha. Musí loď obrátit do protisměru, plout rychle k jihu a uniknout tomu, co leží vpředu před nimi.

Pak ho ale zachvátil vztek, který pohltil strach. Zvedl pravou paži a pěstí udeřil do mapového stolu. Nástroje poskočily. Láhev spadla na zem. Náraz mu vyslal bodavou bolest do zápěstí.

Soustředil se na bolest a přinutil mozek k horečnému soustředění. Vrhl letmý pohled na chronometr. Ukazoval čas 1.41.

V duchu odhadl, jakou vzdálenost loď urazila od chvíle, kdy se zaměřil na Polárku, a zaznamenal do mapy novou pozici. Od ní pak změřil vzdálenost k průsečíku obou přímek kurzů. S přihlédnutím k rychlosti lodi a driftu vypočítal čas do jejich střetu.

Vyšlo mu dvacet sedm minut.

Ve dvě hodiny ráno vytáhl Jack z obalu sextant a vyšel ven na pravé křídlo můstku. Bylo bezvětří a srpek měsíce stál právě nad západním obzorem. Vysílal třpytivě stříbrnou stezku na mořskou hladinu.

Jack zaměřil Polárku, rychle odečetl údaj a vrátil se na můstek. Pak nahlédl do tabulek, zaznamenal čas a souradnice polohy do lodního deníku a vrátil ho zpátky do štěrbiny v kompasríici.

U kormidla byl Tun. Ashdown se nepatrně zaklonil, aby zkontroloval kompas. Kurz 279 stupňů. Malý Malajec ho udržoval přesně na kompasové rysce.

O minutu později přišel na můstek O’Mallaugh. Bez jediného slova prošel kolem nich a s rukama za zády zůstal stát u jednoho z malých okének vpředu. Zapadající měsíc vrhal na palubu dlouhé modrobílé stíny.

Ubíhaly sekundy. Pak minuty.

Konečně se kapitán otočil a pohlédl na hodiny na pažení pravoboku. „Připravit se na obrat vpravo,“ vyštěkl. „Obraťte loď na nula nula čtyři stupně.“

Jack okamžitě opakoval kurz. „Připravit se ke změně kurzu.“

„Ano, pane.“

Obešel korrnidelní kolo a stlačil páku ručního hlásiče na POLOVIČNÍ RYCHLOST. Zazněl zvonek. Za několik sekund uslyšel nepatrně změněný zvuk stroje a ucítil jemný záchvěv, jak Bengál zpomalil.

„Vpravo na nula nula čtyři stupně.“

Tun opakoval a otáčel kormidelním kolem.

Chvíli se nic nedělo, ale potom se loď, zprvu líně a pak plynule, začala stáčet vpravo. Kompas se pohnul pod kompasovou ryskou.

Jack vrhl pohled na kapitána. O’Mallaughovi ve vyzáblé, bledé tváři planuly oči. Ten divoký pohled Ashdowna na okamžik překvapil a zneklidnil.

Sakra, o co zas jde?

Rychle se však vrátil ke kompasu. „Blíží se ke tři dva nula,“ zvolal. „Začni zpomalovat.“

„Zpomalovat,“ odpověděl Tun. Na rukou, pevně svírajících kolo kormidla, mu zbělely klouby.

Otáčení Bengálu se postupně zmírňovalo. Jack teď slyšel svištivý zvuk lodního šroubu. Pod kompasovou ryskou se líně posunoval chvějící se kompas.

330…

345…

„Kormidlo do protisměru,“ vyštěkl Jack.

„Do protisměru.“

„To stačí.“

Uběhlo pár sekund a Bengál se srovnal.

Tun hlásil: „Mám nula nula čtyři stupně, pant.“

„Drž je.“

Jack počkal ještě minutu, až se loď usadila v novém kurzu a potom vrátil páku hlásiče zpět na PLNOU PAROU VPŘED. Zazněly zvonky. Když jejich zvuk dozněl, kapitán vyrazil ze dveří.

Ashdown zapsal změnu kurzu do lodního deníku, pak přistoupil k přednímu oknu a zamyšleně hleděl ven. Něco se děje. Kam to k sakru plují? Byla všechna jejich podezření o kontrabandu mylná? Nebo se snad předpokládané čluny drogových mafiánů prostě neukázaly?

Možná se O’Mallaugh rozhodl ukrýt v Cabo Rojo nebo v Mayagúezu na Portoriku, možná v Romaně v Dominikánské republice. Nedávalo to však smysl, Proč by spěchal do závětří přístavu tak brzy? Hurikán se dosud pohyboval v Atlantiku bez jakéhokoli náznaku, že by se chtěl obrátit na jih do Karibského moře.

Otočil se, došel k malé mapové zásuvce pod vlajkovou poličkou a vytáhl horní mapu. Protože mapová místnost byla zamčená, vedl si vlastní záznamy o kurzu na této menší mapě.

Rozvinul ji na hydraulické skříni kormidelního kola. Jeho značky zaznamenávaly pohyb Bengálu od okamžiku, kdy projel mezi Malými Antilami. Bylo tam všechno, kromě jeho posledního sextantového zaměření. Zapsal souřadnice. Zvedl oči a sledoval nový kurz.

004 stupňů.

„Probůh,“ zamumlal a mráz mu přejel po zádech. Nemířili k pobřeží Portorika ani Dominikánské republiky. Místo toho je nový kurz vedl přesně středem průlivu Mona.

O’Mallaugh vedl Bengál zpět do Atlantiku, přímo do bouře.

00:21

NÁRODNÍ HURIKÁNOVÉ STŘEDISKO 1. ŘÍJNA

Anholtův cestovní budíček tiše zazvonil. Okamžitě se posadil a unaveně si promnul dvoudenní strniště na obličeji. Ležel na pohovce ve své kanceláři. Podařilo se mu vyšetřit tři hodiny na spánek, a teď bylo 6.01 hodin ráno.

NHS pracovalo na plné obrátky. Pracovníci denních i nočních směn zůstávali na stanici čtyřiadvacet hodin denně a v malé pohotovostní noclehárně spali, kdy se dalo.

Vstal a vešel do malé koupelny u kanceláře, vyčistil si zuby a umyl obličej. Měl pocit, že má prázdnou hlavu a rozlámané tělo. Hodil si do úst prášek a zamířil ke dveřím.

Když procházel kolem kanceláře ředitele, ze dveří vystrčila hlavu Newhousova sekretářka June. „Dobré ráno, Warrene.“

„Ahoj, Junie. Jak se má Allen?“

„Je pořád na intenzivce. Chtěla jsem vám připomenout, že máte v sedm deset televizní interview. Už to připravují.“

Štáb z kanálu 4 požadoval, aby se interview uskutečnilo na střeše budovy NHS - kvůli dramatickému efektu se spoustou antén a radarových parabol v pozadí.

„Máte pravdu.“

V místnosti oddělení TAPOS měl krátkou poradu o nejnovějších informacích s Jacobyovou, Tanakou a Philem Deyerem z operačního. Zúčastnil se jí i kapitán Lorrin Breedlove, spojovací důstojník střediskového letectva. Monitory pracovních stanic po celé místnosti ukazovaly model zárodku, údaje o spirálových vrstvách a trojrozměrné satelitními snímky Emmy. Tanaka začal s hlášením. „Nachází se asi pět set šedesát kilometrů od Portorika,“ řekl. „Její čelní okraj by měl dorazit k San Juanu asi za devatenáct hodin. Ale udržuje se dosud v kategorii 2 - vítr zůstává na devadesáti osmi, v nárazech do sto deseti.“

„No, to je nadějné,“ poznamenal Warren.

„Údaje o tlaku ve vnějších dešťových pásmech jsou 993.6 milibarů,“ pokračoval Tanaka. „Uvnitř v rozmezí od 988 do 968. Oko vykazuje 948.3, téměř desetiprocentní pokles proti stěně větrného pole. A pohybuje se hezky rychle, mezi jednatřiceti až pětatřiceti kilometry za hodinu.“

Anholt si poškrábal strniště na tváři. „Koneckonců bychom mohli mít kliku, kdyby se nesetkala s teplou vodou.“

Hurikány II. kategorie, přestože jsou velmi nebezpečné, obvykle způsobí jen mírné škody, jakmile se dostanou nad pevninu. Když však přejdou nad teplejší vodní hladinou, okamžitě jí využijí. Rychlost větru vzroste, tlak uvnitř rychle poklesne a zintenzivní jejich sílu.

Anholt pohlédl na Jacobyovou. „Lauro?“

„Všechny naše dosavadní výsledky poskytují téměř identickou předpověď pohybu: obrat k severu začínající na Bahamách a pak paralelní pohyb těsně s pobřežím jižní Floridy. Na pevninu by měla přejít někde u Jacksonvillu a pravděpodobně se obrátit zpět k moři mezi Wilmingtonem a Morehead City v Severní Karolíně.“

Oddělení Jacobyové teď pracovalo se všemi modelovými systémy: analogovým modelem HURRAN, který využíval údajů o hurikánech od roku 1886 ke zjištění možných směrů pohybu, a s modely CLIPER, NHC-83 a SANBAR, což byly statistické regresní systémy, poskytující předpovědi pohybu a intenzity na základě klimatologické analýzy a palety energetických rovnic, potenciálů nižších vrstev, větrných polí a tvaru mraků.

Anholt zabručel. „To je pořádný kus pobřeží. Jaká je PCH?

„Dost velká. Mohla by dosáhnout až dvaceti procent.“

PCH je předpovědní chyba, vlastní všem prognózám. Jde o rozdíl mezi předpovídanou a skutečnou trajektorií bouře. Jestliže předpovědní období vzrůstá od čtyřiadvaceti hodin do sedmdesáti dvou, roste i procento PCH.

„Jaký je odhad dotyku s pevninou?“

„Od sedmdesáti dvou do sedmdesátí pěti hodin.“

Anholt si povzdechl a obrátil se zpět na Tanaku. „V pořádku, Harry, zřejmě bys měl spustit SLOSH.“

„Jistě.“

Model SLOSH se používal ke zjištění konkrétních pobřežních míst podél trasy hurikánu, které by mohly být ohroženy záplavami vyvolanými vysokými bouřkovými vlnami. Pomocí batymetrických údajů, topografických map a souřadnicové sítě mohly být přesně stanoveny ohrožené zóny pro případnou evakuaci.

Warren mrkl na hodinky, bylo 6.58. Byl nejvyšší čas, aby se oholil, hodil na sebe čistou košili a odešel na střechu kvůli interview. Mrkl na Deyera. „Phile, chci, aby ses postaral o aktuální informaci pro severozápadní státy. Postup znáš.“

„Provedu.“

„Tak dobrá, lidi, pokračujte v krasojízdě,“ řekl Anholt a zamířil ke dveřím.

TEL AVIV

Během celého dne měl Leigh-Simmons neodbytný pocit, že ho vyšachovali ze hry. Od okamžiku, kdy pověděl Cairncrossovi o záznamech vysílačky na ostrově Ascension, které naznačovaly, že Bengál možná míří na západ, rozhovory s ředitelem Ml-6 prořídly.

V poledne ho Cairncross informoval, že získali naprosto zaručený důkaz, že Bengál pluje v jihoamerických vodách. Francouzská meteorologická loď Baráka, kotvící u pobřeží Francouzské Guyany, poskytla Bengálu aktuální informace.

Kapitáni obou lodí spolu hovořili a O’Mallaugh se výslovně identifikoval. Požádal o povolení a pokyny pro vplutí do ústí řeky Sinnamary. Tvrdil, že směřuje do malého poříčního městečka Mana. Bengál zůstal patrně přes noc na řece, příští ráno ji opustil a zamířil na sever.

Po tomto rozhovoru se Leigh-Simmonsovo spojení s Cairncrossem přerušilo úplně. Jeho telefonáty byly přepojovány jednomu z ředitelových štábních asistentů, nějakému Oakleyovi, kterého vůbec neznal. Ten, pokud šlo o výměnu informací, byl značně rezervovaný. Možno říct až chladný.

Kolem páté odpoledne si frustrovaný Nigel konečně vzpomněl na svého starého přítele Hala Granthama z šifrového a rádiového bezpečnostního oddělení MI-6.

„Hale, tady je Leigh-Simmons,“ ohlásil se, když Grantham zvedl sluchátko.

„Nigeli, to je milé překvapení.“ Kódový syntetizátor přidával Granthamovu hlasu lehce zpěvavou modulaci. „Dlouho jsem tě neslyšel.“

„Máš pravdu. Poslyš, o co k sakru běží v té záležitosti s Bengálem? Cairncross mě přehodil na nějakého mládence jménem Oakley, ale ten mi nechce říct ani ň.“

Grantham se zasmál. „To musí být Reggie. Ten je vždycky trochu moc škrobený. V každém případě byl Cairncross celý den na jednáních s Denhamem a s ministrem zahraničí.“ Stephen Denham byl předsedou Spojeného rozvědného výboru.

„No a?“

„V této chvíli panuje všeobecné mínění, že loď definitivně míří do nějakého amerického přístavu. Vzhledem k tomu, že byla zachycena na Grenadě, to bude nejpravděpodobněji někam k pobřeží Mexického zálivu.“

„Jak byla zachycena na Grenadě?“

Hal mu to vysvětlil. Přeď dvěma hodinami pracovník Královské námořní rozvědky kontaktoval pilota, který létá pro malou trinidadskou charterovou leteckou společnost. Bývalého kapitána RAF, jehož otec se plavil za druhé světové války na lodích Liberty.

„Ten chlápek řekl, že si všiml jedné Liberty u pobřeží ostrova Grenada,“ pokračoval Hal, „a to devětadvacátého. Tvrdil, že loď směřovala na západ do Karibského moře.“

Nigel se snažil představit si v duchu šňůru ostrovů tvořících Karibik. Nedokázal to přesně. Nicméně toto zachycení časově doplňovalo informaci z Francouzské Guyany.

„Byl si jistý, že to byla Liberty?“

„Naprosto.“

„Dobrá, otázka je tedy vyřešena, že? Bude to některý přístav v Mexickém zálivu.“

„Pokud ovšem ten smraď nepluje na Kubu nebo do Mexika. Ale to je stejně pravděpodobné, jako že nějaký podvodník chodí na bohoslužby.“

Nigel chvíli přemýšlel. „Víš, ale porad je v tom něco záhadného.“

„Myslíš to, že Bengál plul po té řece v džungli ve Francouzské Guyaně? Domníváme se, že O’Mallaugh tam měl něco převzít. Pravděpodobně něco propašovaného z francouzské základny raket Ariane v Kourou. Jak víš, Frantíci tam kromě vypouštění raket provádějí tajné jaderné výzkumy.“

„Vsadím penci proti libře, že to byl spouštěč,“ reagoval rychle Leigh-Simmons. „Ten zatracenej Irčan potřebuje pro tu svou bombu jaderný spouštěč.“

„S tím lze souhlasit.“

„Už byli Američané informováni o situaci?“

„Dosud ne zcela. Diskutuje se o tom, jaký komunikační kanál konkrétně použít. Přirozeně by to měl být přímo americký prezident. Ale ten je v téhle chvíli na ekonomické konferenci v Mexico City. Spojený rozvědný výbor má pocit, že by to vypadalo příliš zlověstně, kdyby mu zavolal náš ministerský předseda, a on se pak okamžitě vrátil do Washingtonu.“

„Takže jaké je rozhoďnutí? Jeďnat na úrovni ministrů zahraničí?“

„Ne. Tihle diplomaté jeďnají příliš pomalu. Pravděpodobně místo toho použijeme rozvědné sítě. Denham to sdělí svému partnerovi v CIA, Hershhaurovi.“

„A co s Izraelci? Hodlá mi výbor uložit, abych informoval Mosad o tomhle novém vývoji?“

„Pochybuju. JIC se ďomnívá, že by bylo rozumnější, aby Izraelci zůstali maximálně ve střehu, a my udržovali pohotovost našich námořních sil ve Středomoří. Víš, stále existuje možnost, že O’Mallaugh zamíří do Izraele. Hurikán se teď zrovna nachází nad Atlantikem, ale on se může zatím někde schovat a přeplout až potom.“

„Ten lump by musel být zatraceně mazaný, aby se dokázal tak dlouho skrývat.“

„Nevěřím, že by tušil, že víme, že je v Karibiku,“ zavrčel Hal pohrdavě. „Ten domýšlivý lotr je zřejmě přesvědčený, že je tam neviditelný. Chce z nás všech udělat blbce.“

„Zatím se mu to dařilo.“

„Určitě. Okamžik, ano?“ Grantham s někým mluvil a pak se znovu ozval. „Promiň, Nigeli, musím běžet. Vynasnažím se, abys zůstal v obraze.“

„Díky, Hale.“ Zavěsil.

Leigh-Simmons zůstal sedět u psacího stolu a upřeně hleděl na telefon. Nakonec polkl doušek čaje. Byl studený. Najednou si připadal úplně k ničemu.

ÚSTŘEDNÍ ZPRAVODAJSKÁ SLUŽBA - CIA LANGLEY, VIRGINIE

Přesně ve 13.03 hodin východního standardního času byl přijat kódovaný telex z ředitelství MI-6 z Londýna. Stálo v něm, že předseda Spojeného rozvědného výboru - JIC - žádá o okamžitý kontakt s ředitelem CIA Andrewem Hershhaurem. Žádost byla označena jako MIMOŘÁDNĚ NALÉHAVÁ.

Hershhauer měl právě poradu se dvěma příslušníky účetního odboru. Řešili nepříjemný úkol - proškrtávaíi požadavky na rozpočtový příděl, které měly být předány Úřadu pro řízení a rozpočet.

Na jeho telefonu zablikalo červené světlo. „Co je?“ vyštěkl.

Volal jeho náměstek pro spojení Alex Frankoni. „Promiň, že tě ruším, Andrewe, ale právě jsme dostali mimořádně naléhavý telex od Britů. Předseda JIC Denham si přeje s tebou okamžitě mluvit.“

Mimořádné naléhavé - pomyslel si. Proč k čertu právě teď?

„Připravte bezpečnostní linku. Hned tam budu.“ A účetním řekl: „Promiňte, mládenci, ale musím jít.“

Muži odešli.

Hershhaur zůstal chvíli sedět a mračil se. Vybavoval si podobu Stephena Denhama. Setkal se s ním v minulosti již několikrát. Jak si pamatoval, byl to poněkud staromódní typ, ale ne člověk se sklonem k panice. Musí se dít něco mimořádně důležitého.

Nakonec vstal, zamířil ke dveřím a odkráčel po chodbě. Byl to vysoký muž něco málo přes šedesátku, s dlouhým koňským obličejem a ustupujícími šedými vlasy. Kdysi býval kapitánem námořní rozvědky a potom členem Bushovy Národní bezpečnostní rady. Přes svou obvykle klidnou povahu dokázal být velice nepříjemný, pokud to situace vyžadovala.

Vešel do spojovacího sálu, plného elektronického a signálního zařízení. Frankoni s operátorem seděli před bezpečnostním šifrovým panelem. Před sebou měli tři červené telefony. Operátor okamžitě vstal a ustoupil stranou, aby se ředitel mohl posadit na jeho židli.

„Denham bude za pár sekund na lince dvě,“ oznámil Frankoni.

Čekali. Pak se ozvalo zabzučení a na druhém telefonu se rozsvítilo světlo. Ozářilo celý aparát.

Hershhaur zvedl sluchátko. „Haló, Stephene,“ řekl. Slyšel slabou ozvěnu vlastního hlasu.

„Hershhaure,“ pronesl Denham chladným britským hlasem, „je to od vás moc hezké, že mi voláte tak rychle.“

„Co se děje?“

„Obávám se, že mám pro vás krajně šokující informaci.“

Hershhaur přimhouřil oči a čekal.

„Máme naprosto hodnověrné svědectví,“ pravil Denham, „že jedna loď, plující v současné době někde v Karibském moři, směřuje do některého z vašich přístavů v Mexickém zálivu. Jsme přesvědčeni, že má na palubě rudou bombu.“

„Panebože, to myslíte vážně?“ vykřikl Hershhaur, přestože v okamžiku, kdy se zeptal, věděl, že tomu tak je. Rychle načmáral na blok: zavolej Tonyho. Frankoni vyskočil ze židle, došel k sousední pracovní stanici a zvedl sluchátko.

„Myslím to bohužel moc vážně,“ odpověděl Denham. „Je ironií, že jde o starou americkou Liberty, která se jmenuje Bengál. Jejím kapitánem je známý důstojník IRA Sean O’Mallaugh.“

O’Mallaugh? Hershhaur si nejasně vzpomněl, že to jméno už někde viděl, v nějaké dávné zprávě. „Kde je ta loď teď?“

„To nikdo přesně neví,“ odpověděl Denham. „Nicméně máme dvě věrohodné zprávy, že byla zpozorována.Poprvé u pobřeží Francouzské Guyany a podruhé v Karibském moři.“

Vysvětlil celkovou situaci. Začal tím, jak Izraelci přišli o bombu, a pak přešel k první zprávě, pocházející z rezidentury MI-6 v Tel Avivu, o lodi a jejím smrtonosném nákladu.

Zatímco Denham mluvil, dostavil se Tony Persigian. Měl na starosti oddělení krizového řízení CIA. Hershhaur na něho pohlédl zpod obočí a pak potřásl zlověstně hlavou.

Předsedajíc skončil. Po chvíli ještě dodal. „Pochopitelně s vámi budeme plně spolupracovat, Hershhaure. Existuje něco, co bych pro vás tady mohl zařídit?“

„Ano. Zpřístupníte nám vaše materiály o téhle záležitosti? V kombinaci s informacemi z naší oblasti možná přijdeme na něco, co vám uniklo.“

Denham se na chvíli odmlčel, zřejmě poněkud vyvedený z míry narážkou, že by jeho lidem mohlo něco uniknout. Nakonec řekl: „Ano. Předpokládám, že to půjde. Řekněme jistý limitovaný přístup. Dejte pokyn svým lidem, aby se napojili na náš kanál Filiálky A.“

Filiálka A, které se přezdívalo Hlídači, byl kontrarozvědný odbor MI-6. Denham sdělil Hershhaurovi denní vstupní kód.

„V pořádku, mám to,“ řekl. „Děkuju, Stephene.“

„Dobrá. Doufejme, že se nám podaří zachytit tu ďábelskou věc včas. Hodně štěstí.“

Na telefonní lince zabzučelo.

Když Hershhaur položil sluchátko, Persigian se zeptal: „Co se vlastně stalo?“

Ředitel mu to vylíčil. Persigianova tvář neprozrazovala žádné pocity, jen čím dál tím víc mhouřil oči. Když Hershhaur skončil, řekl prostě: „Všemohoucí Bože.“

Hershhaur se zahleděl do prázdna a přemýšlel. Jeho agenti na Blízkém východě horlivě zkoumali náhlý vzrůst izraelské bezpečnostní aktivity a přemísťování britských námořních jednotek ve Středomoří. Prameny, zejména z Káhiry, pomalu odhalovaly stopu. Bylo zřejmé, že někdo má v úmyslu zaútočit na Izraelce. Ale podobně jako Mosad, se i CIA soustředila na Irák a na KIE.

Znechuceně vyfoukl vzduch přes rty. Jeho lidi to zpackali, nezachytili ani zmínku o tom, že Izraelci skutečně mají rudou bombu. Ale tenhle problém bude muset nechat na jindy. Teď ten zatracený krám míří přímo k nám.

Obrátil se k Persigianovi. „Svolej naléhavou oficiální operační poradu. Do Pentagonu.“ Podíval se na hodinky. Ukazovaly 13.31. Dálnice George Washingtona by ještě neměla být ucpaná návratem lidí z práce. Dostane se tam bez větších potíží. „Za hodinu.“

„Jistě,“ odpověděl Persigian a uháněl pryč.

Naléhavá operační porada začala ve 14.51 ve štábní místnosti v pátém podlaží Pentagonu. Místnost byla obložena tmavým dřevem a měla široké okno, kterým bylo vidět na ústřední dvůr.

Kolem oválného mahagonového stolu spolu s Hershhaurem zasedli Allen Washburn, viceprezident; admirál James Rebeek, předseda Sdružených náčelníků štábů; Manuel Santia, šéf Národní bezpečnostní rady a Herbert Forsell, ředitel FBI.

Za normálních okolností by se takové porady zúčastnil i sekretář obrany George Gilliland, ale ten byl právě v Kanadě.

Muži čekali se založenýma rukama, až šéf CIA začne. Všichni, až na admirála Rebecka, který seděl skloněný, s lokty na stole. Bylo mu dvaapadesát, ale vypadal na dvaatřicet. Kdysi býval leteckým esem ve Vietnamu. Měl plavé vlasy ostříhané na ježka a bystré, jasně modré oči.

Hershhaur začal bez okolků: „Pánové, máme na krku potenciálně katastrofickou situaci. Právě jsme dostali zprávu od britské rozvědky, že k našemu pobřeží v Mexickém zálivu míří loď s rudou bombou na palubě.“

Nikdo nic neřekl, ale výraz tváře jak Rebecka, tak Forsella svědčil o tom, že jsou šokováni.

„Kapitánem lodi je důstojník Irské republikánské armády,“ pokračoval Hershhaur. „Podle Britů se zdá, že existují jisté vazby na Libyi.“

Rychle probral údaje, které odbočka A MI-6 dovolila jeho lidem použít. Ostatní mlčky poslouchali, někteří se občas zavrtěli v nepohodlných křeslech nebo si dělali poznámky do žlutých bloků, které dostali. Jen Rebeek nepohnul ani svalem a jeho oči se zavrtávaly do Hershhaurových.

Když šéf CIA skončil, okamžitě se ozval Rebeek: „Kde je ta loď teď?“

„Někde v Karibském moři. To je všechno, co prozatím víme.“

„Pak tedy udeříme na všechny lodi a letadla, které jsou v zálivu,“ řekl admirál. „Najdeme tu proklatou loď. A až ji najdeme, sebereme jim to.“

„Kolik hladinových lodí a letadel můžeme okamžitě soustředit v té oblasti?“ zeptal se Santia.

„Podél pobřeží zálivu je několik velkých námořních i leteckých základen. A je tam Guantánamo.“ Rebeek se na chvíli zamyslel. „Taky máme dvě úderná uskupení letadlových lodí, která provádějí cvičení u Panenských ostrovů. Dostaly rozkaz odplout z té oblasti kvůli blížícímu se hurikánu, ale je dost času na to, aby byly bez rizika vyslány do zálivu.“

Viceprezident se naklonil dopředu. „Co je vlastně ta rudá bomba? Nikdy jsem o ní nebyl informován.“ Washburn byl hezký muž s lehkým, spíš neslaným nemastným úsměvem omlouvajícího se obchodníka. Teď se neusmíval.

„Je to malá ruská nukleární bomba, která pro svou termonukleární reakci používá červenou rtuť,“ vysvětlil Hershhaur. „Ve skutečnosti je to taktická polní zbraň, malá, ale schopná způsobit krajně nečistý radioaktivní spad.

Bylo známo, že Rusové na ní pracovali během afghánské války. Ale nikdy neexistoval solidní důkaz, že by skutečně nějakou vyrobili. Potom se v roce 1989 začaly šířit pověsti, že sovětské letadlo, které převáželo dvě tato zařízení, havarovalo v jezeře na íránsko-afghánské hranici.“ Pokrčil rameny. „Jak se zdá, nejen že ty pověsti byly pravdivé, ale Izraelcům se nějak podařilo dostat jednu z nich do rukou.“

Dlouhou chvíli bylo ticho. Potom promluvil Santia: „Prezident se to musí dozvědět, jak nejdříve to hude možné. Všechny národní poplachové aktivační procedury musí začít u něho.“

Všichni souhlasili.

Forsell poznamenal: „Bohužel, právě to je ten hlavní problém. Kdyby tak nečekaně opustil konferenci EGA, způsobí to velký rozruch. Všechna média na to okamžitě skočí.“

„Nemáme jinou možnost,“ řekl Santia. Santia, prezidentův důvěrný přítel, byl uštěpačný muž s rameny vzpěrače. Jeho otec se přistěhoval z Mexika a matka pocházela z černošského městečka v Georgii. Absolvoval právnickou fakultu na Starifordu a hrál kdysi jako obránce za Washingtonské Rudokožce. „Budeme prostě muset zvládnout kritiku.“

„Kolik jim toho řekneme?“

„To rozhodne prezident.“

„To jistě, ale bylo by dobře, aby si uvědomil následky,“ řekl Forsell. „Jestli toho řekne příliš mnoho, vznikne panika přímo tady v ulicích.“

Washburn se mračil. Pak promluvil: „Zvažme jednu věc, než do toho spadneme rovnýma nohama. Je celý ten scénář skutečně pravdivý? Mně připadá, že ty původní britské prameny jsou poněkud chatrné. Jediná agentka Mosadu a propuštěný operativec Mi-6? A jen teoretická úvaha coby výchozí bod?“

Hershhaur zavrtěl hlavou. „To už je dávno za námi. Odpovídá tomu příliš mnoho věcí.“

Začal zjišťovat, jaké stanovisko k této záležitosti zaujímají ostatní. Obrátil se na Forsella. „Co si myslíš ty, Herbe?“

Forsell pomalu přikývl. Vypadal jako mladý Walter Cronkite. „Ta záležitost je s velkou pravděpodobností pravdivá. Zejména, když je za ní Kaddáfí.“

„Admirále?“

„Připadá mi to dostatečně reálné.“

„Manueli?“

„Souhlasím, že je to velmi pravděpodobné. V žádném případě si nemůžeme namlouvat, že ne.“

Viceprezident se nadechl. „Dobrá,“ řekl, „zavolám prezidentovi.“

Rebeek okamžitě vstal a zamířil k vedlejšímu stolku, kde stálo několik telefonů. Popadl sluchátko a začal vykřikovat rozkazy. Pak odnesl aparát Washburnovi a postavil jej před něho na stůl.

Hershhaur upozornil: „Místní komunikace s prezidentem nebude zcela bezpečná. Navrhuji, abychom počkali na konferenční linku, až Air Force One odstartuje.“

„Správně,“ souhlasil Rebeek. Obrátil se na Washburna. „Pane, doporučuji, abyste byl velice ohleduplný, až s ním budete mluvit.“

Viceprezident přikývl.

Následujících šestnáct minut probíhala neveselá diskuse. Všichni předkládali náměty, zvažovali plány pro různé eventuality a operační prostředky. Oči všech byly upřené na telefon.

Konečně zazvonil.

Washburn zvedl sluchátko.

00:22

Bylo právě 16.08 hodin. Sotva Ashdown na velitelském můstku zapsal do lodního deníku konec své odpolední hlídky, začala mu další, zdvojená a první večerní hlídka. O’Mallaugh mu předal můstek v poledne, když sám držel hlídku od čtyř hodin ráno…

Kapitán je provedl průlivem Mona, rychle proplul těsně kolem ostrovu Mona a pak samotným průlivem. Na pravoboku leželo Portoriko, nalevo Dominikánská republika.

Když ranní slunce vystoupilo vysoko nad obzor, pobledlo. Chyběly mu paprsky a vytvořila se kolem něj mlžná aureola. Zvláštní slabé světlo způsobilo, že vysoká zelená předhoň ostrovů vypadala zamlženě. Těžká, zemitá vůně vegetace se vznášela ve vzduchu a objevila se hejna mořských racků a buřňáků. S chraptivým křikem se vrhali střemhlav dolů a plachtili nad brázdou za lodí, pátrajíce po kuchyňských odpadcích.

Bengál vplul do Atlantiku v 10.30. Okamžitě narazil na dlouhé příčné vlnobití od východu. Bylo stále bezvětří, vzduch vlhký a hladina oceánu hladká a lesklá jako olej. Nízké vlnky běžely daleko od sebe, jako na rozčeřeném rybníku.

O půl hodiny později obrátil CVMallaugh loď na severozápad a držel se kurzu 515 stupňů. Teď proudily vlny pod lodí od pravoboku a ta se pomalu, stejnoměrně houpala.

Když Jack v poledne přebíral hlídku, pokusil se promluvit si otevřeně s kapitánem. Postavil se přímo před něho, takže by ho musel obejít, kdyby chtěl zmizet.

„Chtěl bych vědět, co zamýšlíte,“ zeptal se ho.

Kapitán na něho upřeně zrak. „Nemáte se co ptát, Ashdne.“

„To ne, k sakru.“

„Starejte se jen o kurz, kterej jste dostal.“ Kapitán se snažil protlačit kolem něho. Vztek stoupl jackovi z hrdla do hlavy. Znovu se postavil O’Mallaughovi do cesty. „Poslyšte,“ řekl chraptivě, „vy tuhle loď vedete přímo do toho zpropadenýho hurikánu. A navíc s ní míříte k mělký vodě. Jestli nás bouře zastihne na mělčině, vlny nám ulomí záď.“

O’Mallaughova tvář ztuhla v kámen. „Uděláte, co jsem vám řekl, krucinál,“ zasyčel. „Nebo skončíte i s tím vaším zasraným zadkem v poutech.“

Nepřestával se na Ashdowna mračit, a jak si chtěl prorazit cestu pryč, přimáčkl Jacka ke kompasnici. Okamžik měl Ashdown nezkrotnou touhu natáhnout se, obrátit O’Mallaugha a praštit jím o palubu.

Místo toho se zhluboka nadechl a pomalu vypustil vzduch z plic. Snažii se znovu ovládnout. Pohlédl na kormidelníka, drobného Malajce Sungeie, který na něho vyděšeně zíral.

Jack přistoupil k telefonnímu panelu a popadl příruční krátkovlnnou vysílačku. Několikrát klikl.

Po chvíli se ozval Tunův hlas: „Ano, můstku?“

„Svolej pracovní čety a zajisti loď na špatné počasí,“ přikázal. „Připravte bezpečnostní lana na všechny otevřené paluby. A všichni ať si obléknou záchranné vesty.“

Dlouho bylo ticho a pak Tun odpověděl: „Ano, pane.“

Jack došel k čelnímu oknu a vyhlédl ven. Pozoroval bocmana, jak organizuje pracovní skupiny u průvlaku číslo tři. Přemýšlel, jak budou tihle muži nyní reagovat na rozkaz zajistit loď, když bezpečná zem mizí za obzorem. Jak budou reagovat na jakýkoli rozkaz.

Nedávno, když pluli průlivem, vzrušila Malajce blízkost země. Rychle se mezi nimi rozneslo, že kapitán vede loď ďo úkrytu. Všichni se nahrnuli k pažení a ukazovali si na ostrovy.

Přestože se vůbec nedověděli o Collinsovych zprávách o počasí, většina z nich byla natolik chytrá, že zaznamenala známky blížícího se hurikánu. Dobře věděli, že míří někam, kde by je mohly potkat vážné potíže. Udrží je strach z O’Mallaugha i nadále v poslušnosti?

Cítil, jak pod Bengálem proběhla vlna. Loď se zhoupla nalevo, lehce se odchýlila oď kurzu a pak se vrátila zpátky. Ještě plný vzteku se Jack rychle otočil a zařval na kormidelníka. Sungei měl oči plné strachu.

Jack se vzchopil. Ubožák, pomyslel si. Pak řekl klidně: „Srovnej zpátky příď.“

„Ano, pane,“ odpověděl Sungei.

I Collins měl během plavby průlivem Mona radostnou náladu. Opustil rádiovou kajutu, aby se pokochal pohledem na ostrovy. Jack ho našel, jak opřený o zábradlí na člunové palubě hledí směrem k Dominikánské republice.

Keyshawn se otočil a zeširoka se na něho usmál. „Tak si myslím, že koneckonců náš starej není přece jen tak pitoměj, že jo? Podfoukne tu čubku Emmu a pěkně nás uklidí do nějakýho přístavu.“

Jack nic neříkal.

Collins zavrtěl hlavou. „Člověče, ta Emma mi už pomalu leze na mozek, víš? Je nějak zatraceně blízko. Rádiovej provoz je na všech stranách žhavěj jak peklo. Hurikánový varování, letecký zprávy, hlášení lodí, že uhýbají z cesty. Samý takovýhle kecy.“

Jack stále mlčel.

Collins se na něho zkoumavě podíval. Mezi očima se mu pomalu začala dělat vráska. „Co je?“ zeptal se.

„Nemíříme do úkrytu.“

„Co to kecáš?“

„Plujeme do Atlantiku.“

Collins němě zíral. Bledé slunce se zalesklo v jeho tmavých brýlích, v nichž se zrcadlila žlutá obloha. „Kecy,“ prohlásil.

Jack zavrtěl hlavou.

„Ale, člověče…,“ zaúpěl Keyshawn, rozčilený a zoufalý. „Do posranýho Atlantiku? Kam do Atlantiku?“

„Nevím.“

„Proč ten náš pitoměj kapitán dělá tohle svinstvo?“

„Ani to nevím.“

Collinsův obličej ztuhl. Na okamžik stiskl rty, jako by si chtěl uplivnout. Místo toho ale jen vyhrkl: „Víš ty co? Ten blbec je cvok!“

V 17.00 zkontroloval Jack barometr. Ukazoval 757,17 milimetrů rtuťového sloupce. Zapsal to. Přelétl ještě své předchozí hodinové záznamy:

13.00: Tlak 761,71 mm. Teplota 27,5° C. Vítr 2 od 063. Moře klidné, s dlouhým nízkým vlněním od 092, intervaly 3.4 min.

14.00: Tlak 758,95 mm. Teplota 27,5° C. Vítr 3 od 059. Moře rozbouřené, s nízkým vlněním od 097, intervaly 3,0 min. Obloha pokryta beránky od 090, zataženo z 1/3.

15.00: Tlak 758,19 mm. Teplota 28,5° C. Vítr 3 od 048. Moře lehce zčeřené. Nízké vlnění od 101, intervaly 2,8 min. Obloha pokryta beránky, zcela zataženo.

16.00: Tlak 758,19 mm. Teplota 29° C. Vítr 4 od 051. Moře se čeří. Vlny s lámajícími se hřebeny. Vlny se zvyšují, intervaly 2,8 min. Oblačnosti přibývá.

A jeho poslední záznam:

17.00: Tlak 757,68 mm. Teplota 29° C. Vítr 4 od 054. Moře zčeřené. Lámou se hřebeny, chvílemi zpěněné hřebeny. Vlnění trvá, intervaly 2,7 min. Obloha silně zatažená, na 098 dešťová oblaka.

Zpaměti rychle provedl pár výpočtů. Tlak poklesl o patnáct milimetrů během čtyř hodin a vítr se zrychlil o dva body Beaufortovy stupnice, ze sedmi a půl na devětadvacet celých šest desetin kilometru za hodinu. Vlny se zvýšily nejméně o deset procent při zkrácení intervalu o čtyřicet dva sekund. Věděl, že blíží-li se bouře, jsou vlny strmější a blíž k sobě.

Bengál se stále víc kolébal podél podélné osy. Vrhl pohled na sklonoměr na pažení na pravoboku a sledoval jej, zatímco se loď naklonila, docílila maxima a pak se vrátila do původní polohy. Dvanáct stupňů.

Hurikán se neustále blížil. Jack odhadoval, že by teď měli být asi sto třicet kilometrů severovýchodně od poloostrova San Francisco Macoris v Dominikánské republice. Podle Collinsova posledního hlášení o poloze bouře by to znamenalo, že hurikán je přibližně šest set čtyřicet kilometrů východojihovýchodně od nich.

Jeremiah strčil hlavu do dveří, zlostně na Ashdowna pohlédl a zase zmizel. Za okamžik Jack uslyšel, jak tluče na dveře kapitánovy kajuty.

„Otevřte, O’Mallaughu,“ křičel Pepper. „Chci s váma mluvit.“

„Táhněte pryč.“

„Vylezte ven, k čertu!“

„Vypadněte!“ zařval kapitán.

Jeremiah se vrátil na můstek s přimhouřenýma planoucíma očima. Koupal se ve vlastním potu. Stékal mu po vrásčité tváři a třpytil se mu v knírku.

Mlčky upíral zrak na Jacka. Zuby měl zaťaté. „Ten podělanej kapitán se úplně zcvoknul,“ vykřikl. Vrhl pohled na drobného Malajce u kormidelního kola a pak pohodil hlavou směrem k Jackovi. „Pojď za mnou na křídlo, kámo.“

Vyšli ven. Teplý vzduch stoupal kolem palubní nástavby a vytvářel malé kruhové víry pod převisem střechy. Pod těžkou clonou mraků se barva oceánu naleptaná ve vzduchu rozptýlenými kapkami vody změnila v modro-černou.

„Tak co?“ zeptal se Pepper s výbojně vystrčenou našedlou bradou. „Co máš v úmyslu s tím udělat?“

„Nic.“

„Proboha, člověče, vždyť O’Mallaugh je úplně mimo sebe. Plout na mělčinu, do cesty kruhový smršti? Plavit se neviditelné? Je blbej jako troky. Víš to ty i já. Ví to celá posádka.“

„Co ode mě očekáváš?“

„Ses první důstojník. Buď ho přesvědčíš, aby zavedl loď do bezpečí, nebo to udělej ty sám.“

Jack ho pozoroval. „Mluvíš o vzpouře, Jeremiahu.“

Přestože se o ní nezmínil, Ashdowna napadla stejná myšlenka v okamžiku, kdy mu O’Mallaugh dal rozkaz zamířit k průlivu Mona. Jeho nejhlubší instinkty a zábrany, vypěstované léty strávenými na moři, se proti tomu bouřily.

Vrylo se to do něho a nemohl se toho už zbavit. Čas běžel jako voda a dobře věděl, že dříve či později bude možná muset jednat.

Ale nebude pak už příliš pozdě?

Pepper se otočil, chvíli hleděl před sebe a pak se na Jacka obořil.

„Podle Článků, je-li bezpečnost lodi a její posádky ohrožena kvůli duševnímu stavu kapitána, je povinností prvního důstojníka zasáhnout.“ Tvář se mu třásla zlostí. „Předpokládám, že vás to učili na ty pitomý námořní akademii.“

„Na papíře to vypadá jasně a jednoduše,“ odsekl Jack, „jenomže teď nesedíme v nějaké blbé školní lavici na hodině námořního práva. Existujou následky.“

Pepper si ho chladné prohlížel. „Tak tedy nejsme v nějaké blbé třídě. A existujou následky. Tahle loď je plovoucí rakev, kamaráde. Jestli nás zastihne špatný počasí, existuje setsakramentsky vysoká pravděpodobnost, že se rozpadne.“

Obešel Jacka a práskl za sebou dveřmi velitelského můstku.

Ve strojovně stoupla teplota na 50 °C. Kdykoli se loď zajišťovala proti špatnému počasí, všechny palubní ventilátory byly otočeny směrem k zádi, čímž se oslabil účinek větrání. Spolu s narůstající vlhkostí se podpalubí měnilo v peklo.

Pepper se vrátil a tvářil se zlověstně. Vogel hlídal regulátor. Mlčky přihlížel, jak Jeremiah popíjí pivo. Nakonec se zeptal: „Co řekl kapitán?“

„Vůbec nic,“ vyštěkl Pepper.

Jeremiah začal obcházet stroj, naklonil hlavu a chvíli naslouchal. V nízkotlakém válci něco slabě klepalo. Poodstoupil a zaznamenal vibrace vycházející z podlahových desek. Zkoumal kolébání lodi.

Pro zmírnění neustále se zvětšujícího kolébání Bengálu už přečerpal topný olej z nádrže číslo šest do nádrže číslo dvě. Bez rozkazu z můstku načerpal mořskou vodu coby přítěž do nádrží číslo jedna a pět na pravoboku i levoboku.

Poté poslal Vogela, aby přezkoušel vodní potrubí v tunelu hřídelového vedení, používané k nouzovému chlazení ložisek. Mezitím zkontroloval celou rozvodnou desku a zdvojil izolaci na exponovaných spojích.

Přes naprostou jistotu, že Bengál míří k osudné katastrofě, pokračoval Jeremiah s neochabující vrozenou tvrdohlavostí v práci. Nicméně vědomí hrozící smrti ho štvalo. Jako námořník věděl odjakživa, že jednou zemře na moři, a pokládal to za jediný důstojný způsob odchodu ze světa. Tohle však byla naprostá idiotie. Šílenství.

Když opustil můstek, okamžik dokonce uvažoval o tom, že zbaví velení kapitána i Ashdowna, že oba ty blázny strčí do želez. Rychle to však zavrhl. Byl inženýr. Neexistoval způsob, jak dostat tuhle loď do bezpečí bez jediného zkušeného palubního důstojníka.

Vrátil se k pultu regulátoru a uvědomoval si, že malajští topiči a mazáci na něho zírají chápajícíma, pátravýma očima.

„V nízkotlakém válci něco klepe,“ řekl Vogel. „Co si o tom myslíte?“

„Na prstencích pružin je připečený olej,“ vysvětlil Jeremiah. „Ale chvíli to ještě vydrží.“

Vogel na něho hleděl klidnýma, smutnýma očima. „Není to dobrý, šéfe, že ne? Myslím, že tu možná zemřeme.“

Pepper mu opětoval pohled a náhle pocítil zvláštní záchvěv náklonnosti k mladšímu muži. „Hra ještě neskončila, Claude.“ Pak v rozpacích z vlastních citů se přestal usmívat. „No, a teď odprejskni. Běž znovu zkontrolovat ty pitomý pumpy.“

Vogel mlčky odešel.

Džadíd se podíval na hodinky. V temné kajutě ukazovaly malé svítící ručičky, že je osm hodin jednačtyřicet minut.

Vstal a přidržoval se okraje lůžka. Loď se silně kymácela, houpala se z přídě na záď, jak se poď ní vzdouval oceán. Žaludek už jakžtakž přivykl pobytu na moři, ale pohybovat se po houpající se palubě byla ošidná záležitost.

Rozsvítil v kajutě světlo, klekl si na zem a vytáhl pod palandou schovanou kabelu a kufr. V kufru byl samopal Uzi. Zkontroloval pojistku a uložil zbraň do kabely vedle dřevěné krabice z Kourou. Potom držadly brašny prostrčil opasek a zapnul jej.

Opatrně otevřel dveře. Shora ze spojovací chodby uslyšel Collinsovo rádio: řeč rušenou atmosférickými poruchami ráďiového signálu. Vyšel ven, zavřel za sebou dveře a vydal se po schoďdech dolů na palubu.

Ze střední nástavby vyšel ven na levé straně lodi u jednoho ze záchranných člunů. Foukal ostrý vítr a padal drobný teplý déšť. Zdvihací lana záchranného člunu tloukla ve větru o sloupky člunových výložníků.

Obloha i moře byly černé, ale Džadíd zpozoroval na hladině blížící se chomáče bílé pěny zmítané větrem. Tápal dál vpřed a pak dolů na hlavní palubu. Na náběžné hraně střední nástavby se zastavil, aby prozkoumal temnotu před sebou.

Loď se lehce zhoupla, vynořila se a pak zapadla, s přídí mířící do úžlabí vln. Přes pažení se vznesla sprška vody.

Klouzal po mokré palubě a vrážel bolestně do strojního zařízení, než se dostal ke kotevním průvlakům na přídi. Trvalo mu to několik minut. Konečně našel poklop do předního kolizního prostoru a rychle jej otevřel. Slezl na žebřík a chtěl zavřít poklop, jenomže se jej v té chvíli zmocnil poryv větru a hlučně ho zabouchl. Zamkl za sebou.

S tlukoucím srdcem rozsvítil baterku. Slizká, červeně natřená šachta se ztrácela dole v zatuchlé tmě. Pustil se dolů.

Žebřík se kymácel jako stěžeň plachetnice a Džadíd slyšel přes pláty lodního trupu hukot oceánu i skřípění a sténání namáhaného kovu lodi. Občas se otřásla, nárazy vody zesílily, a když se příď Bengálu prudce ponořila hlouběji, zadunělo to.

Konečně dorazil až ke dnu. Posadil se na bobek a pevně se přidržoval žebříku. Prudce oddychoval ze vzrušení a námahy, kterou ho stál sestup dolů. Zaměřil světlo na přídovou spojku, na známá potrubí a kola ventilů, a pak na nádrž, pod níž byla připevněna bomba.

Zachytil se jedné z trubek a vykročil. Baterku opřel o úhlové železo u podlahy a pak odvázal pruh látky, který bombu přidržoval. Ruce se mu třásly. Uchopil ji, pevně si ji přitiskl do klína a posadil se na zaolejovanou, lepkavou, vlhkou podlahu.

Sáhl po kabele, otevřel zip a z dřevěné krabice vytáhl kovový válec. V tu chvíli trochu roztáhl nohy a bomba mu vyklouzla. Roztřesený pozoroval, jak se kutálí po nakloněné palubě, až narazila do příruby kanálu.

Několik sekund byl Džadíd zcela paralyzován. Bomba se začala pomalu kutálet vpřed. Vyjekl, skočil po ní a chytil ji. Znovu se posadil.

Hlavou mu vířily radost, hrůzy, vzpomínky, myšlenky. Všechno se mihlo v jediném okamžiku a zanechalo po sobě podivně rozmazané obrazy, jako rozplývající se dým.

Sevřel bombu koleny, otvorem nahoru. Oběma rukama pomalu zasunoval zúžený konec válce do talířovitého vybrání bomby. Pocítil mírný odpor.

Potom praskla plomba, válec pronikl dovnitř a klepl o kov. Otočil jím, ale špatným směrem. Otočil jím opačně a válec vnikal hlouběji, až byl pevně zašroubován.

Džadíd se vsedě odsunul k nádrži. Pokusil se upevnit bombu zpátky pod křížovou vzpěru, kde byla původně, ale s našroubovaným spouštěčem se tam už nevešla.

Nakonec se mu podařilo přivázat ji k podpěře nádrže. Sundal si opasek a ovinul jej kolem pruhu látky, aby držel pevněji. Vyklenutý konec válce se dvěma vyvrtanými otvory a okénkem indikátoru měl před sebou.

Oddělil jehlový průbojník od válečku a zkusil jej zasunout do levého otvoru. Ruce se mu třásly tak silně, že se nemohl trefit. Konečně se mu to podařilo. Zastrčil špičku dovnitř, až uslyšel slabé cvaknutí. Okénko indikátoru s nastavením se okamžitě rozsvítilo. V zářícím červeném políčku se objevily bílé číslice: 734,56.

Přemožen pocitem vítězství se na chvíli zarazil. Ta chvíle konečně nastala. Ještě jeden poslední krok a jeho poslání bude završeno. Zavřel oči a snažil se přibrzdit své myšlenky, až mu v mysli vyvstal obraz, který mu proklál srdce a pronásledoval ho a ovládal celých devět let…

Přiletěly jednoho dubnového rána, když slunce bylo ještě za vrcholy Zagrosu. Kurdská vesnice, jeho vesnice, se choulila na skalnatém kopci v šedém stínu a v chladném vzduchu se vznášely obláčky kuchyňského kouře a vůně jabloňových květů.

Ryly to tři letouny - ruské Mig-17C - krémově bílé, označené zeleným půlměsícem iráckých leteckých sil na ocasních plochách, s malými podlouhlými pouzdry pod nosiči raket.

Stál na protějším kopci a sháněl otcovy kozy. Blížící se letadla neslyšel. Objevila se tam náhle, letěla nízko nad zemí a řev jejich motorů se ozval, teprve až se rychlostí blesku vzdálila.

Pozoroval, jak prudce stoupala, pak se na pozadí oblohy, šedomodré jako hrnčířská hlína, téměř líně postupně obrátila a pak znovu, jedno po druhém, se snesla dolů. Vesničané vybíhali z domů, aby se na ně podívali.

Potom ta pouzdra padala a s nebezpečnou energií se ve vzduchu převalovala jako šedé vodní melouny. Dopadla na zem a vybuchla v jablečném sadu a ve vesnici. Kypící mračna slabě žlutého dýmu se valila mezi stromy a přes domy jako prudce se řinoucí tekutina.

Ve žluté mlze začali vesničané i jejich domácí zvířata padat k zemi. Svíjeli se v bolestech. Tři migy zmizely za horami na jihu a vysály za sebou burácení svých motorů. V náhlém tichu, které se rozhostilo, uslyšel přiškrcená úpění podobající se mečení koz ze vzdáleného kopce…

V temnotě za Džadídovými víčky se tento obraz rozplynul. Nahradila jej tvář muže, nekonečná jako obloha a zlá jako tvář jednookého pekelného anděla Dadždžála.

Tvář Saddáma Husajna.

Džadídovu duši naplnila nenávist, jako už mnohokrát předtím. Teď byla tak hluboká a vznešená, že se až rozvzlykal. Začal odříkávat šahádu tak rychle, že polykal slova. „Bismi lláhi, rachmáni rachími…“

Naklonil se kupředu. Ruce měl opět pevné. Zastrčil malý průbojník do druhého otvoru. Čísla v okénku indikátoru se začala rychle měnit v intervalu 1,27 mm: 730,75… 729,48

klap… klap…

728,21…726,94…725,67…

A pak poslední: 724,40

Posadil se. Byl hotov.

00:23

BÍLÝ DŮM 3. ŘÍJNA

Přesně čtyřicet sedm minut po půlnoci vstoupil prezident energicky do konferenčního sálu vlády. Doprovázel ho ředitel NBR Santia.

Všichni, kdo seděli kolem velkého konferenčního stolu, povstali. Ke všem účastníkům předchozí porady - kromě ředitele FBI Forsella - se připojili sekretář obrany Gilliland a plukovnice Abigail Trautloffová z armádní Válečné koleje v Carlisle v Pensylvánii. Trautloffová byla odbornice na malé taktické nukleární zbraně.

Prezident usedl do křesla v čele stolu. Byl to vysoký, temperamentní, hezký muž s dobře tvarovanými rameny a vlnitými, šedočernými vlasy. Vypadal teď unaveně a pod modrýma očima měl nepatrné černé kruhy. Během letu do Washingtonu mu Hershhaur s Rebeckem stačili předat všechny informace a soustavně je aktualizovali.

Před šesti hodinami Sbor náčelníků štábů vyslal všechny válečné lodi a letadla ze základen u Mexického zálivu hledat Bengál. Obchodní a rybářské flotily v této oblasti byly upozorněny, aby se po něm poohlédly. Také dvě operační uskupení mateřských letadlových lodí, která konala manévry v Atlantiku, dostala rozkaz vrátit se, proplout Floridskou úžinou a vplout do zálivu.

Rovněž SUBCOMLANT, velitelství ponorkových operací v Atlantiku, odklonilo dvě útočné ponorky třídy Los Angeles do Karibského moře, jednu z hlídkového sektoru východně od Malých Antil a druhou z oblasti jižně od Bermud. Atlantická kontrola SOSUS se plně soustředila na vyhledání lodí s charakteristikami zvuku lodních šroubů třídy Liberty, které by se mohly objevit v dosahu jejich senzorů. SOSUS je zkratka SONAROVÉHO KONTROLNÍHO SYSTÉMU (SONAR SURVEILLANCE SYSTEM) válečného námořnictva - sítě vysoce citlivých sonarových přijímačů rozmístěných na dně oceánů v mnoha oblastech po celém světě.

Prezident se opřel v křesle, s lokty na područkách a napjatými prsty. Konečky ukazováčků se mu lehce dotýkaly brázdy na bradě.

„Nejdřív ze všeho,“ řekl, „chci vědět, co přesně je ta rudá bomba a jakou škodu může napáchat.“ Vrhl pohled na Trautloffovou. „Plukovníku, myslím, že vy jste na tohle expert.“

„Ano, pane prezidente,“ odpověděla Trautloffová. Naklonila se kupředu. „O této zbrani existuje jen velmi málo skutečně přesných údajů. Ale podle toho, co opravdu víme, se zdá, že je to malé nukleární výbušné zařízení určené speciálně pro taktické bojové použití.

Domníváme se, že jejím štěpným materiálem je izotop rtuti Hg 204. Sami jsme jej nikdy nedokázali izolovat. Myslíme si však, že se Rusům podařil vytvořit tak zvaný typ HgR2, organicko - kovovou sloučeninu tohoto izotopu, pravděpodobně s použitím síry. Sloučenina vypadá jako červený prášek, proto se jí říká červená rtuť. Má poměrně nízkou výbušnou energii, ale extrémně vysoký lavinovitý ionizační potenciál.“

„Což znamená?“ zeptal se prezident.

Plukovnice si narovnala brýle na nose. Měla úzký obličej a krátké hnědé vlasy. Vypadala spíš jako knihovnice. „Ničivá síla může být v rozmezí od dvanácti do patnácti kilotun,“ odpověděla, „tedy stejná jako hirošimská bomba. Radiační koncentrace by však byla krajně intenzivní, někde v řádu pěti tisíc radů na gram vzduchu.“

Oči všech kolem stolu se rozšířily. Prezident se zeptal: „Škoda by byla podobná jako v Hirošimě?“

„Ano,“ odpověděla plukovnice. „Uvnitř epicentra by došlo k téměř totální destrukci - výbuchem a dezintegračnírni silami, stejně jako radiačním žárem. Ve větší vzdálenosti by kontaminace způsobila různé stupně poškození krve, lymfatického systému, mozku, kostí a svalových tkání.

Dokonce i ve vzdálenosti od tří do pěti kilometrů od epicentra by koncentrace radioaktivity této zvláštní bomby způsobila nejméně devadesátiprocentní mortalitu obětí, od poškození mozku až po bakteriální bujení ve vnitřnostech. Většina obětí by zemřela v rozmezí několika hodin do několika dní.“

Všichni seděli s vážnými výrazy ve tváři a snažili se zažít, co právě slyšeli. Nakonec se stroze ozval Gilliland: „Když je ta věc tak jedovatá, jak by mohla být použita v normální bojové oblasti?“

„Teoreticky má Hg 204 poločas rozpadu přibližně šedesát osm hodin,“ odpověděla Trautloffová. „Potom by bylo epicentrum natolik stabilní, že by do něho mohly bez nebezpečí vstoupit pozemní jednotky.“

Prezident se obrátil k admirálu Rebeckovi. „Co je nového v pátrání?“

„Dosud nic, pane. Kvůli blížícímu se hurikánu značně zesílil námořní provoz při vstupu do východní části zálivu.“

„A co se zjistilo satelitním skenováním?“

„Analyzujeme všechno, co přichází z meteorologického satelitu GOES-3. Ten však má velice omezené možnosti. Jednotlivou loď nerozpozná“

„Co naše NavSaty a KH-13?“

Satelity NavSat (Navigation Satelits) jsou součástí globálního pozičního systému a používají se k vyhledávání lodí na moři. Série satelitů KH neboli Keyhole (Klíčová dírka) - tvoří tajné družice, které skenují určité specifické oblasti zeměkoule. Třináctky, poslední z této řady, obsahují vysoce sofistikované kontrolní zařízení, včetně mikrovlnných a infračervených skenerů a trojrozměrných radarových zobrazovací!, umožňujících rozlišeni plochy do třiceti čtverečních centimetrů, a to dokonce i v noci.

„NavSaty jsou aktivovány na vyhledávací provoz,“ řekl Rebeek. „Bengál by si mohl vyžádat zaměření polohy podle satelitu.“ Obrátil se k Hershhaurovi. „Pokud jde o KH, lépe by vás informovala CIA.“

Hershhaur přikývl. „Jak víte, pane prezidente, máme v oblasti dva KH, jeden přelétá nad Střední Amerikou a druhý nad Kubou. Avšak okraje kontrolovaných oblastí se nepřekrývají. A tak dost velký úsek zálivu a Karibského moře zůstává bez kontroly.“

„Už jsme udělali kroky k nápravě,“ vmísil se do hovoru Rebeek. „Čtyři naše 3A AWACS z perutě VAQ 33 z Key Westu pravidelně hlídkují nad nepokrytou zónou. Také jsem stáhl jedno U-2 z letecké základny Beale v Kalifornii. To by mělo pokrýt zbytek.“

Zamračil se. „Bohužel hurikán posunuje silnou clonu mračen a linii prudkých nárazů větru téměř po celé oblasti, což poněkud snižuje přesnost vidění. Dokonce i radarové obrazy mohou být trochu rozmazané.“

Prezident zabručel a zavrtěl se v křesle. „Povězte mi, zda máme nějaký konkrétní důkaz o tom, kdo je za tohle zodpovědný?“

Všichni se obrátili na Hershhaura. „Domníváme se, že je do toho zapletený Kaddáfí, ale neexistuje nic, co by ukazovalo výhradně na něho. Britská rozvédka zjistila spojení mezi Libyí a touto lodí, ale není to tak jednoduché. Zdá se, že je tam také nějaká vazba na Irák.“

„Do prdele,“ pronesl prezident unaveně.

„Když celá tahle věc začala,“ pokračoval ředitel CIA, „existoval předpoklad, že prvotním cílem by měl být Izrael - coby konečný, rozhodující úder té nové teroristické organizace K1E. Z toho mála, co jsme byli schopni vytáhnout z poselství KIE Mosadu, lze předpokládat, že skupinu zřejmě podporuje Irák.

Ale teď je tu ještě třetí možnost. Naše přísně zakonspi-rované prameny v Turecku a Sýrii přišly na jisté stopy, které naznačují, že by do toho mohli být zamícháni i Kurdové. Dokonce i Britové zachytili stejný náznak. V záznamech naší oblastní rezidentury se objevily zmínky o dvou konkrétních Kurdech. Sháníme teď o nich bližší údaje.“

„Kurdové?“ podivil se prezident a zamračil se. „Proboha, proč by šli právě po nás?“

„Tohle je zajímavý moment,“ prohlásil sekretář Gilliland. „Taky jsem v této souvislosti uvažoval o motivaci. Proto jsem před několika hodinami přikázal Clarkovi z JADu (Joint Analytic Directorate), aby s použitím všeho, co víme, včetně kurdského problému, zpracoval pár modelových scénářů.“

Scott Clark byl operačním ředitelem Spojeného analytického úřadu, strategického mozkového trustu napojeného na Národní velitelské centrum Pentagonu.

S využitím armádních důstojníků špičkové úrovně, politiků a odborníků z různých oblastí zpracovával JAD válečné hry, scénáře typu „co kdyby“, v nichž byli experti konfrontováni s různými situacemi. Ty pak byly průběžně zpochybňovány počítači. Jejich závěry, nazývané „horká kaše“, se analyzovaly a využívaly při formulaci alternativních strategických rozhodovacích protokolů.

„Z šesti modelových scénářů,“ pokračoval Gilliland, „ukazovaly dva na Libyi, dva na Irák a jeden na koalici obou. Ale šestá ‚horká kaše‘ po vložení údajů o Kurdech přišla se zcela jiným scénářem. Tvrdila, že motivem je pomsta a hlavním cílem Irák.“

„Irák?“ vyštěkl prezident. „Tak proč by útočili na nás? To nedává smysl.“

„Modelový scénář předkládá tuto teorii,“ řekl Gilliland. „Jak si pamatujete, Husajn v roce 1988 zmasakroval tisíce Kurdů v severním Iráku hořčičným plynem a dalšími nervovými plyny. Kurdové se přirozeně chtěli pomstít, ale byli bezmocní. Existovala pouze jediná možnost: najít někoho, kdo by bojoval místo nich. Nějaký stát dost silný na to, aby zničil Irák totálně.“

„A tím bychom pochopitelně měli být my.“

„Ano. Ale stále je tu jeden velký problém. Jak nás přimět, abychom jednali jednostranně? A to s dostatečnou silou, která by zničila Husajna. Modelový scénář naznačil řešení: teroristický útok proti Spojeným státům - tak hrůzný, že by rozhořčil celý národ, podobně jako Pearl Harbor. A my Američané bychom požadovali okamžitou, masivní odvetu.“

Prezident přemýšlel. „Ale jak bychom si mohli být jistí, že je za tím opravdu Husajn?“

„Kvůli falešné stopě nastrčené tou KIE. Uvědomte si, že dva z modelových scénářů již naznačily, že odpovědnost nese Irák. Tohle patří k věcem, jaké očekáváme, že ten šílený lump udělá. Jakmile by došlo k teroristickému útoku takového rozsahu, nikdo by se nerozhlížel po pistoli, z které by se kouřilo. Ne, každý Američan v téhle zemi by křičel, abychom toho čubčího syna i s jeho režimem smetli z povrchu zemského.“

Prezident přimhouřil oči. „Připadá mi to poněkud zamotané.“ Přelétl očima obličeje kolem stolu. „Vaše názory?“

Nastal okamžik ticha. Potom promluvil Hershhatir: „Zní to problematicky, pane, ale ta domněnka nicméně spojuje některé jinak nesourodé aspekty. Možná by to mohla být pravda.“

„Ježíši Kriste,“ zvolal Santia. „Kurdové? Ale jak do toho zapadají Libyjci?“

Prezident na to zareagoval: „Možná že právě oni stojí ve skutečnosti za těmi teroristy. Jakmile by byl Irák eliminován, Kaddáfí by získal lví podíl při mocenské přestavbě celé oblasti.“

Gilliland přikývl. „To je přesné to, co tvrdí šestý modelový scénář.“

Prezident unaveně vydechl a mnul si oči palcem a ukazováčkem. „Dobrá, necbme stranou vinu a reakce a vraťme se k té zatracené lodi.“

Poprvé se ozval viceprezident Washburn. „Co přesně uděláme, až ji lokalizujeme, pane prezidente? Budeme ji bombardovat? Obsadíme ji? Chci říct, že jakmile si posádka uvědomí, že je odhalená, mohla by nechat bombu okamžitě vybuchnout. A co ověřování? Nemůžeme přece zničit nějakou loď na volném moři jenom proto, že se domníváme, že převáží nukleární zbraň.“

„To je správná otázka.“ Prezident se obrátil k Rebeckovi. „Admirále?“

„Nu, moje první reakce byla okamžitě ji zlikvidovat,“ odpověděl Rebeek. „Ale mohlo by to být riskantní nejen kvůli verifikaci, ale - což je mnohem důležitější - proto, že bychom mohli sami způsobit detonaci.“ Pohlédl na plukovnici Trautloffovou. „Bylo by to skutečně možné?“

„Ano, v závislosti na konkrétním spouštěcím mechanismu, který hodlají použít,“ řekla.

Rebeek se obrátil k prezidentovi. „V tomto případě se náčelník námořních operací domnívá, že by bylo vhodné vysadit na palubu lodi likvidační komando, vyzbrojené detekčním radiačním zařízením, aby lokalizovalo a zneškodnilo bombu.“

Plukovnice Trautloffová zvedla ruku. „Pane prezidente, musím upozornit, že zneškodnění bomby je krajně kritické a nebezpečné.“

„Proč, konkrétně?“

„Všechny termonukleární reakce jsou iniciovány menším jaderným výbuchem. Ten vytvoří prostředí intenzivní tepelné energie, která spustí hlavní reakci. Rozhodující otázkou však je, jaký spouštěcí systém je použit pro iniciační nálož. To je třeba znát dřív, než ji budeme moci zneškodnit.“

„Víme, že se loď zastavila ve Francouzské Guyaně,“ odpověděl Hershhaur. „Patrně aby tam něco vyzvedla. Musel to být spouštěcí mechanismus, nějak propašovaný z francouzského výzkumného jaderného zařízení v Kourou. Takže jedině Francouzi nám mohou říct, o jaký druh spouštěcího zařízení se jedná.“

„Kontaktovali jsme už vůbec francouzskou vládu?“ zeptal se prezident.

„Ještě ne, pane. Čekali jsme na vaše rozhodnutí, jaký druh přístupu zvolit. Britové se pokusili jít cestou ministerstva zahraničí, aniž by naznačili, o co vlastně jde, ale Francouzi se s nimi vůbec nebavili.“

„Myslím, že to musí být mezi čtyřma očima,“ řekl Santia. „Vy a Lariviere. Jestli se chceme něco dovědět o tom spouštěcí, tak to tak musíme udělat.“

Všichni u stolu přikývli.

„Dobrá, souhlasím,“ řekl prezident. Odstrčil křeslo a vstal. Mlčky došel ke dveřím, otevřel je a zamířil chodbou do Oválné pracovny.

I přes kódovací ozvěnu byl hlas francouzského prezidenta Anrfrého Lariviera hluboký a chraplavý. Měl stejné zabarvení jako Charles Boyer. Po formálních pozdravech americký prezident vysvětlil krátce situaci. Když se odmlčel, Lariviere zvolal: „Quel horreur!“

„Pane prezidente, chci vás požádat o pomoc,“ pokračoval rychle šéf americké exekutivy. „Je známo, že loď Bengál vplula do řeky Sinnamary ve vašem zámořském departementu Guyana. Domníváme se, že jejím cílem bylo získat spouštěcí mechanismus ukradený z vašich výzkumných zařízení v Kourou.“

„Ale?“

„Potřebujeme přesně vědět, o jaký druh spouštčče jde, abychom ho mohli zneškodnit.“

„Rozumím.“

„Poskytnete mi tyto údaje?“

Následovala odmlka, během níž Lariviere zvažoval bezpečnostní aspekty takového prozrazení.

Prezident tiše otočil své křeslo a hleděl přes verandu ven na obrovské keře magnolií na trávníku Bílého domu. Před chvílí sprchlo a jejich listy se teď ve světlech budovy leskly, jako by byly jemně vytepané z kovu.

Čekal.

Nakonec Lariviere řekl prostě: „Opatřím vám tu informaci.“

„Děkuji vám, pane,“ odpověděl prezident.

V půl třetí dal prezident pokyn, aby se porada přesunula do operačního střediska umístěného v podzemí Bílého domu. Byl to prostorný sál vybavený spojovacím, šifrovacím a počítačovým zařízením, obsluhovaný personálem Národní bezpečnostní rady a námořnictva.

Bylo tu rušno. Každých třicet minut sem přicházely ze Satelitního a analytického velitelství ve Fort Belvoir ve Virginii analýzy informací získaných z GOES-3 a obou KH-13.

Nepřetržitě sem rovněž proudily zprávy z kanceláře velitele námořních operací admirála Williama Beckera. Jeho štáb monitoroval stav rozmístění sil přes CINCLANT a CINCSCOM, hlavní stany Atlantického a Jižního velitelství.

Celkem více než sedmdesát námořních lodí spolu s flotilou vojenského a obchodního letectva teď prohledávalo záliv. Operační skupina letadlové lodi Enterprise opustila Floridskou úžinu. America se svými doprovodnými loďmi měla zahájit průjezd během tří hodin.

Zapojeny byly též jednotky mexického a kolumbijského loďstva, přestože neměly ani zdání, proč chce americká vláda najít právě tuhle konkrétní loď. Velvyslancem u OSN Wendellem Simonem, který se znal osobně s Castrem, byla kontaktována kvůli pomoci při pátrání dokonce i Kuba.

El Comandante s ním však odmítl mluvit. Simon informoval prezidenta a upozornil ho, že má silný dojem, že kubánské jednotky MINFAR (Ministerstva revolučních ozbrojených sil) jsou ve stavu pohotovosti.

„Jsou velice nervózní,“ řekl Simon. „Jejich hlídky zřejmě zaznamenaly náhlé zesílení vojenského námořního provozu v zálivu. Existuje reálná možnost, že by se Kubánci mohli skutečně domnívat, že se připravujeme na invazi.“

„Ale to je absurdní,“ zvolal prezident.

„U nich člověk nikdy neví, pane.“

Prezident je nakonec dovedl do menší uzavřené konferenční místnosti uvnitř operačního střediska. Všichni se posadili k velkému oválnému stolu. Na pravé stěně místnosti visela velká elektronická tabule s mapou světa. Byla naservírována káva. Chvíli trvalo, než se znovu rozproudila diskuse.

Washburn naťukl delikátní otázku. „Pane prezidente,“ začal, „myslím, že bychom měli zvážit nejhorší možné alternativy. Co kdyby, nedej bože, ta loď opravdu pronikla naší blokádou? A skutečně došlo k výbuchu té ďábelské věci v některém z našich přístavů. Neměli bychom informovat veřejnost? Zahájit okamžitě evakuaci?“

Prezident dlouhou chvíli hleděl na viceprezidenta se stále zamyšleným výrazem v očích. Nakonec řekl: „Chci na to slyšet pár názorů.“

A začal se dotazovat každé osoby u stolu. Všichni kromě Washburna tuhle myšlenku rychle zamítli, přinejmenším pro daný okamžik. Kdyby se milionům lidí, bydlících na pobřeží zálivu, sdělilo, že v každém okamžiku mohou být zasaženi nukleární bombou, přičemž se přesně neví kde a kdy, vyvolalo by to naprostý chaos.

Viceprezident však naléhal: „Ale co kdyby k tomu skutečně došlo? Statisíce nevinných občanů by zahynuly.“

Prezidentovi blýsklo v očích. „K sakru, Allene,“ vyštěkl rozzlobeně. „My si v tomto kritickém okamžiku nemůžeme dovolit tuhle negativní volovinu „co kdyby“. Ta loď se míjile. A bude odzbrojena. Jsem o tom přesvědčený. Musím o tom být přesvědčený.“

Washburnovy oči na něho zíraly zpod obočí. „Bůh nám pomoz, jestli se mýlíme,“ řekl tiše.

„Měli bychom se všichni setsakramentsky dobře pomodlit, abych se nemýlil,“ uzavřel prezident.

Obrátil se na Santiu. „Dobrá, ale fakt, že to nesdělíme veřejnosti ještě neznamená, že zůstaneme sedět na zadku. Chci, aby byly kontaktovány všechny federální organizace pro krizovou koordinaci, počínaje Federálním úřadem pro krizové řízení. Mluv jen s vyššími šéfy. Chci konkrétní krizové plány a časové rozvrhy pro evakuaci všech větších přístavů v zálivu. Mají čtyři hodiny na to, aby sem ty plány dodali. Zařiď to.“

Santia okamžitě vstal a vyřítil se z místnosti.

Prezident se podíval na Gillilanda. „Kde seženeme odborníky na radiaci?“

Sekretář okamžik uvažoval. „Mohli bychom začít s lidmi z Ústavu pro chemické a radiační studie v Price v Utahu.“

Plukovnice Trautloffová řekla: „Existuje rovněž USAMRIID, (U.S. Army Research Institute for Infection Deseases), armádní lékařský výzkumný ústav pro infekční choroby ve Fort Detricku v Marylandu, pane prezidente. Mají tam špičkové experty na léčbu radiačních popálenin.“

„Dobrá, Georgi, postarej se o to. Chci znát hlavní parametry. Buď diskrétní, ale zjisti mi realistický pohled na to, co by se mohlo stát.“

Gilliland odešel.

Přesně ve 3.41 zavolal Lariviere. Prezident si vzal hovor u konferenčního stolu.

„Děkuji vám, že voláte tak brzy, pane prezidente,“ řekl. Naslouchal mlčky celou minutu, zrak upřený na své ruce, a tu a tam lehce přikývl.

Nakonec pronesl: „Vážím si toho, pane prezidente. Americký lid to ocení… Ano, jistě, zařídím… Děkuji vám.“ A zavěsil.

Všichni se v očekávání nedočkavě naklonili vpřed.

„Spouštěcí zařízení v inventáři v Kourou skutečně chybí,“ řekl pomalu. „Tlakové zařízení označené kódem PCU pomlčka XO pomlčka 14.“ Mrkl na Trautloffovou. „Znáte to zařízení, plukovníku?“

„Ne toto konkrétní, pane. Ale znám naše prototypy podobných jednotek. Všechny jsou určeny pro iniciaci bojových hlavic jaderných střel v nízkých výškách. Reakční mechanismus způsobí explozi, jakmile se dosáhne předem nastavené výše tlaku. Za normálních okolností klesá atmosférický tlak blízko povrchu země o 83,3 mm na tisíc metrů. Jakmile tedy střela dosáhne výšky, kde se vnější tlak rovná tlaku nastavenému, spouštěcí mechanismus okamžitě exploduje. Vytvoří se soustředěné tepelné pole, obvykle v řádu patnácti tisícin kilotuny, a spustí se primární výbušná reakce.“

„Lariviere říkal, že tento spouštěč má rozmezí nastavení na tři. Co to znamená?“

Oči všech se obrátily k Trautloffové.

Pomalu přikývla, mezi očima drobnou vrásku. „Používají aneroid, pane,“ odpověděla, „takže ukazatel nastavení bude udávat tlak v milimetrech rtuťového sloupce, nikoli v milibarech. Trojka znamená, že mohou snížit spouštěcí tlak až na tři palce, tedy na sedmdesát pět milimetrů pod normální tlak na mořské hladině, který je 759,97 mm.

Aby se zabránilo náhodnému výbuchu ria zemi, používá se určitá základní úroveň, obvyklá přibližně ve výšce tří set metrů neboli 734,57 nim.“

Zarazila se. Vráska se jí prohloubila. Okamžik zírala přímo před sebe.

Prezident si toho všiml. „Nějaký problém?“ zeptal se.

Plukovnice se znovu soustředila. „Jenom mi to připadá velice neobvyklé, pane. Neexistuje způsob, jak přivést k výbuchu bombu tohoto typu na lodi na mořské hladině.“

Najednou se zarazila. Podruhé zvedla oči a cosi se dělo v jejich hloubi. Pak je vytřeštila. Krev jí vyprchala z obličeje a ústa se jí rozevřela. „Pane bože!“ vyjekla.

Prezident se naklonil vpřed. „Plukovníku? Co se děje?“

„Ta loď,“ vykřikla Trautloffová hlasem plným hrůzy, „není vůbec v zálivu. Míří do hurikánu.“

00:24

Poté co se oko hurikánu Emma s burácením přehnalo kolem britských Panenských ostrovů, nacházelo se kolem čtvrté hodiny ráno sto čtyřicet pět kilometrů severně od Saň Juanu na Portoriku.

Naštěstí ležely Panenské ostrovy jen na periferii bouře, a škody tam byly mírné - s výjimkou ostrovů Sombrera, Anegady a Tortoly, kde průtrž mračen a třiapůlmetrový příboj způsobily vážné pobřežní zátopy.

Hurikán byl dosud na úrovni kategorie číslo dvě, ale zdálo se, že nabývá na síle. Údaje získané leteckým průzkumem ukazovaly, že větrná pole stěny oka tvoří vítr o rychlosti kolem 174 km za hodinu, s poryvy dosahujícími až 225 km. Čelní rychlost bouře se poněkud zvýšila a její stopa nyní vykazovala stáčení o dvacet stupňů na sever.

Rybář byl malý Portugalec s jizvou na tváři, způsobenou nožem, a s vrásčitou lysou hlavou. Posetá kapkami deště se podobala ananasovému melounu. Zabalený byl do červené přikrývky, kterou mu dal Escalera, muž obsluhující naviják. Krčil se vedle pilotního křesla Any Castilové a dosud se celý třásl.

Helix poskakoval a natáčel se v silných poryvech větru, které dosahovaly skoro pětasedmdesáti kilometrů v hodině. Občas se naráz vznesl vzhůru, když motory na okamžik zvýšily výkon, aby kompenzovaly náhlé zatížení rotoru. Potom je regulátory zarazily a vrtulník se prudce propadl, než se konečně opět uklidnil.

Anna zkušeně udržovala kontrolu nad strojem a čelila prudkým nárazům větru. Tvář měla napjatou a samým soustředěním se nevědomky kousala do rtů.

Rybář se naklonil dopředu a pokusil se jí políbit ruku na řídicí páce. Oči mu slzely vděčností. Jeho rybářská loď se potopila někdy během noci, asi sto šedesát kilometrů severně od Gábo Isabela u Dominikánské republiky.

Vytáhli ho z malého gumového člunu před šesti minutami, přivolaní jeho vysílačkou. Byla to velice ošemetná záchranná akce. Bezpečnostní lano se houpalo ve větru patnáct metrů pod nimi, nad hladinou oceánu podobající se obrovskému kotli vřící modrošedé vody bičované větrem, s vlnami vysokými sedm a půl metru.

Rybář natáhl nohy, zatahal Annu za rukáv, dvakrát zatleskal rukama a pak vymrštil paži do vzduchu napravo, jako by tím směrem něco ukazoval. Sklopila k němu zrak.

Vzrušeně cosi drmolií portugalsky a oči mu náhle blýskaly zlostí. „Eh vi o barco de cargo,“ křičel, aby přehlušil motory a vítr. „Mas O Capetao Deixowne!“

Zůstal tam snad ještě někdo? pomyslela si Anna.

Ukázala na Pereze, aby převzal řízení. Sundala si leteckou přilbu, aby uslyšela rybáře. „Quedice?“

Spustil znovu v portugalštině.

„No tak,“ křikla na něho. „Hable en espaňol.“

Rybář zavrtěl hlavou. „No espaňol. Ingleí,.“

Anna přikývla.

Rybář se usmál. Měl stříbrný zub. „Nejdřív vám muset říct,“ vykřikl, „vy má spasitel, senhora.“

„Na co jste ukazoval?“

„Nákladní loď, senhora. Než vy přiletět, jet ten směr.“ Dlaně přiblížil na pár centimetrů k sobě. „Asi takhle blízko plout kolem mě. Já volat rádio, volat a volat, ale loď neodpovídat.“

„Možná vás nemohli najít.“

„Ne, ne!“ vykřikl rybář vzrušeně. „Já být tak blízko, já vidět posádka. Oni koukat na mě, ukazovat. Ale nezastavit, jen projet. Já uvidět i jméno na záď.“

Anna se zamračila. Že by nějaká loď úmyslně nechala bezmocného trosečníka na moři?

„Kdy se to stalo?“ zeptala se.

„Právě se rozednít.“

„Jak se ta loď jmenovala?“

„Bengál,“ odpověděl rybář. Sklonil hlavu a odplivl si na podlahu mezi nohy. „Comandante pěkná svině.“

Anna se znovu chopila řízení. Bengál? Připadalo jí to nějak povědomé, jakoby z nějakého rádiového vzkazu.

Co však v těchhle vodách hledá nákladní loď? Hurikán je odsud sotva čtyři sta kilometrů a všechny obchodní lodi už vyklidily tuhle oblast, nebo spěchají do nějakého bezpečného přístavu.

Chvějící se řídicí páka upoutala její pozornost. Byli teď ve výšce patnácti set metrů. Změnila kurz na 278 stupňů. Vítr, který do nich udeřil přímo zprava, strhl prudce helikoptéru doleva. Anna znovu vyrovnala Helix a bokem ke větru se snažila udržet správný základní kurz.

Všechny smysly soustředila na řízení stoje, který se vzpíral a poskakoval a - byla za to vděčná. Naprostá koncentrace jí pomáhala zapomenout na velké starosti o Pilař, na hluboký smutek nad otcovou smrtí i na ohromující zjištění o zavraždění jejího manžela.

Od chvíle, kdy odjela z Valle Blanco, neměla žádné zprávy ani od Pilař, ani od kohokoli jiného. Když byla na zemi, úzkost stravovala všechnu její sílu. Byla nervózní a snadno se rozčilila, dokonce i na Pereze. Ten však trpělivě mlčel.

Ve sluchátkách zapraskalo. „HCC jedna čtyři čtyři, tady Zelená základna, přepínám.“ Zelená základna byla navigační kontrola v Moa.

Anna se otočila k rybáři a ukázala dozadu. Přikývl a odplazil se. Stiskla klíč a potvrdila příjem.

Zelená základna se ihned znovu ozvala. „Jedna čtyři čtyři, přejdi na frekvenci Šíp, přepínám.“

„Jedna čtyři čtyři, přecházím.“ Zamračila se, zatímco přepínala vlnový rozsah. Frekvence Šíp byl kódovaný spojovací systém používaný MGR, Revolučním námořním velitelstvím v Punta Santa Anna, výhradně za celostátního výjimečného stavu. Okamžitě se rozblikalo malé světélko na kódovacím zařízení u panelu ve výši očí. Ve sluchátkách uslyšela dlouhé, kolísající impulzy.

Nakonec zvuky utichly. Nastala pauza a pak se rozzářilo okénko displeje kódovací krabice a ukázal se dešifrovaný text. Četla ve spěchu. Zněl: „aktivován modus Palmira… vraťte se ihned na záložní základnu Baracoa pro zásobu pohonných hmot a výzbroj… udržujte vektor dva šest osm v pět a zůstaňte ve spojení s letovou kontrolou na Šípu…‘

Anna cítila, jak jí vzadu na krku naskakuje husí kůže. Modus Palmira znamenal nejvyšší bojovou pohotovost. A měli naložit ostrou munici. Tohle nebylo cvičení.

Mlčky si s Perezem vyměnili pohledy, než obrátila Helix do nového kurzu a zároveň udržovala sedmistupňové vybočení proti větru.

Už při předletovém brífinku měli oba piloti pocit, že něco visí ve vzduchu. Kapitán letky byl nervózní. Opakovaně zdůrazňoval, aby pečlivě sledovali americká letadla a hladinové lodi ve své hlídkové zóně.

Po startu byl éter plný rádiového provozu, spěšných vzkazů s nimbem naléhavosti. Přicházely hlavně z letadel a lodí mimo záliv. Převážně šlo o šifrovaný materiál vysílaný na frekvencích používaných americkými námořními a leteckými silami.

Anna věděla, že dvě americké letadlové lodi, které manévrovaly u Závětrných ostrovů, již odpluly z trasy blížícího se hurikánu. Přesto však zachycené šifrované signály byly velice silné, což naznačovalo, že válečné lodi jsou stále ještě blízko a možná se dokonce vrátily zpátky do oblasti.

Srdce se jí zastavilo. Je možné, že by Američané chtěli napadnout Kubu? Rychle tuhle myšlenku zavrhla.

BÍLÝ DŮM

Atmosféra v operačním středisku se změnila. Vypadalo to, jako by do místnosti vnikl ledový chlad, zaplnil celý prostor a hromadil se u stropu. Lidé se pohybovali s větší naléhavostí a hovořili v rychlých, strohých větách. Obličeje, dříve usměvavé, teď ztuhly…

Po šokujícím prohlášení plukovnice Trautloffové ti, kteří zbyli u konferenčního stolu, zcela zmlkli, otřesení a užaslí. Washburn zašeptal: „Svatá matko.“

Ta slova, jak se zdálo, probudila prezidenta. Naklonil se dopředu a stiskl tlačítko na panelu vedle svých dvou telefonů. O chvilku později se ve dveřích objevil velitel operačního střediska kapitán Hand.

„Pane prezidente,“ ohlásil se a postavil se do pozoru.

Prezident ukázal na tabuli. „Můžete předvést na téhle věci satelitní záběry hurikánu Emma?“

„Ano, pane,“ odpověděl Hand. „Bude to trvat pár minut, než je stáhneme z Fort Belvoiru.“ Santia a Gilliland dosud telefonovali v hlavní místnosti.

„Chci také snímky z Národního hurikánového střediska. Až seženete ředitele NHS, dejte mi ho na konferenční spojení.“

„Ano, pane.“ Hand poklusem vyrazil ven.

„Pane, potřebuji se poradit se svými lidmi,“ řekl admirál Rebeek.

„Běžte.“

Admirál vstal a odspěchal do hlavní místnosti, kde se posadil vedle Gillilanda. Prezident zkoumavě pohlédl na plukovnici Trautloffovou. „Co se stane, jestli ta rudá bomba opravdu vybuchne uvnitř hurikánu?“

„Nejsem natolik kvalifikovaná, abych vám mohla dát přesnou odpověď, pane,“ odpověděla bezmocně. „Nevím nic o dynamice hurikánů.“

„A kdo tedy?“

Zavrtěla hlavou. „Jde o zcela unikátní situaci, pane prezidente. Napadá mě jen, že bychom měli soustředit meteorology a experty na radiaci a zpracovat počítačový model.“

Obrátil se k Washburnovi. „Informuj Fort Meade, že budeme potřebovat jejich velké počítače pro sestavení modelu. Řekni jim, ať se připraví na stažení údajů z Národního hurikánového střediska a z jakékoli další základny radiačních expertů, jakou Gilliland najde.“

Washburn odběhl.

Prezident ho však ještě zastavil. „Od této chvíle, Allene, platí pohotovost nejvyššího stupně.“

Viceprezident přikývl a odešel.

Zabzučel hlasitý konferenční telefon. „Na lince je ředitel NHS, pane prezidente,“ oznámil kapitán Hand.

„Zdržte ho.“ Prezident se otočil a zamával na Santiu, aby přišel dovnitř.

„Je to pravda s tím hurikánem?“ vyhrkl Santia, když spěšně procházel dveřmi.

„Ano,“ odpověděl prezident. Zavřel oči, když promluvil do konferenčního telefonu. „S kým hovořím?“

„Dobrý den, pane prezidente,“ řekl muž. „Tady je náměstek ředitele Warren Anholt.“

„To, co vám teď povím, Anholte, je kvalifikováno jako přísně tajné nejvyšší důležitosti. Smíte to sdělit pouze nejvyššímu personálu podle vlastního výběru. Jestli cokoli unikne z vašeho ústavu, budete za to odpovědný. Rozumíte?“

„Ano, pane.“

Prezident mu vysvětlil situaci. Hovořil rychle, ale stručně a výstižně. Když skončil, vydal Anholt krátký přidušený zvuk.

Prezident pozoroval, jak se předváděcí tabule postupné rozsvěcuje. Zaostřena byla nyní na východní pobřeží Spojených států a severní ostrovy Karibiku. Nad mapou se rozprostírala velká spirála mračen Emmy.

„Řekněte mi poslední aktuální údaje o tom hurikánu,“ přikázal prezident. „Začněte s prognózou, kdy dorazí k pevnině.“

Anholt se snažil ovládnout. „Tedy… já… ach… promiňte, pane prezidente.“ Odkašlal si. „Naše modely naznačují, že by měl dospět k pevnině do čtyřiceti devíti až jednapadesáti hodin, pane.“

Trautloffová a Santia si dělali poznámky. Prezident stejně jako Hershhaur naslouchali s očima upřenýma na předváděcí tabuli. Souřadnicové sítě se přesouvaly a soubory údajů na okraji se jen míhaly. „Nakolik je to věrohodné?“ zeptal se prezident.

„Poměrně dost, pane. Hurikán je velice nepředvídatelný. Může se zrychlit, zpomalit či úplně zastavit. Ale v tomto okamžiku se zdá, že velice pozvolna nabírá rychlost.“

„Kde přejde na pevninu?“

„Podle našich modelů to bude v Jacksonvillu na Floridě. Po prvním dotyku se bude pohybovat na sever podél pobřeží Georgie, pak přejde přes Jižní a Severní Karolínu. Nad oceán by se měl vrátit někde mezi Moreheadem a jižním koncem mysu Hatteras.“

„A jak věrohodné je toto?“

Nyní se na tabuli objevilo několik satelitních snímků Emmy. A protože satelity vysílaly vždy jeden snímek každé tři minuty, obrazy bouře měly nepatrně trhaný pohyb.

„Naše chyba v předpovědi,“ vysvětloval Anholt, „je pro osmačtyřicetihodinovou předpověď počasí asi osmiprocentní. Pokud by nedošlo k drastické a zcela nečekané změně v dynamice bouře, odhad kontaktu s pevninou by měl být velmi přesný.“

„Promiňte pane,“ ozval se Hershhaur a obrátil se na mluvčího, „jak hluboko do vnitrozemí vítr zasáhne?“

„Emma má přibližně 380 kilometrů v průměru,“ odpověděl Anholt. „Od Jacksonvillu po Savannah by vnější bouřkové větry pronikly asi 112 km do vnitrozemí. Od Savannah k městům kolem Wilmingtonu by průnik mohl činit více než 190 km, nejdál až ke Columbii v jižní Karolíně.“

Prezident se na okamžik podíval stranou a pak se jeho pohled vrátil zpět. „Budeme-li uvažovat o tomto specifickém scénáři a bomba vychrlí radiaci do větrů hurikánu, zůstane tato radiace uvnitř, nebo se rozptýlí do celé atmosféry?“

Anholt se na chvíli odmlčel. Pak řekl: „Je pro mě velice obtížné odpovědět na tuto otázku, pane. Nevím nic o jaderném záření. Mohu jen říct, že hurikán je v podstatě uzavřený systém, jeho větry zůstávají uvnitř a ve spirále se neustále otáčejí kolem jeho středu.“

„Proniká z něho vůbec nějaký vítr ven do okolní atmosféry?“

„Ano, k určité ztrátě větru dochází na periferii bouře. Avšak objem této ztráty nahrazují spodní proudy v oku, které jsou okamžitě odstředivými silami nasáty do stěny oka. V důsledku toho zůstává samo tělo bouře téměř zcela nedotčené.“

Prezident pomalu zamrkal. „Dobrá, Anholte. Každou půlhodinu chci dostávat aktualizované informace o této bouři. A pokud se mezitím změní některý aspekt, chci se to dovědět okamžitě.“

„Ano, pane.“

„A ještě něco. Vaše počítače budou propojeny s počítači ve Fort Meade. Chci, aby všechno, co vaši lidé vědí o hurikánech obecně, a obzvlášť pak o tomto konkrétním, do nich bylo vloženo.“

„Ano, pane prezidente,“ řekl Anholt.

Prezident zavřel oči a nepřítomně si ukazováčkem mnul kořen nosu. „Jaký je váš odhad počtu obyvatel v oblasti, kterou se bouře přežene?“

Znovu nastala odmlka, než Anholt velice tiše pronesl: „Mezi pětadvaceti a třiceti miliony lidí, pane.“

Od tohoto okamžiku nastal ve vnitřní svatyni operačního střediska zmatek - rozčilená slova se mísila s rozdílnými názory. Snadná řešení krizí předváděná v katastrofických filmech neexistují. Místo toho tu probíhala soustavná aktivita, vedly se spory o technické otázky a rodila se okamžitá rozhodnutí podle charakteru a síly větrné bouře.

Spojovací systémy operačního střediska intenzivně pracovaly - přijímaly a odesílaly zprávy, informace z velitelských stanovišť a telexy s údaji. Středisko bylo přecpané nově příchozími, odborníky, řediteli a zástupci toho či onoho. Za maskami jejich tváří se skrývaly individuální pocity. Třicet milionů lidí! Bylo to proti zdravému rozumu.

Uprostřed toho všeho stál prezident. Jeho vlastní pocity kolísaly od nerozhodnosti a obav k hněvu a statečnosti. Aby snížil své vnitřní napětí, pobíhal neklidně jako fotbalový kouč v posledních třech minutách nerozhodného zápasu.

Nicméně jednal. Ráno v 7.07 aktivoval Hlavní obranný mobilizační plán, celonárodní rezervní plán pro skutečnou válku. Okamžitě začaly fungovat četné podřízené úřady.

Organizaci evakuace a mobilizaci měl zabezpečit Spojený pohotovostní úřad ve spolupráci s Průmyslovou kolejí ozbrojených sil, jejíž velitelství sídlilo ve Fort McNair ve Washingtonu D.C.

V 7.31, v souladu s Hlavním obranným mobilizačním plánem, podepsal prezidentský příkaz k aktivaci jednotek Národní gardy na Floridě, v Georgii a Jižní a Severní Karolíně. Pro federální jednotky byl rovněž vyhlášen poplach prvního stupně.

Potom vyslechl admirála Rebecka, který shrnul akce Sboru náčelníků štábů a jejich doporučení. „Větší lodi jsme nasměrovali ven ze zálivu a do úžin,“ vysvětlil Rebeek. „Ovšem jen křižníky a torpedoborce třídy Kidd.

Ty budou schopny zvládnout rozbouřené moře. Všechna zbývající plavidla zůstanou v pozicích v zálivu. Je možné, že by tam Bengál mohl ještě být. Přesunujeme co nejvíce, i letecký průzkum nad bouři a kolem ní.“

„Zapojujete také letadlové lodi?“ zeptal se prezident.

„Ne, pane. V tomto scénáři by nebyly užitečné. Jakmile by se dostaly blízko k vnější bouřkové stěně, nedalo by se z nich startovat ani na nich přistávat. Kromě toho by bylo velice nebezpečné vystavit stíhačky podmínkám hurikánu.“

„Nebezpečné?“ zvolal Santia. „Propánaboha, uvědomte si, čemu tady čelíme! Potřebujeme tam vidět, člověče!“

Rebeek se podíval rozzlobeně na ředitele NBR. „K sakru, je to nejen nebezpečné, ale i hloupé. Letadla z letadlových lodí nemají dostatečně silný radar, aby zvládla hurikán. A kdybychom je postavili na palubu, jejich snímací i vizuální schopnost by byla v nárazech bouře nulová.“

„Ale byly by tam,“ naléhal Santia tvrdě. „Jestli tam nebudeme, tak nic neuvidíme. Je to tak?“

Prezident přerušil jejich debatu. „A co AWACS“

„I jejich mikrovlnná radarová schopnost se sníží,“ řekl Rebeek. „Ve stěnách bouře je příliš mnoho ionizace. Ta absorbuje pulzní energii a zkreslí odraz.“

„Na co tedy můžeme sázet?“

„Na ponorky a SOSUS,“ řekl Rebeek. „Velitelství Atlantické flotily již stáhlo dvě SSN z hlídkových sektorů a odvelelo je do oblasti uvnitř a před hurikánem. Použili také tři ponorky z operační skupiny America. Bohužel nejbližší z lodí je tři sta dvacet kilometrů daleko. A to jsou tři hodiny.

Mohli bychom mít štěstí se SOSUS. Atlantická kontrola má dobré linie receptorů severně od Kuby a západně od Baham. Kdyby se Bengál dostal na dosah jedné z nich, zachytíme ho.“

„Ukazuje něco náš kubánský satelit KH-13?“ zeptal se Washburn.

Rebeek pohlédl na Hershhaura a přehrál mu otázku. Set CIA odpověděl: „Máme dobré periferní záznamy, ale jak uvedl admirál, mikrovlnná a radarová zobrazení jsou rozmazaná. V Belvoiru je vyvažují, aby je vyčistili, pokud to půjde.“

Prezident přestal přecházet po místnosti a s rukama v bok a očima upřenýma do země se zastavil. „Ten lump,“ řekl nečekaně a pak znovu vykročil.

Přinesli čerstvé pečivo. Málokdo však měl chuť, zato po kávě se jen zaprášilo.

Námořní poručík ze štábu kapitána Harida vstoupil a informoval Hershhaura, že má hovor z Úřadu strategického výzkumu CIA. Hershhaur sáhl po sluchátku na konferenčním stole. Chvíli naslouchal a pak zavěsil.

„Právě nám bylo potvrzeno spojení s Kurdy,“ řekl prezidentovi. „Jeden z mužů, jistý Mašhad Džadíd, o němž je zmínka v předchozí zprávě, je zaručeně na palubě Bengálu.“

Všechny hlavy se k němu otočily.

„Na loď nastoupil v Colombu na Srí Laňce. MI-6 vysledovala muže, který řídil nájemný člun, na němž se Džadíd plavil k lodi. Ten muž zná Džadídova bratrance. Bratrance a jeho rodinu právě vyslýchá srílanská rozvědka.“

„No to je ohromné,“ pronesl prezident sarkasticky. „Ale nám to v téhle chvíli asi moc nepomůže, že ano?“

Santia vstal a odešel do sousední místnosti. Chvíli mluvil do telefonu. Prezident se zastavil před předváděcí tabulí a s rukama za zády hleděl vzhůru na ni. Jeho ramena se zdála najednou nějak užší.

Santia se vrátil. „Právě jsem mluvil s ředitelem Národního nouzového zdravotního systému - NDMS,“ řekl. NDMS, stejně jako Federální lékařská asociace - FEMA, byly automaticky aktivovány prezidentovým mobilizačním rozkazem. „On a Stussy z FEMA koordinují všechny možné zdroje, které mají něco společného s nukleární radiační medicínou. Už stanovili zásady pro převzetí lékařských zařízení na celém východním pobřeží.“ Zvedl obočí. „Jenže jsme narazili na jeden právní problém.“

Prezident se otočil a zamračil: „Cože?“

„Podle federálního zákona,“ pokračoval Santia, „nelze disponovat žádným zařízením ani zdravotnickým personálem bez písemného souhlasu guvernéra a legislativy každého dotyčného státu.“

Zdálo se, že to prezidenta šokovalo. „Ani podle Hlavního obranného mobilizačního plánu?“ Ne“

„Proboha,“ zabručel prezident a zhluboka se nadechl. „Dobrá. Tak se vykašlu na proceduru.“

Jak Hershhaur, tak Santia se zatvářili pohoršené. „Ale to je v rozporu s ochranou států, zaručenou ústavou.“

„Ano, ale zároveň to překlene přihlouplé formality ve statutu mobilizačního plánu. O právních aspektech můžeme jednat později.“

„Dobrá, ale i váš překlenovací rozkaz bude muset být písemný.“

„Vykašlete se na psaní. Vydám ho ústně. Jak že se ten chlápek z NDMS jmenuje?“

„Hoskins.“

„Dejte mi ho na konferenční linku a zaznamenejte to.“

Santia se obrátil, zachytil pohled operátora u panelu a luskl prsty. Za okamžik se z reproduktoru ozval mužský hlas. „Haló?“

„Hoskinsi, tady je prezident Spojených států. Dávám vám ústní příkaz, abyste nepřihlížel k ustanovení, které vyžaduje souhlas vlád jednotlivých států s převzetím všech místních zdravotnických zařízení a personálu. Od tohoto okamžiku jsou pod přímou prezidentskou kontrolou. Je to jasné?“

„Ano, pane prezidente.“

„Dejte se do toho.“

Hoskins položil sluchátko.

Washburn chvíli otálel a pak se zeptal: „A co s tiskem? Bezpochyby je už naštvaný. Kolik jim toho řekneme?“

V naléhavých situacích poskytovaly televizní a rozhlasové společnosti vždycky svá zařízení pro vysílání základních informací. Jelikož však tato praxe nebyla povinná, až na stanné právo, očekával tisk za mimořádných okolností od Bílého domu na oplátku nepřetržité a přesné informace.

Prezident chvíli přemýšlel. „Prozatím to budeme vydávat za prostý hurikánový poplach.“

„To je nadlouho neuspokojí,“ namítl Washburn.

Prezident se odmlčel a pohlédl upřeně na viceprezidenta. „Buď tohle, nebo okamžitá panika na ulicích. Čemu dáš přednost?“

„Ale dříve či později budeme možná muset stejně kápnout božskou. A jestli to budeme odkládat příliš dlouho, může to pořádně podkopat naši důvěryhodnost.“

„Hele, víš co, Allene,“ řekl prezident příkře, „v téhle chvíli kašlu na nějakou důvěryhodnost.“

Washburn zavrtal oči do stolu.

O minutu později dorazily výsledky z počítačového modelu ve Fort Meade. Byl nazván OKV neboli odhad kvantitativního vývoje. Jistý major Thomas Updike sumarizoval závěry.

Začal s velmi složitým vysvětlováním, co by se stalo uvnitř hurikánu v okamžiku výbuchu. Používal výrazy jako iniciace radikálů, nanosekundové stopové reakce, úderové mřížkové posuny a ionizace plynné fáze.

Prezident vydržel Updika poslouchat celou minutu a pak ho přerušil: „Ušetřete nás té esoteriky, majore. Řekněte mi to normální angličtinou.“

„Promiňte, pane prezidente,“ omluvil se Updike. „V okamžiku, kdy v oku uragánu nebo na nulové hladině vybuchne bomba, vytvoří se obrovské elektronové tlakové pole a radiační vlny okamžitě proletí celou spirálou hurikánu. Mohutný sloupec přehřáté mořské vody bude rovněž nasát do samotného oka.

To zvýší vnitřní teplotu bouře. Rychlost větru vzroste během třiceti až čtyřiceti sekund přibližně na plus minus 480 kilometrů za hodinu. Vzhledem k tomu, co je známo jako molekulární vlnění, bouřkové dešťové pásy se zvětší o čtyřicet až padesát procent.“

Odmlčel se, soustředěný na další poznámky. Pak pokračoval: „Elektromagnetický pulz vyvolaný výbuchem vytvoří pole vířivých proudů, které vyřadí veškerá elektronická zařízení v okruhu o poloměru minimálně tří set kilometrů. A vzhledem k účinkům magnetické rezonance bude exploze slyšet do vzdálenosti nejméně tří tisíc kilometrů.“

Major Updike se znovu odmlčel. Lidé u stolu i ti, kteří se shromáždili u dveří konferenční místnosti, zcela ztichli a naslouchali.

Updike znovu pokračoval. Hovořil monotónním hlasem, bez jakéhokoli vzrušení. „Kvůli ionizační kolizi a rozpadu uvnitř dešťových pásů se poločas rozpadu, a tedy zamoření území, zkrátí ze sedmdesáti na šedesát hodin. Radiační pole však bude intenzivní. Míra úmrtnosti uvnitř dvaatřicetikilometrového epicentra bude devadesát osm procent. Kolaterální ozáření bude sahat do vzdálenosti přes pět set kilometrů. Odhad počtu úmrtí z ozáření je mezi šedesáti až sedmdesáti miliony lidí, v rozmezí od tří sekund do dvaceti let.“

Všichni se nadechli. Zaznělo to jako tichý šepot větru v borovém lese. Lidé najednou zjistili, že nemohou být zticha. Poposedávali, otáčeli hlavy, nevědomky si hráli s tužkou či blokem. Updike uzavřel výklad: „OKV doporučuje okamžitou evakuaci na trase bouře a v přilehlých státech za podmínek stanného práva - implementaci operací v celém ohroženém prostoru s cílem rozptýlit bezprostředně ohrožené obyvatelstvo.“

Přerušil ho znovu prezidentův zoufalý hlas: „Evakuujte ty lidi,“ zařval. „Okamžitě!“

Nastala tlačenice u dveří. V okamžiku tu seděl prezident sám, jen klidná slova mluvčího se nesla vzduchem. Velice pomalu se předklonil a zakryl si oči dlaněmi.

Vypadal jako člověk, který právě spatřil peklo.

00:25

BENGÁL 8.41 RÁNO

Ashdownův vztek se nezadržitelné rozhoříval, jako uhlíky rozdmýchávané větrem.

Spolu s Tunem kontrolovali v nákladovém prostoru číslo dva, jak je upevněno dříví. Byla tam černočerná tma. Muži si svítili baterkami, kužele jejich světel vypadaly jako zlatá kopí. V jeskyňovitém prostoru se ozývalo skřípění napjatých lan a tiché steny plechové obšívky trupu. Vlhký vzduch byl k zalknutí a páchl kafrem z dříví, nakyslou vlhkostí a zrezivělou ocelí.

Když procházeli pod středovými rošty, skropila je ve tmě občas mlžná sprška vody. Bengál chvílemi nabíral vodu přes příď, a když odtékala, vnikala malými trhlinkami a otvory v krytech jícnů do lodi. Z mezipalubních rozpér kapala voda.

Jack zaklel. Sledoval houpání lodi, které indikovalo rozestup vln. Trvalo asi minutu a půl. Odhadoval, že náklon dosahuje přibližně dvaceti stupňů.

Až budou vlny ještě vyšší a příď se začne naklánět mnohem víc,, vodní kaskády vzrostou. Dříví přímo pod průvlaky nasákne a začne bobtnat a upevňovací lana se silně napnou.

Nic nedokáže potopit loď rychleji než uvolněný náklad…

Jacka o půlnoci na můstku vystřídal O’Mallaugh, tvář měl šedou jako mokrý novinový papír. Zatímco Jack rychle drmolil litanii předepsanou při předávání velení, kapitánovy oči těkaly zmateně kolem.

Pak je náhle vystrašeně přimhouřil, jako by ve vzduchu před svým obličejem spatřil něco hrozného. Nakonec se postavil k přednímu oknu a zdálo se, že si cosi mumlá pro sebe.

Kolem páté hodiny ráno vzbudil Jacka v jeho kajutě Collins. „Zachytil jsem nějaký volání o pomoc,“ řekl. „Vypadá to na signál z ruční vysílačky, co bývá v záchranným vybavení. Myslím, že je to dost blízko, člověče. Ten chlap mluví španělsky, ale fakt použil slovo Bengál.“

Jack okamžitě odešel na velitelský můstek a pověděl to O’Mallaughovi. Navrhl, aby se otočili a zahájili vyhledávací manévr. Protože volající uvedl jméno lodi, znamenalo to, že je někde za jejich zádí.

Kapitán na to nic neřekl.

„Tak co,“ naléhal Jack, „vydáte rozkaz, nebo to mám udělat sám?“

„Vypadněte z můstku,“ řekl O’Mallaugh klidně a zíral přitom na lodní přepážku.

Ashdowna to tak šokovalo, že nebyl schopen slova. Stál tam a čekal. Kapitán však už nepromluvil. Nakonec Jack s klením odešel a zamířil na záď.

Ve chvíli, kdy se dostal na zadní palubu, spatřil tři členy posádky nahoře na dělostřeleckém krytu. Vzrušeně se dívali k jihu. V té chvíli loď projížděla poryvem deště. V dálce tiše hřmělo a znělo to, jako když se posunuje nábytek v horním patře domu.

Jack vylezl do krytu. Muži ukazovali na malý žlutý nafukovací člun, vzdálený asi tři sta metrů. Člun klouzal vzhůru po strmé přední straně vlny, na okamžik zmizel a pak se rozkymácený znovu objevil. Byl v něm jediný člověk, který zoufale mával.

„Kdo ho uviděl první?“ vyštěkl Jack.

Jeden z Malajců řekl: „Hlídka na přídi.“

„Zavolala můstek?“

„Jo, ale kapitán neodpovídal.“

Bezmocně sledovali, jak se malý člun čím dál tím víc vzdaluje, až nakonec zmizel v dešti.

Tenhle čin konečně přiměl Ashdowna k rozhodnutí. Fakt, že O’Mallaugh úmyslně nechal bezmocného člověka na rozbouřeném moři, mu napověděl, že se kapitán ocitl za hranicemi logického uvažování, kdesi v temné sféře pokřivených a zvrácených instinktů.

Přestože Jacka velice pobouřilo, co viděl, nedokázal povýšit vlastní úsudek nad tentýž morální kodex, který to odsuzoval. Zbavit O’Mallaugha velení by byla vzpoura, byl by to stejně ohavný čin jako ten, jehož byl právě svědkem.

Ocitl se v pasti a jeho vztek vzrůstal…

Jack se na okamžik zastavil a zachytil se napínáku lan, aby udržel rovnováhu, zatímco se loď nakláněla na pra-vobok. Bylo stále obtížnější pohybovat se po lodi. Uslyšel, jak trupem lodi zaduněl rachot hromu a roztřásl nehybný vzduch v nákladovém prostoru. Zahřmění přišlo z blízka.

Okamžitě vyvolalo z temnot jednu vzpomínku: vzpomínku na deštivý den na malém hřbitůvku, kde pochovával svou ženu a dítě, zatímco texaské hromy duněly nad prérijními chrpami jako kroky neviditelného obra, kráčejícího zemí.

Ozvaly se v něm dávný stud a vina a rozbolavěly mu duši. Kdyby jenom…

Když Jack sešel po hlavním schodišti do strojovny, vmžiku ho zalila vlna vlhkého vedra. Ihned mu vyrazil pot po celém těle.

Společně s Taném dokončil kontrolu příďových nákladových prostor. Potom poslal malého bocmana se dvěma muži prohlédnout prostory číslo čtyři a pět a sám zamířil do strojovny.

Došel k okraji komínového roštu a pohlédl dolů k podlaze strojovny. Vzduch byl zamlžený a páchl topným olejem. Zábradlí bylo orosené a na dotek horké.

Podlahový rošt se otřásal pomalými, těžkopádnými pohyby pístů parního stroje. Jack viděl, jak se konce tlustých ojnic pohybují nahoru a dolů ve vybráních pro kliky. Vedle nich, jako jejich menší kopie, poskakovala rychleji tenčí excentrická vřetena ventilů, spěchající udržet s nimi krok. Všude se rozléhal těžký, dunivý, rachotivý a neodbytný hluk, který se sléval v hlubokou, jedinečnou rezonanci těžkého stroje za provozu.

Jack se vydal dolů. Vogel hlídal regulátor a opíral se přitom o pevný stůl, protože se loď kymácela. Pot mu stékal po dlouhé vážné tváři. Kývl na Jacka.

„Kde je Jererniah?“ křikl Ashdown. Jeden z hlavních nástropních ventilátorů mírně ochlazoval vzduch.

Vogel ukázal dopředu. „V oddílu usazovací nádrže. Máme tam trhlinu na ohříváku.“

Palivo Bunker C bylo husté jako ztuhlá želatina. Aby mohlo protékat potrubím, muselo se o několik stupňů zahřát párou procházející potrubím ovinutým kolem dopravního potrubí paliva a zasahujícím i do hlavních a usazovacích nádrží umístěných před a za strojovnou.

Někdy se potrubí proděravělo a kondenzovaná pára vnikla do paliva. Jakmile se však voda dostala do topeniště, způsobovaly vodní kapky malé výbuchy, které by mohly uhasit hořáky.

Jack vrhl pohled na řídicí panel. Počítač ukazoval čtyřicet pět otáček. Vydal se dál kolem stolu. Bengál se začal silně naklánět na levobok, když se do něho zprava opřela další čelní vlna.

Jack se opřel o pažení a pohlédl zpátky na sklonoměr na řídicím panelu. Když loď dosáhla největšího náklonu, ukazoval sklonoměr třicet stupňů.

Pak se Bengál začal vyrovnávat, paluba se naklonila poněkud dopředu, zatímco se záď zveďala na zadním svahu vlny. Vogel okamžité zpomalil regulátor. Loď se postupně zcela narovnala, chvíli tak setrvala a pak se začala rychle a trhaně naklánět na pravobok.

„Měli byste přečerpat zátěžovou vodu do trojky a šestky,“ křikl Jack na Vogela, „aby se ta pitomá záď držela nízko.“

„Už se stalo,“ odpověděl Vogel.

Předkloněný, jako by šel proti větru, se Jack pustil vpřed uličkou podél kotlů. Na jejím konci byla sekundární rozvodná deska a průlez do přední usazovací nádrže.

Průlez byl otevřený. Jack nahlédl dovnitř. Malá lampa zavěšená na háku na příčném nosníku spoře osvětlovala vnitřek. Jeremiah s malajským topičem něco kutili mezi pažením a rámem nádrže. Stíny jejich přikrčených postav proti světlu připomínaly lovce u táborového ohně.

Za několik minut Pepper vylezl. Nejdřív se mu objevily nohy, když se soukal ven z otvoru jako námořník v ponorce. Zadíval se na Jacka. Obličej i ruce měl zamazané od topného oleje. Za ním vylezl topič se světlem a montážními klíči.

Jeremiah mlčky došel ke druhému kotli. Mrkl do kontrolního okénka a zvedl zapalovací tyč, která visela u malé plechovky s topným olejem na podstavci napájecího ventilu.

Tyč byla z oceli a na jednom konci byla omotaná azbestem. Namočil azbest do oleje, zápalkou jej zapálil a dvířky tyč strčil do topeniště. Současně otevřel olejový ventil a pak přívod vzduchu. Ozvalo se zasyčení. Zavřel topeniště, naposledy se podíval okénkem a otočil se.

„Kde teď k sakru jsme?“ vyštěkl na Ashdowna.

„Nejsem si jistý. Myslím, že někde jihozápadně od ostrovů Turks.“

Oba muži vykročili, ale potáceli se jako opilí námořníci. Jeremiah cestou kontroloval hlavní manometry a nehtem lehce poklepával na jednu z trubek vedoucích k měřidlu.

V té chvíli se ozval ze zvukovodu na řídicím stole O’Mallaughův hlas. „Strojovna, pozor.“

„Strojovna, slyším,“ zavolal Vogel do ústí trubky.

Jack s Jererniahem si vyměnili zamračené pohledy. Pepper řekl: „S čím ten starej proklatec zase přijde?“

Spěchali k řídicímu stolu. Pepper převzal regulátor od Vogelá. Jack zvedl elektrický telefon. „Můstku, tady Ashdown,“ řekl. „Co máte v úmyslu, kapitáne?“

Žádná odpověď.

„Tak sakra, co máte v úmyslu?“

Zase žádná odpověď.

„Ten lump,“ sykl Jack a praštil sluchátkem.

Bengál se začal naklánět na levý bok. A stále víc, až se všichni tři muži museli chytat okolních předmětů. Nakonec se zhoupnutí zastavilo, loď se pomalu vyrovnávala zpět a paluba se naklonila dopředu.

Uběhlo několik vteřin a Jeremiah ubral páru. Obrovské ojnice zpomalily svůj těžkopádný pulz a hlavní hřídel se chvíli otřásala, než se šroub, který se ocitl nad vodou, znovu do ní vnořil.

Sotva se loď vyrovnala, začala se trhaně naklánět na pravý bok.

V té chvíli se ozval zvonek hlásiče a jeho silný cvrkot přehlušil hluk stroje. PLNOU PAROU VPŘED.

Pepper si ulehčil spoustou australských sprostých slov, nastavil rozkaz na hlásič a otočil regulátorem nahoru. O pár sekund později ucítili, jak se loď pokládá na bok a příď se stáčí doprava.

„Ten bastard se obrací zpátky do vln,“ vykřikl Jeremiah.

Jack se držel vzpěry a v duchu si představoval obracející se Bengál, jak se žene proti další čelní vlně. A připočetl k tomu úhel obratu a zátěž, které je loď vystavena, když zvedá svou váhu, i hybnost vln v oblouku stále se měnícího směru.

Když se obraceli minutu a půl, zachytila je zezadu vlna po celé délce pravoboku. Loď se silně naklonila doleva a všichni zírali na sklonoměr, jehož ciferník divoce poskakoval.

Třicet stupňů… třicet pět… čtyřicet…

Uslyšeli vzdálený šumivý hukot vody, jak se oceán přeléval přes palubu. Pak se Bengál přestal naklánět a líně se začal napřimovat.

Konečně se loď vyrovnala a obrat byl dokončen. Náhle se znovu rozezněl hlásič. POMALU VPŘED. Pepper odpověděl a uvolnil regulátor. Otáčkoměr ukázal pokles obrátek a ustálil se na pětatřiceti.

Paluba se příkře naklonila, když čelní vlna narazila zprava do přídě. Příď šla vzhůru. Když dosáhla vrcholu, nastala krátká pauza a pak se znovu vnořila dolů do úžlabí vlny, která prošla pod jejím středem. Jeremiah přiškrtil regulátor, dokud vlna neopustila spodní část zádě, a pak zvýšil otáčky zpět na deset.

Jack všechno pozoroval přimhouřenýma očima. Usoudil, že O’Mallaugh s nimi udělal obrat o celých devadesát stupňů. Směrem na východ! Představil si mapu a na ní loď jako maličký bod. Někde na sever od nich ležely ostrovy Turks. Na východ vražedné mělčiny lavice Mouchoir.

Proč tohle kapitán dělá, pomyslel si vztekle. Proboha, proč? Zvedl oči a všiml si, že ho Pepper s Vogelem upřeně pozorují. Beze slova se obrátil a pustil se vzhůru po žebříku.

NÁRODNÍ HURIKÁNOVÉ STŘEDISKO

Během posledních šesti hodin Anholt zoufale pobíhal z jednoho oddělení NHS do druhého, kontroloval a prověřoval informační toky, zajišťoval soustavnou aktualizaci svých předpovědních modelů a globálně koordinoval celou síť údajů, vycházejících z jeho vlastních přístrojů i přístrojů odboru zpracování a analýz počasí na Wisconsinské univerzitě.

NHS se v podstatě změnilo v hlavní instituci na sběr, zpracování a distribuci informací o Emmě a Anholt v hlavní odborný pramen pro operační středisko Bílého domu. Nosil u sebe mobilní telefon spojený přímo s prezidentem, jemuž poskytoval každou půlhodinu aktuální údaje o situaci.

Sám však byl vyděšený. Nukleární noční můra v praxi! Panebože! Nicméně svůj strach skrýval. Viděl na ostatních stejné obavy a v jejich očích otupělost. Pochopil, že informace unikla ze štábu vyšších funkcionářů.

Zoufale se snažil uklidnit své spolupracovníky tím, že je tvrdě proháněl, aby měli zaměstnané mozky. Dovolil všem, aby zatelefonovali rodinám, ale vydal příkaz neříci jim absolutně nic o skutečné situaci.

Trvalo až do půl osmé, než měl možnost zavolat manželce. Jmenovala se Jo-Ann a její hlas zněl po ránu v telefonu svěže a jiskrně.

Řekl jí: „Miláčku, poslouchej mě velice pozorné. Seber děti a odjeď k matce.“ Rodiče Jo-Ann bydleli v Naples, na pobřeží Mexického zálivu.

„Cože?“

„Udělej, co ti říkám. A udělej to okamžitě.“

„Co to má znamenat? Probůh, stalo se snad něco mamince?“

„Ne.“ V duchu si začal zoufat. „Prostě existuje možnost, že by hurikán mohl přijít do Miami.“

„Vážně? V televizi říkali, že by měl zasáhnout oblast kolem Jacksonvillu.“

„To je pravda. Ale chci mít jistotu, že budete v bezpečí. Pro každý případ.“

„Ale my to zvládneme. Vzpomeň si, že jsme tohle už zažili.“

„Sakra, Jo-Ann, udělej, co ti říkám.“

Nastala krátká, zmatená pauza a pak se ozvalo: „Tak tedy ano.“

„Mám tě rád, i děti.“

„Já tebe taky.“

Zavěsil.

Na chodbě ho zastavila Elaine Martinova. „Promiňte, pane Anholte.“ Přistoupila blíž, hezká blondýnka s permanentně oslnivým úsměvem. Martinova byla jednou ze štábních asistentek, které svěřil trvalý úkol předávat informace médiím. Doufal, že je její koketní šarm trochu rozptýlí.

Nyní se neusmívala. „Ti lidé od tisku začínají být příšerně vlezlí,“ řekla. „Prosáklo něco o rozsahu evakuací na severu, a dokonce pověsti o stanném právu. Co jim mám k sakru povědět?“

„Nic. Prostě vydat obvyklé statistiky.“

„Ale oni na mě tvrdě útočí otázkami.“

„Odrážejte je.“

„Pokusím se.“

„Snažte se, jak nejlíp umíte.“

V operačním středisku Tropických analýz a předpovědí mu Jacobyová sdělila: „Teď už není pochyb, Warrene. Rychlost pohybu dramaticky vzrostla na šedesát kilometrů za hodinu. A stáčí se. Míří přímo na západní Bahamy.“

Do prdele.

„Jaké je tedy předpokládané místo kontaktu s pevninou?“

„Mys Canaveral. Někdy v příštích dvaadvaceti až čtyřiadvaceti hodinách.“

„Mohla by se Emma ještě víc stočit?“

„Modely CLIPER a NHC-83 tvrdí, že ne.“

Bohudíky, pomyslel si Anholt. Alespoň jižní Florida by byla ušetřena spadu.

„Jaké jsou gradienty tlaku?“

Jacobyová utrhla z tiskárny list a podala mu jej. Obsahoval série početních sekvencí, identifikačních slov a kódovaných vět. Pohlédl rovnou na řádek bouřkových tlaků, vyjádřených v milimetrech rtuťového sloupce.

Podoba barometrických polí DS pack/letecký průzkum 2-10-97/GMT0132

Vnější prstenec (ref ts 5-6): 990.2 mb/ 752,856 mm Vnitřní (ref ts 2-5): 985.4 do 970.1 mb/ od 749,3 do 737,6 mm Střed (ref ts 1-1.9): 945.6 mb/ 719,07 mm

Obrátil se a došel k oknu. Venku byla šedá, zatažená obloha. Chvíli ji pozoroval a všiml si pomalého víření vysokých mračen.

Nakonec vytáhl mobilní telefon a vyťukal číslo kódu, které obdržel. Uslyšel klepnutí, poté další. Pak se ozval mužský hlas. „Proveďte zkoušku hlasového vzoru.“

Opakoval třikrát slovo „absolutní“. Nato se ozvala série vysokých pisklavých tónů Nakonec zazněl prezidentův hlas: „Do toho.“

Když Jack dorazil do rádiové kajuty, byl Collins přibitý ke své židli a skláněl se nad starou mapu v manuálu Námořního rádiového systému Omega. Pár dní předtím sebral O’Mallaugh Keyshawnovi všechny přehledy frekvencí.

„Jaká je poloha čela Emmy?“ zeptal se Jack, který se těžkopádně pohyboval po kymácející se palubě a tápal po něčem, čeho by se přidržel. V přijímači hlasitě praskaly atmosférické poruchy a šířily zvuky ostré jako jehly.

Bengál zachycoval čelní vlny pravou stranou přídě, zvedal se a zase prudce klesal, přičemž se voda přelévala přes příďovou nástavbu a přední palubu. Cestou nahoru se Jack zastavil na člunové palubě, aby zkontroloval vítr. Odhadoval, že má rychlost devět, tedy osmdesát kilometrů za hodinu.

Keyshawn se otočil se židlí a pohlédl na něho. Před malou chvílí musel dostat spršku mořské vody. Zůstaly mu po ní drobné slané tečky na tmavých rukou i obličeji. Tvář měl napjatou a vypadal, jako by byl nemocný. Oči mu však svítily jako lesklé černé acháty.

Mlčky se otočil a ukázal na souřadnice, které naškrábal do mapy v manuálu: 10.31 dopoledne/18.8.S; 68.9 Z. „Tohle je místo, kde je to blbý oko,“ řekl.

Jack se podíval na hodiny na lodní přepážce. Ukazovaly 10.41.

Otočil se zpět k malé mapě. Neměla ani rovnoběžky, ani poledníky, a pevniny byly vyznačeny pouhými obrysy. Snažil se představit si polohu lodi. Odhadoval, že by mohli být někde severoseverozápadně od průlivu Mona.

A protože předchozí zprávy uváděly, že hurikán má víc než tři sta dvacet kilometrů v průměru, znamenalo by to, že jeho západní okraj leží asi osmdesát kilometrů od nich.

Keyshawn ho pozoroval. „Je to špatný, člověče,“ řekl konečně. „Posloucháš, co ti říkám? Chcípneme v tyhle pitomý ocelový rakvi.“ V očích se mu zablesklo. „Stojí to za hovno, kámo.“

V rádiu zapraskalo a ozvala se změť hovorů. Byly však slabé a rušené výboji. Jack zachytil pouze slova tandem a kontrola.

„Poslechni si to,“ řekl Collins a pohodil hlavou směrem k přijímači. „Vysílání za těchhle okolností stojí za hovno. Éter je plnej refrakčních interferencí.“

Na okamžik se jejich oči setkaly. Jacka v té chvíli napadlo, proč Keyshawn neobešel kapitánův zákaz - jak to předtím tvrdil - a neodvysílá do světa zprávu, že nehodlá umřít. Znal však odpověď. Collins byl voják vycvičený poslouchat rozkazy.

Stejně jako on.

Vrátil se k mapě. Keyshawn na té stránce zaznamenával již dříve zprávy o poloze hurikánu, spolu s dobou příjmu. Vybral první a v duchu si představil vzdálenost, jakou bouře urazila k poslední poloze. Okamžitě věděl, že se pohybuje velice rychle, řádově pravděpodobně mezi pětačtyřiceti až pětapadesáti kilometry za hodinu.

Zatraceně!

Poklepal Collinse na rameno. „Drž se,“ řekl mu a zamířil ke dveřím.

Hlasy se začaly ozývat před čtyřmi dny. Vycházely ze stěn kajuty, ze stropu a předmětů za jeho zády. Zpocený strachem, s napjatou tváří potaženou tenkou popelavou kůží, se O’Mallaugh plazil kolem a hledal, kde se ukrývají. Nakukoval pod nástěnný chronometr, se skloněnou hlavou otevíral kohoutek umyvadla, aby zachytil slova v proudu, prohlížel kouty a trubky topení a třásl záclonami.

Nic.

A přesto přicházely; někdy šeptaly a jindy křičely. Chrlily na něho sprosté výrazy, oplzlé zkomoleniny sexuálních fantazií, rozrůstajících se v monstrózní incest. Mluvily o předcích, příbuzenstvu a tajných vzpomínkách. Mumlaly útržky modliteb, písní a básní.

I ty jsi dospěl tam, kde se kalný příboj vzdouvá k přístavním hrázím smutku, a slyšels vyzvánění zvonu, který nás svolával; ten sladký, vzdálený zvuk.

Hlavně však mluvily o smrti.

O infernu smrti. O nespočetných tělech svíjejících se ve věčné agónii. V některých okamžicích, v naprosté temnotě místnosti skutečně zachytil letmé záblesky těchto hrůz, vznášejících se ve vzduchu. A zadržoval dech, aby je nenasál do svého těla a nepropůjčil vlastní krev jejich mučení.

Teď hleděl malým předním oknem na můstku a uslyšel hlas. Přivál ho vítr? Srdce se mu rozbušilo a ruce roztřásly. Opřel se o pažení, sevřel zábradlí a napjaté naslouchal.

Ozvalo se to znovu.

Dobrý Bože, cože to říká?“

Černé peklo!

Zděšeně pohlédl na ocelovou přepážku a poté vzhůru do lanoví a na světelný panel nejvyššího můstku. Potom se rychle otočil a planoucíma očima se rozzlobeně zadíval na kormidelníka. Malajec se ustrašeně ohlédl.

„Byls to ty?“ zařval O’Mallaugh. Vrhl se ke kormidelníkovi, tělo nakloněné přes kompasnici a rozvodnou skříň. Pravou rukou popadl muže pod krkem. „Byls to ty, ty zasranej divochu?“

Malajec se začal dusit, lapal po dechu, prosil a držel se jako klíště kormidelního kola. O’Ma! laugh mu chrlil do tváře kletby. Pak Bengál náhle nadskočil na další čelní vlně a tvrdě odhodil kapitána na mosazné kruhové světlomety ve výklenku rozvodné skříně.

Černé peklo!

Svatá panno, ono to přicházelo ze vzduchu. O’Mallaugh pustil Malajce a začal prohledávat můstek, zatímco jím lomcoval strach. Loď zůstala na okamžik viset a pak se paluba ostře naklonila, jak klesala dolů.

Uslyšel vířící vodopády vody, převalující se přes přední palubu, i bubnování deště do můstkové nástavby a křídel, podobné výstřelům.

Černé peklo!

Rvalo to na něho znovu a znovu ze všech stran. Se zavřenýma očima se zoufale držel kompasnice. Cítil štiplavý pach vlastního strachu, slyšel neustále ječící hlas, mísící se s kvílením větru za dveřmi.

A v hrůzném šoku, který mu naplnil srdce děsem, si náhle uvědomil, že je to jeho vlastní hlas.

Dveře mapovny snadno povolily pod Ashdownovou vahou. Dřevo bylo staré a rozštíplo se kolem zámku. Rozrazil je a vešel dovnitř.

Mapa byla napůl rozprostřená na skloněném stole a pravítko s kružítkem ležely na přeloženém papíře. Loď se začala zvedat proti vlně. Pomůcky se rozcinkaly ve svých žlábcích, a ty, které ležely na mapě, sklouzly k zarážce na okraji. Jakmile loď poklesla, vrátily se zpátky.

Jack se přidržel žlábku, aby udržel rovnováhu, a podíval se na mapu. Kapitán označil bod obratu malým trojúhelníkem a zakreslil přímku směřující na severovýchod, která končila u dalšího poledníku.

Běžela přímo přes lavici Mouchoir.

Upřeně na ni hleděl. Černou mastnou tužkou zakreslená čára podle pravítka se lehce vlnila, jako by se chvěla v proudu. Že by za to mohla třesoucí se ruka?

Pohlédl na opačnou stranu. Přímo na západě ležel ostrov garnátového tvaru Velká Inagua. Spočítal okénka souřadnicové sítě. Sto třicet kilometrů hlubokého, otevřeného moře. Zapamatoval si kurz.

A v tom okamžiku na to přišel: na bod, odkud není návratu.

Rychle naškrábal souřadnice obratu na formulář nočního rozkazu: 20,8 Sš, 71,8 Zd. Potom udělal čelem vzad a vyřítil se na chodbu.

Ve své kabině vytáhl starou mannlicherovku, ukrytou pod matrací. Otevřel závěr, zkontroloval, zda je nabitá, a pak jej znovu zavřel. Připadala mu v ruce těžká a olejový povlak na oceli jako gumový.

Collins sebou trhl, když se Jack o chvíli později dotkl jeho ramene. Překvapil ho výraz Ashdownových očí. Ty jeho na okamžik přeskočily na pušku a pak se vrátily k Jackově tváři. Na rtech se mu objevil nepatrný úsměv.

Jack položil list s nočním rozkazem na stůl. „Musíš uvést do provozu rádio,“ řekl. „Oznam Pobřežní stráži a všem lodím v dosahu naši polohu. Jsme přibližně osm minut severovýchodně od těchhle souřadnic, ale nabereme nový kurz - dva sedm dva.“

„Tak ty to uděláš?“

„Ano.“

„V pořádku,“ řekl Keyshawn.

Potom Jack odešel.

00:26

LETECKÁ ZÁKLADNA BARACOA, KUBA

10.51 DOPOLEDNE

Helix se zvedl ze startovací plošiny a lehce se pohupoval ve větru. Anna jej navedla okamžitě do stoupavé zatáčky vpravo. Prolétli nad městskou periferií a civilním letištěm nedaleko pláže a pak letěli podél strmých skal Sierry Maestry rovnoběžně s pobřežím Canete.

Přes rostoucí hysterii, přicházející z generálního štábu MINFAR, a přes to, co jim bylo řečeno na předletové přípravě, poručík Castilová řídila svůj stroj s tajuplným úsměvem na rtech. Konečně jí spadl ze srdce alespoň jeden kámen.

Přistáli v Baracoa v 9.15. Portugalský rybář byl předán na ošetřovnu na základně a oba piloti odešli na operační oddělení vyplnit předběžné hlášení o záchranné akci.

Mezitím jim doplnili palivo a naložili do jejich vrtulníku výzbroj: dvě upravená torpéda ráže 406 milimetrů a půl tuctu hloubkových náloží s magnetickými detonátory, do prostoru pro výzbroj, a dvě malé střely AS-4 proti lodím, namontované na vnější závěsníky vedle předních kol.

V 10.05 dvouhvězdičkový kapitán ze štábu DGI - generálního ředitelství rozvědky - přednesl Anně, Perezovi a několika dalším helikoptérovým důstojníkům zprávu o situaci. Byl to muž s ocelovýma očima, velmi tmavé pleti, s krátkými silnými pěstmi boxera. Pronesl k nim neochvějně povzbudivou řeč. Vyplynulo z ní, že imperialistické Spojené státy přistoupily k invazi. Pod průhlednou záminkou, že hledají jistou loď, se americké válečné lodi soustředily v zálivu a dvě skupiny letadlových lodí současně propluly Floridskými úžinami. Existuje podezření, že některé z těchto lodí mají na palubě výsadkové jednotky.

Nesmírně se rozohnil a proklínal všechny Američany pro jejich odporné klamné jednání a chamtivost. Vykřikoval vychloubačná hesla a bravurní pasáže El Comandanteho o věčných a posvátných právech komunistické Kuby. Nakonec je vyzval, aby i nadále bojovali, a bude-li to nutné, padli za milovanou vlast.

Potom jim velitel základny přidělil hlídkové zóny. Slavnostně se odmlčel, než jim sdělil, že byla zahájena Operación Espada de Sangre, Operace Krvavý meč.

Všichni ztuhli. Do prdele! Tohle bylo vážné.

Operación Espada de Sangre představovala konečný, slavný odpor kubánského lidu - boje na plážích, boje od domu k domu, do posledního muže a ženy. Vyvrcholením scénáře měl být letecký a ponorkový útok na jaderná energetická zařízení podél jižního pobřeží Spojených států. V podstatě to měla být poslední rána mečem, která by zapsala hrdinskou smrt Kuby do dějin.

Po rozdělení hlídkových sektorů pokračoval velitel základny připomenutím platných pravidel kontaktu.

Kdyby jakékoli americké plavidlo proniklo do kubánských územních vod, byli povinni dát mu dvě varování, než zahájí palbu.

Pro usnadnění jim předal seznam rádiových frekvencí, o nichž bylo známo, že je používá Námořnictvo Spojených států, spolu s šifrovacími kartami. Ačkoli byly bezpochyby zastaralé, přesto mohly usnadnit určitý kontakt s americkými válečnými loďmi.

Anna s Perezem se mlčky vraceli ke své helikoptéře. Vzduch byl vlhký a letištěm se proháněl horký vítr. Zdálo se, že mezi pozemním personálem panuje ovzduší zoufalství, až rezignace, a spěchu. V Helixu se rozdělili, aby provedli předletové kontroly - jesse v prostoru se zbraněmi a Anna prohlédla samotný vrtulník.

Když dokončila inspekci, obrátila se na velitele skupiny mechaniků. Byl to poddůstojník jménem Olivas. Podal jí k podpisu formulář o údržbě na psací podložce s klipsem. K formuláři byl přichycený lístek papíru.

Srdce jí poskočilo. Vzkaz zněl: Pilar v bezpečí. Na americkém konzuláte, Grand Caymans.

Vrhla pohled na Olivase. Mlčel. Bezděčně v ní narůstala vděčnost a tiše jí zářila z očí. Stále nic neříkal. Hluboko v jeho očích však spatřila nesmírný smutek - ztělesnění všech tragédií a ztracených nadějí, které postihly moderní Kubu.

Podepsala formulář a vrátila mu jej. A jen kratičce její prsty pohladily jeho.

Ve výšce šesti set metrů, pod pokrývkou mračen, minuli mys Maisi na konci Kuby a zamířili nad otevřený oceán. Helikoptéra poskakovala a zmítala se ve větru. Oceán pod nimi vypadal jako šedobílá mozaika. K severu a východu se táhly tmavé, šikmé pruhy rychle se pohybujících dešťových srážek.

Perez Annu pozorně sledoval. Prostřednictvím interkomu se zeptal: „Co to znamená?“

„Co?“

„Ten úsměv.“ Pokrčila rameny. „Pilař je venku, že?“ řekl.

Podívala se na něho. Opětoval její úsměv. Přikývla. „Tak co si o tomhle všem myslíš?“ zeptala se. „Je to hloupost,“ odpověděl Perez rozzlobeně. „Pro Ameriku nemá smysl, aby nás teď napadla. A použít tak ubohou záminku, že hledají nějakou loď? K sakru, kdyby nás chtěli napadnout, tak to udělají.“ Znechuceně zavrtěl hlavou.

Anna na okamžik zavřela oči a tisíc věcí jí prolétlo hlavou. Pak je znovu otevřela. „Jsi připraven zemřít, Jesse?“ zeptala se.

Podporučík pohrdavě zabručel: „Copak to od nás El Cornandante neočekává?“

Pokračovali pár minut v letu, každý ponořen do spleti svých myšlenek. Hlídková zóna, která jim byla přidělena, zahrnovala sektor S, stošedesátikilometrový trojúhelník s body obratu u města Cap Haitien na Haiti a u ostrova Great Inagua.

Nakonec Anna zapjala interkom. „Zkontroluj ty frekvence amerického námořnictva. Třeba něco chytíme.“

Perez nejdřív ohlásil rádiem jejich polohu do Baracoy a pak vytáhl šifrovací tabulku a zapnul první frekvenci. Anna vypnula interkom. Ve sluchátkách však slyšeli jen změť atmosférických poruch. Několik sekund společně naslouchali. Nic.

Jesse přepnul na druhou frekvenci. Zase nic, než vrčení a kolísání poruch ve vysílání. Na třetí frekvenci zachytili zřetelný signál, sérii hlasitých impulzů se směsicí pískavých zvuků a souvislého bzukotu. Byla to americká námořní šifra.

Začalo pršet a déšť bubnoval do stroje. Těžké kapky dopadaly zešikma pod listy rotoru a prudce se odrážely na čelní okno. Stírače při každém pohybu odhazovaly silnou vrstvu vody.

Zkusili dešifrovací karty. Pokaždé se na jejich šifrovací jednotce objevila stejná odpověď: „Nelze rozluštit“.

Jesse se vrátil k frekvencím. Na šesté zaslechl hlas. Slyšeli změť rádiových depeší a potom jasný, jednostranný hovor.

Kliknutí: „Potvrzuji, Cliftone. Cílem operace Diogenese je loď třídy Liberty, jménem Bengál, Konec.“

V tichu, které následovalo, se Anna tázavě zamračila na Pereze. Bengal?

Kliknutí: „Máme identifikaci cíle označeného Kilo-3. Panamská obchodní loď třídy Foxtrot. Opakuj znovu vaši vzdálenost.“

Ticho.

Kliknutí: „Opakuji, povolte přesun do operační oblasti ve čtverci Delta a zahájení vzorce Sugar. Přepínám.“

Opět ticho.

Kliknutí: „Souhlas s požadavkem přesunu do operační oblasti čtverec Delta pro Sierra Papá, sektor jednanula tři. Pokračujte ve střežení Charlie dva dva tři tečka devět. Vypínám.“

Anna přešla znovu na interkom. „To je ono,“ řekla. „Opravdu je tady nějaká loď. Vytáhni záznamník a řekni mi přesnou pozici, kde jsme našli toho rybáře.“

Perez přečetl souřadnice a pak si rychle vyžáďal určení pozice ze satelitu NavSat. Vložil souřadnice cíle do navigačního počítače vrtulníku.

Anna naklonila Helix na levobok a pozorovala, jak se magnetický kompas pomalu otáčí, až se ustálil na 099 stupních. Mrkla na obrazovku počítače. Cílový boď byl stanoven a rychlost stroje a čas přiblížení byly automaticky vypočteny. 24 minuty 15 sekund.

BÍLÝ DŮM 11.01 DOPOLEDNE

Uběhly skoro tři hodiny od okamžiku, kdy začala evakuace.

Po vzrušené diskusi se prezident rozhodl nevyhlásit stanné právo. Zemi by okamžitě zachvátila vlna hysterie a vyvolala by strašlivé vnitřní reakce. Jednou z nich by mohl být neřešitelný organizační zmatek v postižených státech.

Místo toho se evakuace uskutečňovala podle zásad stanovených pro národní krizové situace. Spojovací panely operačního střediska pracovaly krkolomnou rychlostí, polykaly a zaznamenávaly miliony bytů dat a aktualizovaly databáze.

Po Bengálu teď pátrala na moři víc než stovka lodí. Jejich pozice tvořily přerušované oblouky od pobřeží Karolín až po Mexický záliv, a všechny směřovaly k hurikánu jako lovečtí psi za štvanou zvěří.

Pod velením armádního Elektronického a výzkumného velitelství se začala shromažďovat výstroj pro jadernou ochranu: nafukovací polní dekontaminační stany, dozimetry, autonomní ochranné obleky pro zamořené prostředí a odmořovací soupravy. Soustředěná výstroj pak byla plynule dopravována na stanovená vojenská letiště v ohrožených státech.

Na základě prezidentova ústního příkazu NDMS a FEMA mezitím sháněly bleskurychle a v tichosti na univerzitách a výzkumných pracovištích po celé zemi vědce a lékařský personál, specializované na radiační medicínu.

Kromě toho polní týmy v dotyčných státech už převzaly zdravotnická zařízení a nyní vyhledávaly a rekvírovaly velké, solidní betonové stavby, které by se daly využít jako kryty.

Evakuace prozatím probíhala s přijatelnou účinností. Většina přemísťovaných lidí vždycky žila pod hrozbou hurikánů, a tak reagovala rozumné na policejní jednotky a jednotky národní gardy, které se objevily u jejich dveří a daly jim příkaz odjet.

Přesto však mnoho lidí jednoduše odmítlo uposlechnout. Ti museli být odvedeni násilím. Reportéři a jejich televizní štáby tyto incidenty natáčeli.

Na východním pobřeží byli novináři všude. Slídili a snažili se dostat k úředníkům, aby odhalili důvody tak mimořádného a masivního přesunu obyvatelstva. Větřili zjevnou katastrofu. O co k čertu jde?

Protože se probíhající operace dotkla doslova tisíců lidí, desítek vládních organizací a vojenských jednotek, bylo jenom otázkou času, než někdo informovaný promluví.

Ve snaze oddálit tento nevyhnutelný okamžik prezident opustil operační středisko těsně před devátou, a aby zachoval zdání, věnoval se svým obvyklým činnostem. Nejprve se však setkal s klíčovými členy Kongresu a informoval je o situaci. Všechny to pochopitelně šokovalo. Senátor z Jižní Karolíny nebyl rozčilením schopen slova.

Poté prezident s pověstným vřelým a upřímným úsměvem na tváři absolvoval tři schůzky na nižší úrovni, a dokonce provedl Modrým pokojem oddíl skau-tek. Nakonec se vrátil do operačního střediska a cestou instruoval svého tiskového tajemníka Rona Philipse, aby oznámil tisku, že pravděpodobně chytil chřipku a stráví pár hodin u svého osobního lékaře.

Když mu Anholt sdělil aktualizovanou předpověď o kontaktu hurikánu s pevninou, ztratil na chvíli nervy, pobíhal po místnosti a proklínal teroristy, hurikány, snahu liďstva zničit se, dokonce i to, že je prezidentem.

Přítomní v rozpacích hleděli do země a znepokojeně se vrtěli na křeslech.

Nakonec se prezident zastavil před předváděcí tabulí. Dominoval na ní obrovský vír, a byla poseta malými bílými světélky, která označovala polohy lodí zapojených do pátrání po Bengálu.

„Jen se na to podívejte,“ vyštěkl. „Lodi a letadla jsou po celém tomhle prostoru a my pořád tu loď nemůžeme najít. Tomu prostě nemůžu uvěřit. Vžďyť je to absurdní!“

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. Byl to kapitán Hand. Prezident ho mávnutím ruky pozval dovnitř.

„Atlantická kontrola SOSUS právě našla pravděpodobný cíl, pane,“ řekl Hand. „Před dvěma minutami překřížil jejich linii QA-4.“

„QA-4? Kde to k sakru je?“

Hand rychle přistoupil k předváděcí tabuli. Hliníkovým ukazovátkem ukazoval polohu, právě když se na tabuli rozsvítilo malé červené světélko. „Tady je to,“ řekl kapitán. „Linie QA-4 probíhá jižními Bahamami.

Jak můžete vidět, cíl je přibližně osmdesát kilometrů jihozápadně od ostrovů Turks.“

„Je to Liberty?“

„Dosud si nejsou zcela jistí, pane. V posledních dvanácti hodinách se přes tyto mělčiny pohybovala hejna velryb a patrně způsobila zvuková zkreslení. Ale lodní šroub Bengálu vydává specifický kavitační signál, velice pomalý, s profilem buď lité oceli nebo manganového bronzu. Hlukové pozadí naznačuje, že loď je přinejmenším padesát let stará.“

„Budou schopni ji identifikovat?“

„Kontrolují záznamy rejdařů. Pokud tomu rozumím, každá loď má specifické charakteristiky lodního šroubu, takže se pokoušejí srovnat záznamy původních plavebních zkoušek Bengálu s těmito.“

Prezident studoval předváděcí tabuli. „Je výsadkový tým připraven ke startu?“

„Ano, pane. Byl již přepraven do Nassau na Bahamách.“

Prezident zamyšleně přimhouřenýma očima sledoval dál červené světélko. Potom jeho pohled přeskočil na severovýchod k Nassau. „Jak dlouho jim potrvá, než se dostanou k cíli?“

„Přibližně dvě hodiny vrtulníkem.“

Vrátil se zpět ke světélku, karmínovému bodu podobnému miniaturnímu světélkujícímu rubínu. Na obrovské ploše předváděcí tabule ležel sotva pár centimetrů od západního okraje hurikánu.

Panebože, pomyslel si zoufale, kéž je to ten Bengál.

O jedenáct minut dříve se Jack Ashdown zastavil přede dveřmi na velitelský můstek, opřel se o pažení a počkal, až loď udělá další skok. Sklonila se lehce na levobok, zabořila se do vln a rychle se naklonila vpravo. Cítil, jak se řvoucí mořský proud přelévá přes příď.

Když se loď zvedla a vyrovnala, otevřel dveře a vešel do šedého přítmí můstku, s puškou po pravém boku.

Rychle se rozhlédl. V okamžiku, kdy procházel dveřmi, otočil kormidelník hlavu. Když spatřil zbraň, vytřeštil oči.

O’Mallaugh se postavil k přednímu oknu a velkýma rukama se držel pevně zábradlí. Vypadal, jako by se nedíval oknem, ale samotnou stěnou.

Jack přistoupil ke kompasnici a opřel se o ni a o reflektor. Přes rameno pohlédl na Malajce. „Zaznamenej a zapamatuj si přesný čas. Rozumíš?“

Malajec přihlouple přikývl: „Ano.“

Jack se obrátil k O’Mallaughovi. „Kapitáne,“ vykřikl hlasitě, aby přehlušil silné kvílení větru, „na základě příslušných článků mezinárodního námořního práva přebírám velení této lodi.“

V té chvíli mocný poryv větru narazil do dveří levého křídla. Vítr pronikl skulinami, až se bouřková mapa pověšená na přepážce začala třepetat.

Jack čekal na kapitánovu reakci. Ten se ani nepohnul, ani nepromluvil.

„Rozuměl jste tomu, co jsem právě řekl, pane?“ zeptal se Jack. Zase nic.

Mračil se a vyčkával, až se loď znovu ponoří. Za ním Malajec zápasil s kormidelním kolem, když se loď znovu zvedala. Všechno, co bylo kovové, se rozřinčelo.

Ashdown postoupil vpřed a dotkl se O’Mallaughova ramene. Pod plátnem pršipláště okamžitě zaznamenal napětí. Ocelově tvrdou sílu. Sevřel pevněji pušku.

Kapitán pomalu otočil hlavu. Obličej měl zkřivený, po tvářích mu stékaly stružky slz. Zdálo se, že tiše vzlyká, a oči mu těkaly v mučivém zoufalství.

„Převzal jsem velení, pane,“ řekl Jack. „Doporučuju vám, abyste odešel do své kajuty.“

O’Mallaugh na něho pohlédl se zmučenou tváří. Potom se bez jediného slova obrátil a upřel zrak do přepážky.

Jack přistoupil k telefonu a zavolal do strojovny. Ozval se Pepper a za ním silný hukot strojů.

„Přibližné před minutou a deseti sekundami jsem převzal velení, Jeremiahu,“ řekl Jack. „Zaznamenej si čas.“

„Setsakramentsky dobře, parťáku,“ vykřikl Pepper. „Kde je teď kápitán?“

„Stále ještě na můstku. Je mimo sebe. Jenom kouká do stěny.“

„Cože? Proboha, spoutej toho cvoka.“

„Ne,snechci ho ponížit.“

„Tak buď moc opatrnej, člověče!“

„Jistě. Připrav se na znamení k obratu vlevo.“

„Obrat vlevo, rozumím.“ Jeremiah zavěsil.

Ashdown prošel kolem levého sloupku a postavil se k hlásiči. Klika byla na POMALU VPŘED. Malajec na něho zíral. Čelo měl zalité potem, který mu stékal a vsakoval se do mastného trička.

„Připravit se k obrátce vlevo,“ přikázal Jack.

„Obrat vlevo, ano.“

Bengál se otřásl a zahájil další vzestup. Nakloň vlevo, pauza, rychlý ponor vpravo. Když se loď uklidnila, Jack posunul hlásič na PLNOU PAROU VPŘED a pak jej vrátil na POLOVIČNÍ CHOD VPŘED. Zvonek se dvakrát rozdrnčel.

„Ostře nalevo,“ vykřikl.

„Ostře nalevo, rozumím,“ opakoval kormidelník. Malajec otočil kolem o čtyři rukojeti vlevo a držel je. Kryt převodové skříně se silně roztřásl.

Jack pozoroval kompasnici, když se loď líně začala obracet přídí nalevo. Slyšel, jak se mění směr deště. Nejdříve tloukl do čela nástavby, pak na okamžik ustal a poté začal bušit do pravého křídla.

Jack cítil další blížící se vlnu pár sekund předtím, než je zasáhla. „Kormidlo na střed lodi,“ vykřikl.

„Na střed.“ Rukojeti kormidelního kola prokluzovaly kormidelníkovi mezi rukama a tloukly ho do dlaní. Pak se loď zhoupla nalevo a nebezpečně se naklonila.

Jack se chytil sloupku hlásiče a cítil, že mu ujíždějí nohy.

Vrhl pohled na O’Mallaugha. Jeho velké tělo se kymácelo s palubou jako metronom. Bledýma rukama se držel zábradlí.

Loď se naklonila přes čtyřicet stupňů, než dospěla k maximu náklonu, a zápasíc se svou obrovskou hmotností se začala vracet zpět. Hukot oceánu, přelévajícího se přes levou stranu paluby, zněl jako vlak v tunelu. Proudy vody prorážely štěrbinami kolem dveří.

Když se loď s otřásáním vyrovnávala, přikázal Ashdown otočit kormidlo třicet stupňů nalevo.

„Třicet stupňů, pane,“ zvolal Malajec a stáhl rukojeti dolů, zatímco mu na hubených pažích naběhly svaly pevné jako dráty.

Loď ponenáhlu dokončila obrátku. Další vlna ji vychýlila k pravé straně, následovalo prudké zhoupnutí vlevo a pak návrat. Tentokrát však byl nakloň mírnější.

„Ostře napravo.“

„Ostře vpravo.“

Kormidelní kolo se opět vracelo a rukojeti opět tloukly kormidelníka do dlaní. V kormidelní převodovce znovu kovově zařinčelo, tentokrát hlasitěji, jako když se někdo pokouší zařadit rychlost, aniž sešlápne spojku. Pomalu to doznívalo.

Jack se sklonil ke kompasu a přečetl údaj pod skleněným krytem kompasnice. „Kormidlo pohov. Udržovat kurz dva sedm jedna.“

„Pohov kormidlo. Dvasedmjedna.“

Růžice kompasu se vrtěla na čepu, pak se pomalu posunovala, až se překryla s červenou ryskou kompasu.

„Kormidlo na středu lodi.“

„Střed lodi.“

Jack se natáhl a zvedl mluvítko hlasové trubky. „Strojovno, dejte mi třicet pět otáček,“ křikl do ní. To mělo zajistit přiměřenou příďovou rychlost Bengálu, bez rizika, že se příď bude potápět příliš hluboko, až vlny narazí do její zádi.

Za okamžik se ozval kovový hlas Jeremiaha: „Můstku, máte třicet pět.“

Pokaždé když vlna narazila do zádi, loď se rychle zvedla na čelním svahu vlny, než ji překonala. V tom okamžiku se stala neovladatelnou a Bengál se silně odchýlil od kurzu vlevo.

„Ostře vlevo,“ zvolal Jack.

Kormidelník opakoval a otočil kolem. Protože nyní voda proudila přes kormidlo zezadu, všechny pohyby kola musely být obrácené.Příď se pomalu naklonila zpět.

„Vrátit kolo.“

„Vrátit.“

Kompas se vychýlil ze stanoveného kurzu. Jakmile se však kormidelní kolo otočilo zpět na střed lodi, znovu se usadil pod ryskou na dvou stech sedmdesáti jednom stupni.

Náhle se zablýsklo a předními okny proniklo dovnitř acetylénově modrobílé světlo. V přítmí můstku vyleptalo s elektrizující brilancí kovové plochy a na nanosekundu na nich vykreslilo stíny jako měsíc.

Jack oslepený bleskem s mrkajícíma očima vyskočil. Téměř současně zaburácel hrom, hrozivý třeskutý úder, který otřásl můstkem. Vzduch byl plný akrylového pachu ozonu.

Pohlédl na O’Mallaugha. Kapitán dosud stál u předního zábradlí a jen sval na krku mu zaškubal, jako poslední záchvěv plamene ve spáleném městě.

Posledních čtyřiadvacet hodin Džadíd nevytáhl paty z kajuty. Většinou ležel potmě na lůžku a snažil se z něho nespadnout. Po nějaké době prohledal kajutu, našel klubko elektrického drátu a přivázal se jím k postranicím.

Chvílemi zvracel. Jeho ústrojí rovnováhy už nebylo schopno snášet intenzivní nepravidelnosti pohybu lodi. Měl žaludeční křeče a zvracel zpěněné krémově žluté zvratky na sebe, prostěradlo i podlahu.

Kajuta ošklivě zapáchala zvratky a výkaly ze záchodu, který přestal fungovat, protože tlakový ventil odmítal vypouštět vodu a otevírat dolní padací dvířka. Blátivá stolice dosud vězela v kovové míse.

V tom odporném, vlhkém horku se Džadída zmocňoval strach a jeho odvaha slábla. Zoufale se snažil znovu přivolat své představy, všechnu svou zášť. Prosil Alláha o sílu a paměť.

Přesto si však dělal starosti. Co když se loď potopí dřív, než dosáhne detonačního tlaku? To by znamenalo selhání! Všechno jeho slavné nadšení i oběti by přišly vniveč. Místo toho by se potopil do černých hlubin v téhle ocelové bedně. Žraloci by se proháněli chodbami, vyrazili by dřevěné dveře a roztrhali ho. A jeho místo bojovníka v ráji by bylo to tam.

Když O’Mallaugh obrátil Bengál přímo proti rozbouřeným vlnám, Džadíd tenhle manévr pocítil a pochopil. Zaradoval se. Brzy bude po všem.

Míjely dlouhé, nekonečné minuty. A pak si náhle uvědomil, že se loď obrací znovu. Cože? Posaďil se, přičemž se mu drát zařízl do břicha. Naslouchal, ale slyšel jen skučení větru a dunění hromu.

Rychle odvázal drát a slezl z lůžka. Podlaha se prudce naklonila a vrhlo ho to prudce na dveře. Chytil se kliky, nohy roztažené. Bengál se znovu pomalu zvedal.

Jako opilý otevřel oběma rukama dveře a vykoukl do spojovací chodby. Na chodbě i ve schodišťové šachtě bylo bouřkové přítmí. Na pozadí vzdáleného burácení vichřice uslyšel mužský hlas z rádiové kabiny, umístěné za ohybem komínového ochozu.

Vítr náhle ztichl. Chvíli bylo slyšet jen silné skřípění a těžké chvějící se sténání plechů a kostry lodi. A mezi nimi uslyšel Collinsův hlas.

Radista vysílal!

Džadíd se sklonil a vytáhl z boty nůž. Měl střenku z šedého kozího rohu a osmnácticentimetrovou čepel s ostřím s malými vrypy. Cestou k radistově kajutě vrávoral a padal.

Keyshawnovi trvalo osm minut než překonal kapitánův zámek. Musel odmontovat přední panel vysílačky, aby se dostal ke spínači zámku. Rádio byl starý Henschel TMX-400 Marině, a tak našel zaprášené elektronky, kondenzátory a relé místo desek s integrovanými obvody. Když spínač vyřadil, vrátil přední panel ria místo. Potom rychle prozkoumal manuál vlnových délek pro mezinárodní nouzové pásmo, nastavil stupnici na 2183,4 kilohertzů a začal vysílat.

„Mayday, Mayday, Mayday,“ volal. „Volá Bengál, volá Bengál. Potřebujeme okamžitou pomoc. Přibližná poloha dva nula tečka osm severní šířky, sedm jedna tečka osm západní délky. Poslouchám na dva jedna osm tři tečka čtyři. Přepínám.“

Přepnul a se skloněnou hlavou naslouchal a šeptem domlouval vysílačce. Ozvala se spousta atmosférických poruch. A kdesi za nimi velice vzdálené, nedešifrovatelné hlasy. Vyčkával. Další hlas zazněl příliš rychle, než aby ho zachytil.

„Kruci,“ zaklel Collins. Zopakoval volání o pomoc a znovu poslouchal. Stále však slyšel jen zmatek interferencí způsobených bouří. Pohlédl vzhůru a představil si antény a izolátory vysoko nad svou hlavou. Ty pitomé krámy jsou teď asi obalené solí. Do prdele!

Zkusil to znovu. Výsledek byl stejný.

Horečné přemýšlel, jak to vyřešit. Možná by mohl přepnout na pásmo nepřerušované vlny a použít morseovku. Mohl by zapnout klíč a vyťukávat SOS. Jisté. Možná by zastihl nějakého amatéra, který by zprávu předal dál. V každém případě přenos signálu za bouře bude lepší na nepřerušované vlně.

Proběhl znovu manuál a snažil si přesně vybavit Morseovu abecedu z radistické školy. Vyhledal mezinárodní nouzovou frekvenci nepřerušované vlny: pět set kilohertzů.

Náhle se v reproduktoru ozval hlas jako zvon: „Bengále, tady je Houston, letová kontrola. Rozumíme, že voláte Mayday. Popište povahu situace, směr a výšku. Pokusímě se vás zaměřit. Udržujte kurz dva jedna osm tři tečka čtyři. Přepínáni.“

„Co říkáš?“ Keyshawn sebou překvapené trhl. Rychle však pochopil, co se stalo. V důsledku vrtošivého odrazu signálu, nazývaného trapping, jeho volání dorazilo až do Texasu.

Nastavil stupnici a začal vysílat klíčem. „Houstone, letová kontrolo. Nejsem letadlo. Tohle je loď. Obchodní loď Liberty. Potřebuj u okamžitou pomoc.“ Dvakrát zopakoval souřadnice polohy a pak skončil.

„Bengule, máme vaši polohu. Ohlaste situaci a zůstaňte…“ A hlas zmizel stejně rychle, jako se ozval.

„Do prdele!“ V rádiové kabině něco silně bouchlo do skříně. Otočil se.

Džadíd se na něho vrhl. Collins vykřikl sprostou nadávku a pokusil se vstát ze židle. Bezpečnostní pás mu v tom však zabránil. Džadíd ho popadl za vlasy a zvrátil mu hlavu dozadu. Collins ho vztekle udeřil loktem do žaludku. Chvíli spolu zápasili.

Potom Džadíd vrazil ostří nože Collinsovi do krku mezi dolní čelist a levé ucho. Trhl nožem dozadu a podřízl Collinsovi hrdlo. Krev proudem vystříkla na stůl a vysílačku, na Džadídovu paži a předek jeho košile, a horká a páchnoucí kapala na podlahu. Collins doširoka otevřel oči a vydal tichý, bublavý sten.

Loď se náhle naklonila. Džadíd pustil Keyshawnovy vlasy. Collins se zhroutil dopředu, zatímco Kurd se snažil něčeho zachytit. Uklouzl po zakrvácené podlaze a upadl na prsa.

Podél židle, pár centimetrů přeď jeho obličejem, visela Collinsova paže. Ruka se křečovitě svírala a prsty se zatínaly do dlaně, jako když dopravní strážník pobízí váhavého motoristu na křižovatce. Pak to přestalo.

Džadíd se doplazil ke dveřím a s námahou se postavil na nohy. Vrátil se do kajuty. Z kabely pod lůžkem vytáhl samopal Uzi. Zarazil do něho zásobník s dvaatřiceti náboji a jeden z nich zasunul do komory.

Když se znovu dostal k radistově kajutě, na chvíli se zastavil a vypálil několik dávek do vysílačky. Zvuk výstřelů zanikl v běsnění větru. Kulky vyvrtaly přesné otvory do předního panelu a zezadu se sykotem vyšlehlo několik záblesků.

Džadíd se otočil a zamířil k můstku.

00:27

USS WINSTON-SALEM 11.21 DOPOLEDNE

Útočná ponorka třídy Los Angeles dosáhla hloubky 120m a narovnala se. O jednačtyřicet sekund dříve, když plula na periskopové hloubce, vysunula anténu pro příjem ultrakrátkých vln, aby mohla zachytit aktualizovanou bleskovou zprávu od náčelníka ponorkových sil v Atlantiku.

O dvě minuty později přinesl radista na velitelské stanoviště dešifrovaný text veliteli lodi, korvetnímu kapitánovi Jamesi Vantreasovi.

Zněla takto:

Z1625TOCT

PŘÍSNĚ TAJNÉ: OPERACE KRYCÍ OZNAČENÍ DIOGENESE OD: COMSUBLANT KOMU: USS WINSTON-SALEM NA VĚDOMÍ: CINCLANTFLT

1. OSUS ZAZNAMENAL ANOMÁLNÍ KONTAKT 1616Z 20CT. ODHADOVANÁ POLOHA SS 20°44’ /ZD 71°30’. KAVITACNÍ A ŠROUBOVÁ CHARAKTERISTIKA INDIKUJE MOŽNOU LIBERTY.

2. POKUSTE SE ZÍSKAT DALŠÍ IDENTIFIKAČNÍ CHARAKTERISTIKY A ZJISTIT POLOHY.

3. ZAHAJTE ACS (analýzu cíle střely) PRO MOŽNÉ VYSLÁNÍ STŘELY. DÁNO POVOLENÍ K NEOMEZENÉ ZMĚNĚ SEKTORU.

Vantrease opustil stanoviště službu konajícíbo důstojníka a přistoupil k jednomu z nejbližších plotterů. Byl to malý, ale podsaditý muž s kudrnatými blond vlasy a ruměnou tváří. „Navigátoři, určit vzdálenost a směr k bodu dva nula tečka čtyři čtyři sever, sedm jedna tečka tři nula západ,“ přikázal.

Navigační důstojník ve službě opakoval souřadnice. O několik sekund později se na automatické projekční ploše plotteru objevilo tříbodové zaměření polohy kontaktu SOSUS. Malý čtvereček označoval cíl, křížek relativní polohu ponorky. Navigační důstojník přečetl hlasitě vzdálenost a směr, jakmile se rozsvítily v levém rohu projekční plochy.

Ukazovaly, že Winston-Salem se nachází 445 kilometrů od kontaktovaného objektu.

Vantrease studoval projekční plochu. Uvědomil si, že kontakt je od nich velice daleko. Za dřívějších sonarových systémů by byl daleko za dosahem ponorky. Naštěstí tento sonarový systém BQQ-5D byl vylepšen novým pasivním „tenkým paprskem“ TB-23, schopným zachytit zvuk o nízké frekvenci na mimořádně velké vzdálenosti.

Vantrease se otočil na svého zástupce, korvetního kapitána Jerryho Delannise. „Jdu k sonaru,“ řekl. „Zahajte ruční zakreslování ACS.“

„Provedu, pane.“

Před dvěma hodinami přijala ponorka urgentní zprávu radiovým systému mimořádně nízké frekvence, ELF. Ve třípísmenovém kódu dostal Vantrease rozkaz opustit hlídkový sektor Domino a zamířit plnou parou do oblasti uvnitř a před hurikánem Emma. V té době byla ponorka Winston-Salem 555 kilometrů severo-severovýchodně od Saň Juanu na Portoriku.

Když Vantrease realizoval tuto operaci, označenou krycím názvem Diogenese, měl okamžitě zahájit intenzivní sonarové pátrání po lodi třídy Liberty, o níž je známo, že se nachází někde uvnitř tohoto čtyřúhelníku. Loď jménem Bengál, měla mít údajně na palubě nukleární výbušné zařízení se spouštěcí jednotkou na nízký atmosférický tlak.

Vantreasem to otřáslo. Musel si přečíst poslední řádek dvakrát. Potom podal šifrovku Delannisovi. Zástupce ji přelétl očima a vzhlédl se zdviženým obočím. „Do prčic,“ řekl.

Vantrease vešel do sonarové místnosti nalevo od velitelského střediska. Byl to nevelký prostor se čtyřmi sonarovými řídicími pulty a velkým analyzátorem akustického spektra. Sonarovým důstojníkem ve službě byl vytáhlý poručík jménem Boerner.

Prodiskutovali s Boernerem kontakt SOSUS. Potom se Vantrease sklonil, aby si prohlédl displej řídicího pultu číslo čtyři. Seděl u něho technik druhé třídy Edward Tenbow, velice přesný interpretátor akustických signálů.

Displej ukazoval kaskádu nahuštěných černých a bílých čar, jimž se říká vodopád. Bílé čáry označovaly zvukové zdroje a měly různou šířku.

„Nenarazil jste na něco, co by znělo jako šroub Liberty?“

Tenbow zavrtěl hlavou. „Dosud ne, pane. Venku je dost náhodného hluku, všude kolem jsou lodi a lodní šrouby se otáčejí plnou rychlostí. Plno aktivity velryb a rovněž odrazů od hladiny.“

Vantrease se obrátil na Boernera. „Prohlédni knihovnu a podívej se, jestli máme nějaká data o trupu a šroubu těch starých obchodních lodí MCE třídy jedna. A zapni WLR-9, aby sledoval 23.“

„Ano, pane.“

Poklepal Tenbowa po rameni. „Zužte paprskový kanál do směru kontaktu, jak nejvíc to půjde. Tenhle je moc široký.“

„Ano, pane. Můžete provést několik ostrých zatáček?“

„To půjde.“

Poté Vantrease odešel.

Následujících osm minut plul Winston-Salem čtvrtinovou rychlostí a prováděl ostré zatáčky, aby poskytl senzorovému paprsku TB-23 lepší zaměřovači rozptyl.

Náhle interkom v řídicím „středisku hlasitě vykřikl: „Veliteli, zde sonar.“

„Velitel, slyším.“

„Máme slabou, ale pozitivní identifikaci na cílový kontakt označený Sierra Dva. Směr dva dva čtyři stupňů, vzdálenost 433.3 km. Rezonance trupu, kavitace šroubu a model šumění odpovídají obchodní lodi MCE třídy jedna, označované jako Liberty.“

„Bingo,“ zvolal Vantrease. „Velící důstojník, výstup do periskopové hloubky. Příprava k vysunutí antén.“ Rozkaz byl okamžitě opakován velícím důstojníkem a důstojníkem pro ponořování.

„Řízení palby, zde velitel. Připravte automatickou ACS pro možnou palbu.“

Znovu byly rozkazy zopakovány a splněny.

Vantrease stál a čekal s chladným pohledem, až hlasy dozní. Když se tak stalo, řekl: „Vysílačka, zde velitel. Pošlete BLESK na COMSUBLANT. Řekněte jim, že ho máme.“

O tři minuty dříve vrazil Džadíd dveřmi do deštěm zastíněného pološera můstku. Bengál zrovna zachytil na zádi vlnu. Jeho příď klesala dolů a paluba se příkře naklonila.

Jak byl Džadíd rozběhnut, prolétl můstkem až k pažení. Narazil do něho ramenem kousek od O’Mallaugha. Hmátl po zábradlí, pak se otočil a zvedl hlaveň automatu. Výhružně jím šermoval od malajského kormidelníka k Ashdownovi a zpět. Oči měl divoké a rozpálené.

„Obraťte loď,“ překřikoval vítr. „Zpátky do bouře.“

Jack stál na opačné straně můstku, blízko telefonu. Pokoušel se zavolat Collinse. Malajec s očima vyvalenýma strachem otáčel pořád hlavou a zoufale čekal na nějaký rozkaz. O’Mallaugh hleděl nepřítomně na stěnu, jako by si neuvědomoval, že Kurd je tady, ozbrojený a vyhrožuje.

Když vlna prošla pod lodí, příď se namáhavě zvedla. Na okamžik se její pohyb zastavil a paluba se vyrovnala. Mocný poryv deště narazil do oken a zazněl jako náraz olova proti sklu.

Džadíd postoupil o krok ke kormidelnírnu kolu. „Říkal jsem, abys otočil. Nebo vás zabiju oba.“

Ashdown zíral na Kurda a jeho krvavé ruce a košili. A pochopil. Ten zatracenej lump zabil Collinse! V hrudi se mu vzepjal příval palčivého vzteku.

Mrkl očima stranou, k vlajkovému regálu za kormidelníkovým stanovištěm. Do jedné police na vlajky si tam odložil brokovnici. Zrak mu skočil zpět. Pomalu, jemně odložil telefonní sluchátko do vidlice.

Džadíd vystrčil ruku přímo dopředu, podél hlavně samopalu Uzi. „Udělej tu věc,“ zařval. „Udělej to hned.“

Jack zachytil koutkem oka kapitánův pohyb. Pomalu se otočil hlavou k Džadídovi, jako by byl robot. Tmavé, zapadlé oči se zaměřily na Kurdova záda. Husté obočí mu pokleslo a on se zpod něho díval s bouřlivým, temným vztekem.

Malajec hystericky prosil Džadída. „Nestřílet, mistr. Prosím. Já otočit, otočit.“ Opřel se plnou vahou do kormidelního kola a začal jím rychle otáčet doprava, dokud zarážka kola nenarazila na bezpečnostní čep.

Hydraulika kormidelní převodové skříně se rozklepala rozzlobeným vrčením.

Šokovaný Jack hlasitě zaklel a skočil k telefonu. Džadíd proti němu okamžitě obrátil zbraň. Do zádi narazila další vlna a nazvedla ji. Paluba se znovu naklonila kupředu. Jack cítil, jak stroj zvolňuje chod, když Pepper ubral páru.

Se silným „NE!“ se náhle O’Mallaugh vrhl na Kurda. Popadl Džadída za košili a zvedl ho z paluby. Jako s pytlem mouky s ním mocně švihl a praštil o pažení na pravoboku. Samopal dopadl na podlahu.

Jackovi v těle vzkypěla krev. Rychle se otočil, vrhl se k vlajkovému regálu a zároveň pronikavě zaječel na Malajce: „Vyrovnej ji zpátky, ty bastarde. Vyrovnej ji zpátky.“

Konečně držel zbraň. Vytáhl ji ven a uvolnil pojistku. Hlaveň opsala oblouk ve vzduchu. Kormidelník se skrčil a pustil kormidelní kolo. To se začalo divoce otáčet nazpět.

Kapitán se opět vrhl na Džadída, bušil do něho pěstmi a vrčel jako zvíře. S nemotorným, klouzavým chvěním reagoval Bengál na kormidelní kolo. Záď se odchýlila napravo, když se vlna, pohybující se rychleji než loď, opřela plnou silou zezadu do kormidla.

Jack byl sražen dozadu na skříňku s nářadím. Cítil, jak lodí prochází silné chvění. Příď se dále otáčela vlevo, zatímco celá loď se nakláněla na opačnou stranu. Když vlna proběhla pod jejím středem a vzdálila se od zadní paluby, přece jen se pomalu narovnala.

Na opačné straně můstku Džadíd rukou tápal po zbrani, zatímco O’Mallaugh ho s mocnými rozmachy mlátil dále. Někdy se netrefil a bušil do podlahy. Kurd se pokoušel odrážet rány, ale ze zakrvavené tváře mu prýštily kapky krve. Oko mu groteskně vyhřezlo, jakoby mu je někdo napumpoval.

Nakonec dosáhl na zbraň, popadl ji a vrazil ústí hlavně O’Mallaughovi hluboko do boku. Pak vystřelil. Výstřel byl ztlumený, pohlcený řevem větru. Zářící stříbrné prázdné nábojnice vylétly do vzduchu a upadly na podlahu.

Kapitán se po silnému nárazu projektilů vzpřímil. Na krátký okamžik s tázavým výrazem pohlédl dolů na potlučeného Kurda. Skoro zvědavě si ohmatal poraněný bok.

Vtom ho Džadíd zasáhl do prsou. Čtyři výstřely, které následovaly tak rychle za sebou, že zněly jako jediný praskavý výbuch, přehlušily řev větru. O’Mallaugh upadl dozadu a na bok, otevíral a zavíral němě ústa jako ryba na suchu.

Jack, opět na nohou, pozoroval rvačku přes horní okraj převodové skříně. Viděl dokonce, jak dva výstřely prošly kapitánovým tělem a prorazily díry s roztřepenými okraji v jeho plátěném kabátě.

Loď se zrovna převalovala v údolí vlny a nakláněla ze strany na stranu. Kormidelní kolo se divoce otáčelo sem a tam. Mocný obrat však otočil loď bokem k řadám vln.

Džadíd, zbrocený krví, s jedním vyhřezlým okem, se náhle zvedl jako šílenec. Zahájil palbu naslepo a mával kolem sebe samopalem. Kulky bušily a zarývaly se do přepážek, nahoře do elektrického vedení.

Jack pocítil, jak mu jedna prosvištěla okolo ramene a slyšel, jak další tlumeně zasáhla kormidelníka. Malajec okamžitě upadl a rozkřičel se. Ashdown pozvedl brokovnici a napjatou rukou namířil na Kurda.

Ústí Džadídovy zbraně změnilo směr. Otvor vypadal hluboký a černý a unikala z něho tenká spirála kouře. Jack slyšel sám sebe křičet v nekontrolovatelném výbuchu hněvu. Brokovnice mu připadala těžká a chladná. Stiskl obě spouště. Dvojice výstřelů zazněla jako rána z děla.

Zpětný ráz strhl hlaveň vzhůru a závěr ho udeřil tvrdě do palce. Dva krvavé otvory velikosti talířů se objevily na Džadídově břiše a hrudi. Náraz ho nazvedl a odhodil na pažení na pravoboku.

Jack opřený o kormidelní převodovku sklonil pušku. Prudce oddechoval, zatímco se mu adrenalin jako elektřina řítil tělem a svaly. Zíral na oba mrtvé a slyšel slabě kňourat poraněného Malajce. Nárazy větru a vody stříkaly spárami dveří.

Cítil, jak se blíží vlna. Nejprve jenom slabé pozvednutí paluby, když Bengál reagoval na její úpatí, potom náhlé ztišení větru, když byli na okamžik zaštítěni stěnou blížící se vlny.

Odhodil pušku a chňapl oběma rukama kormidelní kolo. Popadl rukojeť a cítil, jak se mu snaží vyklouznout z ruky. Natáhl se k další a chytil ji. Potom se všechno zrychlilo. Jedna strana můstku závratnou rychlostí poklesla, zatímco druhá vylétla vzhůru, když se loď naklonila rychle, divoce na pravobok.

Jakmile se paluba naklonila, podklouzly Jackovi nohy. Natáhl se, zachytil se vodovodní trubky, visel na ní a houpal se ve vzduchu. Pod ním se Malajec pokoušel obejmout rukou podstavec hlásiče. Nepodařilo se mu to, a tak sebou znovu a znovu tloukl o příčku.

Věci začaly padat z poliček a zásuvek, jejichž zámky se uvolnily. Ozývala se kovová klepání a cinkání. Ale to všechno přehlušoval hluboký, silný hukot, když se začaly lodní příčky, nosníky a pláty trupu i paluby narůstající silou deformovat.

Jack s hrůzou pohlédl na sklonoměr upevněný šrouby k příčce na pravoboku. Ručička indikátoru se na okamžik zatřásla na šedesáti stupních a pak se pohnula ještě dál. Ztuhla mu krev v žilách.

Ach panebože, panebože, opakoval si zoufale v duchu. Vždyť se loď převrátí!

„Něco jsme zachytili,“ ozval se podporučík Perez v interkomu.

Anna si dovolila rychlý pohled na obrazovku radaru Helixu, která byla umístěna právě nad zdvojenými řídicími pákami. Na rozdíl od kulatých amerických přístrojů byl monitor ruského radaru SS11A čtvercový a paprsek se na něm pohyboval zleva doprava.

Zažívala obtížné chvíle, protože se ze všech sil snažila udržet stabilitu vrtulníku. Poskakoval divoce ze strany na stranu a nutil ji, aby soustavně manipulovala řídicími pákami a ubírala otáčky motoru, když poryvy větru zdvíhaly stroj ostře vzhůru, a pak zase rychle přidávala plyn, když se zvedání zastavilo.

Prolétávali silným lijákem. Déšť na ně útočil téměř vodorovně. Viditelnost byla nulová. Šest set metrů pod nimi ležel neviditelný oceán.

Obrazovka radiolokátoru byla plná rozptýlené mlhy. Radarový přístroj starší generace pulzních Dopplerových radiolokátorů, SS-11A Puff Ball, měl pomalé měniče fází a malý koeficient odstupu signálu od šumu. Často poskytoval falešné obrazy.

Ale když jeho paprsek přešel přes jejich polohu, vrtulník se jasné ukázal jako bílý bod ve čtverečku. O pár sekund později se objevila pod paprskem beztvará světelná kaňka. Pomalu mizela a náhle se ukázal příval světelných bodů, jako hejno světlušek, když paprsek narazil na kompaktní dešťovou odrazovou stěnu na okraji bouře.

„Je to velká loď,“ řekl Jesse. „Leží na vodě skoro bez pohybu. Ale je velice blízko od této fronty.“

„Jsou obrácení proti větru.“

Perez zavrtěl hlavou, zatímco se jeho hezký obličej z profilu odrážel na šedé ploše deště za oknem. „Možná. Ale řeknu ti jednu věc, ten pitoměj kapitán je cvok.“

„Dej mi směr.“

Jesse stiskl sérii tlačítek pod obrazovkou. Dole na obrazovce se okamžitě rozzářil údaj o azimutu a vzdálenosti k cílovém objektu: 14.8 km, 021 stupňů.

Anna provedla s helikoptérou neostrou zatáčku vlevo a sledovala, jak se indikátor kurzu pomalu otáčí, až došel na nula dva jedna. Mohutný náraz je nečekaně vyzvedl vzhůru. Vzlétli skoro třicet metrů, než dokázala řídicí pákou kontrovat.

Když vyrovnávala vrtulník, byly její myšlenky venku za čelním sklem, u té lodi tam dole. Proč je tak důležitá? A proč ji její kapitán uvedl do této nebezpečné, potenciálně fatální situace?

„Hlas na Baracoa, že máme kontakt,“ řekla. „Domníváme se, že je to nákladní loď jménem Bengál.

Jesse vypnul interkom. Začal volat letovou kontrolu Baracoa.

Anna si lámala hlavu, proč se americké námořnictvo tolik zajímá o tenhle Bengál. Hledají jej skutečně? Nebo, jak si myslí Havana, to opravdu je jen švindl, trik, předzvěst invaze? Ale proč k čertu by potom byl zrovna tady?

Zapnula rádio a zachytila závěr Perezova vysílání: „…k přítomnému cílovému kontaktu kurz nula dva jedna, vzdálenost jedna čtyři tečka osm kilometrů. Váš názor? Přepínám.“

Baracoa se okamžitě ozvala: „Hotel jedna čtyři čtyři, Baracoa, letová. Proč jste mimo stanovený hlídkový sektor? Žádal kontakt o pomoc?“

„Negativní,“ odpověděl Jesse. „Ale stojí nehybně na moři. Přepínám.“

„Opakuji důrazně, okamžitě se vraťte do určeného hlídkového sektoru. Udržujte vektor jedna šest osm stupňů. Zavolejte, až dosáhnete vnější hranice.“

„Baracoa, letová. Hotel jedna čtyři čtyři, potvrzuji příjem a vypínám.“ Jesse pohlédl na Annu se zdviženým obočím.

Anna nezměnila kurz. Zamířili skoro přímo proti větru a letová rychlost Helixu klesla přibližně na sto čtyřicet kilometrů za hodinu. Zpaměti si vypočetla dobu do setkání. Kolem osmi minut.

Perez si ji prohlížel.

Věděla, že ta loď tam venku je klíčem k něčemu velikému. Tím si byla jistá, cítila to v sobě. Velitelství MINFAR o tom musí vědět také, muselo slyšet její jméno v monitorovaném vysílání. Tak proč Baracoa nereagovala na zjištění její polohy? Musí zjistit, proč - mohla by na tom záviset samotná existence Kuby.

Vrhla pohled na Jesseho a zapnula znovu interkom. „Tady se děje něco moc divného. A ta loď je odpovědí na to všechno.“

Perez mlčel; jednoduše čekal.

Anna pocítila otřesnou předtuchu. Přišla ta chvíle, jediný okamžik, jehož se tak dlouho obávala. Bude muset úmyslně porušit rozkaz z Baracoa. To ji změní ve zrádkyni, udělá něco, co už nikdy nebude moci vzít zpět. Avšak vzhledem k tomu, co tato země provedla jí i její rodině, ji už neuznávala za svou vlast, ačkoli ji milovala.

Nadechla se zhluboka, nasála vzduch mezi rty a pak klikla. „Přejdi na hlasovou frekvenci amerického námořnictva,“ přikázala.

Jesse chvíli nereagoval.

„Je to rozkaz, podporučíku,“ vyštěkla Anna. „Proveďte.“

Ještě na ni chvíli zíral a pak začal otáčet volicím kotoučem vlnových délek.

MEZINÁRODNÍ LETIŠTĚ V HOUSTONU - VĚŽ 11.26 DOPOLEDNE

Inspektor směny letové kontroly Virgil Gisler čekal netrpělivě na lince a modrou tužkou si lehce klepal na temeno své lysé hlavy. O tři minuty dříve zavolal stanici Pobřežní stráže v Port Bolivaru, aby jí ohlásil volání Bengálu o pomoc. Dostal k telefonu námořníka 1. třídy Stendera, vysvětlil mu situaci a bylo mu řečeno, aby počkal.

Nouzové volání bylo zaznamenáno přesně v 11.20 a přijal je kontrolor číslo tři. Podle operačních předpisů se všechna volání o pomoc, zatímco se zpracovávala, musela přepojit na hlavní obrazovku inspektora.

Tohle mu však připadalo poněkud divné. Loď v nesnázích? Ale rádio dokáže nečekané věci a Gisler již v minulosti přijal rovněž dost neobvyklé depeše.

V telefonu klaplo a ozval se rozhodný mužský hlas: „Poručík McKenna. S kým hovořím?“

Gisler se identifikoval. „Podívejte se, poručíku,“ řekl, „naše letová kontrola zachytila volání o pomoc v jedenáct dvacet dnes dopoledne. Pravděpodobně pochází od lodi jménem Bengál. Ope…“

McKenna ho přerušil: „Jaké bylo to jméno?“

„Bengál.“

„Jste si tím absolutně jistý?“

„Ano.“

„Znáte jeho polohu?“

„Ano. Mám tu záznamovou pásku, jestli ji chcete slyšet.“

„Ano, počkejte minutu.“

V telefonu cvaklo, ale Virgil stále slyšel, jak McKenna vzrušeně křičí: „Sete, nahrajte tohle na zvláštní pásku. Hněte sebou. A zavolejte hned Osmý okrsek. Ježíši, myslím, že jsme našli tu loď s tou zasranou jadernou bombou na palubě.“

Virgilovi náhle vyrazila na hlavě husí kůže, jako by se mu přes ni pravé přehnal studený vítr. Tam někde venku je opravdová jaderná bomba? Propánakrále!

McKenna se ozval. „Gislere?“

„Ach… ano.“

„Přehrajte tu pásku.“

Udělal to, dvakrát. Obsahovala původní volání, odpověď letového kontrolora, druhé volání a částečnou odpověď.

Když Virgil podruhé skončil, McKenna se zeptal: „Je to celé?“

„Ano. Poslyšte… já… ach…“

„Děkuji vám, pane,“ řekl McKenna. „Zůstaneme s vámi v kontaktu.“ A byl pryč.

Gisler seděl a mračil se, celý tumpachový. Opravdu slyšel, co si myslí? Pocítil zdrcující potřebu někomu zavolat, říct to někomu, zjistit, zda taková šílená věc by opravdu mohla být pravda. Ale komu?

Vzpomněl si na Keňa Starka. Stark byl redaktor zpráv na kanálu 4. Byl členem téže zednářské lóže jako Gisler. A oba hráli v jejím bowlingovém týmu. Jestli to někdo dokáže vyčenichat, tak to bude Keň.

Virgil se naklonil a proběhl svůj stolní rotační adresář Rolodex, až našel Stárkovo telefonní číslo do redakce. Vytočil je, posadil se a napjatě čekal, až to někdo zvedne.

BlLÝ DŮM 11.27 DOPOLEDNE

Přestože se události řítily vpřed krkolomným tempem, nálada v operačním středisku se nepatrně změnila.

První šok se již jakž takž v unavených mozcích usadil. Nemyslitelné bylo stráveno. Postupné odhalování skutečností a reakcí na ně poskytovalo aktivitě střediska jistou těžkopádnou setrvačnost, jako opuštěné lokomotivě, která sice pomalu, ale jisté zpomaluje.

Rostoucí únava z příliš dlouho trvajícího značného napětí se projevovala narůstající špatnou náladou a podrážděností. Radioví operátoři sarkasticky odsekávali a dělali chyby v záznamech. V konferenčním prostoru přijímali vojáci a úředníci Bílého domu zprávy, hádali se kvůli hloupostem a soustavně šilhali na předváděcí tabuli.

Pokud šlo o prezidenta, nespal již třicet pět hodin. Radili mu, aby si šel trochu odpočinout. Odmítal to a místo toho se potloukal po operačním středisku nebo bloumal se sklopenou hlavou a rukama spojenýma za zády po chodbách. Sám, jen s několika muži z Tajné služby, kteří se táhli za ním.

Přistoupil k němu jeden z agentů a držel telefon. „Pane prezidente, volá admirál Rebeek.“

Prezident si telefon vzal. „Ano?“

„Právě jsme získali definitivní identifikaci a polohu Bengálu, pane,“ pronesl Rebeek rychle, „od jedné z našich ponorek - Winston-Salemu. Ten kontakt SOSUS byl správný.“

„Hned tam budu.“ Hodil telefon agentovi Tajné služby a odspěchal.

O pětačtyřicet sekund později stál před předváděcí tabulí a zíral přimhouřenýma očima vzhůru na malý červený bod, který byl definitivně identifikován jako Bengál. Nacházel se velmi blízko západního okraje hurikánu, který ve třírozměrném zobrazení vypadal jako veliká pocukrovaná kobliha. Probíhaly jím izobary, zobrazující nejnovější Anholtova zjištění tlakových gradientů.

Počet osob v operační místnosti se zmenšil. Viceprezident Washburn byl v Alexandrii na schůzce s dalšími kongresmany, aby posoudili situaci. Než odešel, kladl mu prezident na srdce, aby se vyhýbal novinářům, kteří byli stále naštvanější a agresivnější.

Hershhaur a šéf FBI Forsell byli spolu v Langley a sháněli po celém světě podklady k upřesnění profilu Mašhada Džadída a k roli Kurdů v celé záležitosti.

Kromě Rebecka a dvou stenografujících sekretářek byli přítomni tajemník obrany Gilliland, Santia a plukovnice Trautloffová, k níž se nyní připojili dva vědci z jaderného výzkumného ústavu Modrá hora v Los Alamos. Jmenovali se Leitch a Minkner.

Rebeek vysvětlil metodu identifikace použitou Winston-Salemem. Skončil slovy: „Ponorka míří plnou parou k cílovému objektu a provádí soustavnou analýzu pohybu cíle a palebných řešení pro možné vypuštění střely.“

Vypuštění střely. Prezident pomalu zamrkal. Zeptal se: „Čím je ta ponorka vyzbrojena?“

„Křižujícími střelami Harpoon a Tomahawk. Pokud se vypuštění ukáže jako nezbytné, doporučujeme Tomahawky 109-B. Jsou to specificky protilodní jednotky s delším doletem a upravenými radarovými zaměřovači.“

„Co výsadkový tým?“ otázal se Gilliland.

„Už jsme jej nasadili. Je na palubě dvou vrtulníků CH-53 Super Sea Dragon, nejrychlejších, jaké máme k dispozici.“

Rebeek ukázal na bílé světlo u Fowl Cay v Bahamské Exuma Spound. „Jsou tady.“

„Kolik času budou potřebovat k dosažení cíle?“

„Přibližně dvě hodiny a deset minut. Mají silný protivítr.“

Prezident zaklel. „Ta loď už bude v té době dávno uvnitř bouře.“ Obrátil se. „Budou schopni se dostat na palubu za takových podmínek?“

Rebeek si povzdechl: „Bude to sakramentsky obtížné, pane. Ale pokud to bude možné, udělají to.“

Prezident se obrátil k mapě, ještě chvíli si ji prohlížel a pak odešel ke svému křeslu u stolu a posadil se. Sepjal prsty a třel si jeden palec o druhý. Obrátil se k jaderným expertům.

„Když se podíváte na ty údaje o tlaku tady nahoře,“ otázal se, „jaký tlak by mohl být nejpravděpodobněji nastavený na té bombě?“

Trautloffová řekla: „Myslím, že spouštěcí zařízení je nastaveno tak, aby spustilo někde blízko stěny oka. Tím by došlo k co nejhustšímu radiačnímu nasycení, jaké je možné.“ Ohlédla se na předváděcí tabuli a zase zpátky.. „Bude to pravděpodobně někde kolem 723,9 milimetrů rtuťového sloupce. Kdyby došlo k výbuchu dříve, nastalo by riziko odstředivého rozptýlení kontaminovaných mračen.“

Leitch, bledý člověk s úzkým obličejem, se naklonil kupředu, aby promluvil. „Souhlasím s tímto odhadem, pane prezidente,“ řekl, „ale s jednou výhradou. Musíme mít na zřeteli, že Bengál je stará loď. Nemusí celou tu cestu vydržet. V takovém případě by ti teroristé mohli být přinuceni nechat bombu vybuchnout dříve.“

Prezident uvažoval o tomto prohlášení a jeho důsledcích. Ta šílená věc by mohla vybuchnout během hodiny, minuty, za sekundu.

„Je zřejmé, že jejím nejrychlejším bezpečným zastavením by byl okamžitý raketový útok,“ řekl konečně, jakoby pro sebe.

„Ano, pane,“ potvrdil Leitch.

„K čertu, vždyť jste mi říkali, že střela by sama mohla způsobit výbuch.“

„Ano, to by mohla, pane prezidente,“ řekl Minkner, Na rozdíl od Leitche měl kulatý, opálený obličej a spíše vysoký hlas. „Pokud by se ovšem střela netrefila přesně tam, kde je bomba umístěna a nezničila by spouštěcí mechanizmus dříve, než by mohl zahájit svou činnost.“

Prezident zabručel. „To by chtělo dokonale přesný zásah.“

„Nebo bychom mohli použít Tomahawk s nukleární bojovou hlavicí,“ řekl Rebeek ostře. „Nechat to svinstvo prostě v mžiku oka vypařit.“

Všichni se k němu obrátili. Trautloffová i vědci zavrtěli odmítavé hlavami. „Když to uděláte,“ řekl Leitch, „dostanete v tom hurikánu podobný profil zamoření. Ne sice tak zlý jako od rudé bomby, ale dostatečný, aby způsobil rozsáhlý radiační spad.“

„V pořádku, tak žádná nukleární hlavice,“ řekl Santia. „Ale dejme tomu salva? Vrhněte všechny Tomahawky z toho Winston-Salemu na loď naráz. Přinejmenším jeden z nich to spouštěcí zařízení trefí.“

Tentokrát se skepticky zatvářili Trautloffová i Rebeek. „Postupné vypuštění více jednotek by trvalo přinejmenším celou minutu. Jestliže nezničí spouštěcí zařízení první střela, zbývající už nemají smysl. Celá sekvence od spuštění po hlavní výbuch bomby netrvá ani milisekundu.“

Prezident zmlkl, sklopil hlavu a roztržitě si pozoroval palce. Cítil, jak se mu svírá žaludek a stahují vnitřnosti. Věděl, že dříve nebo později bude muset toto strašné rozhodnutí udělat. Přikázat, aby rakety byly odpáleny - a vlastní rukou možná zahájit apokalypsu.

Ale kdy to má udělat? Kdy?

Aniž vzhlédl, zeptal se, jak dlouho bude trvat střelám z Winston-Salemu, než se dostanou k Bengálu.

„Z nynější polohy přibližně dvacet čtyři minuty,“ odvětil Rebeek.

Věčnost.

Někdo zaklepal na dveře. Admirál Rebeek je otevřel. Jeden z Handových dozorčích důstojníků mu podal žlutý list telexu a odešel.

Rebeek jej přelétl očima a vzhlédl. „Panebože, to je od Oblastního velitelství Pobřežní stráže v Bradentonu na Floridě. Ve skutečnosti se jedná o přepis volání SOS z Bengalu. Zachytila to letová kontrola Houstonského mezinárodního letiště.“

Prezident rychle vztyčil hlavu. „SOS z té lodi?“

„Ano.“

Rebeek oběhl rychle stůl a podal telex prezidentovi. Zatímco jej prezident četl, Santia vyhrkl: „Víte, co to znamená? Někdo na palubě té lodi nechce tu věc provést.“

Prezident na něj vrhl pohled. Oči se mu náhle rozjasnily opatrným, ale nadějným zábleskem, jako odsouzenému vězni, kterému právě řekli, že přece jen existuje malá naděje, že by nemusel zemřít.

Rebeek, rovněž vzrušený, pravil: „Proboha, má pravdu. A mohlo by jich být víc.“

„K čertu, jistě,“ řekl Gilliland. „Zrovna teď by tam dokonce mohla probíhat pořádná bitka o kontrolu nad lodí.“

Prezident vyskočil a začal chodit kolem s rukama za zády. „Proklatě,“ křičel, „kdyby jenom existoval způsob, jak bychom se to mohli s jistotou dovědět!“

Několik následujících minut se rozproudila diskuse. Optimistické předpoklady, samé „co kdyby“. A potom skončila, když se navrátilo vědomí tvrdé reality. Tam na palubě je pravděpodobně jen jeden člověk v opozici proti ostatním. Ze strachu nebo kvůli nějakému náhlému znovuzrození pocitu morální odpovědnosti zavolal o pomoc. Kdyby tomu tak bylo, co by jeden člověk mohl dokázat?

V tom okamžiku vešel kapitán Hand, aniž se obtěžoval zaklepat. „Pane prezidente,“ řekl hlasitě, „právě jsme dostali bleskovou depeši z atlantického CINCCOMu. Křižník USS Gettysburg hlásí, že zachytil zprávu pilotky vrtulníku kubánského letectva. Tvrdí, že má Bengál na svém radaru. A je od něho velmi blízko.“

Všichni sebou škubli. Cože?

Naklonění Bengálu dosáhlo šedesáti pěti stupňů a ručička sklonoměru narážela na kolíček. Tam zůstala stát. Voda se valila přes přední palubu a její značné množství protékalo dovnitř štěrbinami v bočních dveřích.

Jack otočil hlavu, aby se podíval předními okny ven. Spatřil vlnu, šedou stěnu vyšší než kormidelna, roztrhanou a vroubkovanou, se sprškou bičovanou větrem jako vodopád.

Zmocnila se ho panika, divoký živočich, který se mu uvolnil v prsou. Čeká ho smrt. Věděl to stejně jistě, jako vnímal všechny smyslové počitky, které přijímalo jeho tělo.

Velifelský můstek byl zaplaven vodou do více než půl metru, většina jí stekla k pravé příčce. Zkroucená těla O’Mallaugha a Džadída se mačkala na sebe. V slabém osvětlení tvořila jejich krev černé víry. Naproti v koutě u dveří vzlykal hrůzou Malajec a vykřikoval buddhistické modlitby.

Do můstku začaly z obou stran narážet různé předměty: lana, záchranné pásy, výložník i s kladkami. Z levoboku bylo slyšet hlasité zvuky lámajícího a trhajícího se kovu.

O chvíli později uviděl Jack částečně rozdrcený záchranný člun z levoboku, jak dnem vzhůru naráží do vrátku číslo dvě, odráží se a rnizí přes pažení na pravoboku do šedočerného moře.

Pažení Bengálu na pravoboku bylo už zcela pod bělavou lavinou pěny a vody. Řítila se dozadu hlavními i palubními uličkami se spěšným dutým duněním.

Potom, nejdříve velice pomalu, se začala loď vyrovnávat.

Jack tam visel, cítil, jak to přichází, slyšel, jak se loď napíná a úpí úsilím. Na okamžik se znovu zhoupla dolů a poté se dala do pohybu opět vzhůru. A tak to pokračovalo dál a dál.

Dotkl se nohama podlahy. Stále se zvedala. Hladina vody na můstku se srovnávala a Džadídovo tělo na ní udělalo pomalou piruetu. Nakonec se hladina srovnala a jen se pohupovala.

Zatímco se Ashdown pevně držel trubky nad hlavou, jeho mysl procházela sérií stavů a proměn. Od strachu o život ke vzteku a rozhodnosti. Krev, která mu již v těle vzkypěla, se znovu rozproudila a zaplnila svaly i mozek.

Rozsvitíl se mu před očima obraz vyvolaný představou smrti. Viděl tváře manželky a dcery v dálce, na konci vlastního tunelu. A s nimi jako oheň vzplanula záře viny. Jeho neschopnosti jednat, ochránit je. Jenom prázdné, nedostatečné omluvy.

Tentokrát ne, pomyslel si s určitou divokou radostí.

Otočil se a uchopil kormidelní kolo, které se pomalu, nerozhodně otáčelo. Zastavil rukojeti a vrhl pohled na kompas. Byl postříkaný vodou, střelka se třepetala pod ryskou: 183 stupně.

Jack se rychle rozhlédl. Uvědomil si, že vlny vyrostly už příliš, aby jim vystavoval záď Bengálu. Věděl, že loď může zachránit jen tehdy, když ji obrátí přídí přímo do bouře a probije si skrze ni cestu. Budou-li mít štěstí, odfoukne je to dostatečně na západ, aby se vyhnuli mělčinám lavice Mouchoir.

Pravou rukou se natáhl k ďržadlu hlásiče a postrčil je kupředu. Ozval se zvonek, pohyb znovu zopakoval. PLNOU PAROU VPŘED. Do mluvicí roury zařval: „Strojovno, dejte mi všechno, co máte.“

Odpovědi se nedočkal, slyšel jen řev bouře a šumění vody, vtékající dovnitř pod bočními dveřmi. Rukojeť za rukojetí otáčel kormidlem rychle doleva, až k bezpečnostní zarážce. Kolo se zdálo uvolněné, ale potom v převodovce zaklepalo a kolo zabralo.

Vzhůru komínem vylétla jako výbuch silná rána. O pár sekund později začala paluba vibrovat od rázů parního stroje. Chvění se postupně zvyšovalo. Paluba se naklonila trochu vzad, když šroub Bengálu začal zabírat hlouběji.

Příď lodi se začala vychylovat nalevo, jelikož šikmý boční vítr se opíral do středové nástavby. Kormidlo lodi, dosud natočené bokem k vlnám, již nebylo ovládáno pohybem rnoře.V silném proudu vody od šroubu mohlo účinně řídit směr lodi.

Jack se zadíval dolů na kompas: 170 stupňů. „No tak, stařenko,“ vykřikl se stisknutými zuby, „pohni sebou, pohni!“

160 stupňů…

„Jo, to je vono! Tak ještě…“

145… 135…

Koutkem oka viděl, jak Malajec otevřel dveře můstku a vylezl po čtyřech ven. Ignoroval ho. Hleděl na kompas, jak se třepe a poskakuje.

120…

Další velká vlna narazila na loď šikmo zleva a nazdvihla ji. Ale teď, s běžícím strojem, se loď již nepropadla až dolů. Rychle se vrátila, nadskočila, když jí vlna prošla pod trupem, a pak sklouzla zpět do údolí vlny, rozstřikovala spršku vody a dosud se otáčela.

Začal narovnávat kormidlo tak, že otáčel kolem zpátky. Pohyb střelky kompasu se zpomalil. Nakonec ji ustálil na 090 stupních. Přímo na východ. Do srdce hurikánu.

Přišla další vlna, nyní zpředu. Bengál do ní ponořil příď a pak se zase náhle, těžkopádně zvedl. Příď prorazila hřeben vlny, ta pod ní podběhla až k nákladovému prostoru číslo dvě, než se konečně zlomila. Loď se propadla do úžlabí vlny téměř volný pádem, zdvihajícím žaluďek až do krku. Masa vody se rozpadla a zcela zatopila příď a příďovou palubu.

Jack okamžitě zazvonil hlásičem a posunul držadlo na KUPŘEDU ČTVRTINOU PÁRY. Ucítil, jak se vibrace stroje zeslabily. Věděl, že teď musí nechat loď jet pomalu, jen tak, aby byla ovladatelná kormidlem. Hnát Bengál přímo proti vlnám velkou rychlostí by mu mohlo ulomit záď.

Podíval se ven z okna. Déšť a vodní tříšť před ním vytvořily rovnou bílou clonu. Pomalu začala slábnout a její dunící údery rychle ustávaly.

Přes přední palubu se rozlilo světlo. Stožáry jeřábů udeřily Jacka do očí, černé a čistě vyleštěné. Liják na chvilku ustal a otevřel se výhled na moře před lodí, na divoce zbrázděnou hladinu s vysokými šedými vrcholy vln, jako horami lemovanými bílou pěnou.

A pak to uviděl: čelo hurikánu!

Nebylo dál než jeden a půl kilometru. Jack zíral a zíral, zcela fascinován. Na zlomek vteřiny se pod ním podlomily nohy. Ta věc zcela pokrývala všechno, co mohl vidět, od oceánu až k obloze. Obrovská, vířící, hustá černá stěna tvořená pohyblivými mračny, tu a tam z hloubi ozářená rozptýleným světlem blesků, jako pulzy živoucího zvířete. Přes řev blízkého a větru a šplouchání vody to slyšel jasně. Rytmicky hučící, dunivý, zlověstný jekot…

00:28

BÍLÝ DŮM 11.34 DOPOLEDNE

Všichni pozorovali, jak na předváděcí tabuli byl malý bod červeného světla, představující Bengál, pohlcen okrajem bouře. Pohyb velké pocukrované koblihy již nebyl přerývaný, ale digitálně hladký. Světélko leželo uvnitř hned u kraje, jako jasný Mars zachycený mlhavou pavučinou Mléčné dráhy.

Prezident cítil, jak mu povolují svaly v ramenou. Hroutil se. Po celou dobu věděl, že loď dosáhne čela bouře dříve, než se na ni dostanou výsadkové týmy. Ale naděje, která vždycky netrvá na realitě, mu udržovala dobrou náladu. Teď však pravda ležela před ním na stole.

„Do prdele,“ prohlásil Santia mrzutě. „Tak je tam. Chudáci výsadkáři jsou v tom až po uši.“

„Jak vypadá kontakt na tu kubánskou pilotku?“ zeptal se prezident tiše. Když mu o ní před chvílí řekli, přikázal okamžitě, aby mezi ní a operačním střediskem bylo navázáno přímé radiové spojení.

„Ještě se na tom pracuje,“ odpověděl Rebeek. „Její vysílačka je slabá a signál kolísavý.“ Zachytil pohled kapitána Manda, který přicházel ke dveřím a otevíral je. Hand mu podal překlad šifry. Přečetl jej.

„Konečně tu máme dobrou zprávu, pane,“ řekl. „Winston-Salem hlásí, že kavitační profil Bengálu naznačuje, že míří přímo na východ. Velmi pomalu, asi třicet až pětatřicet otáček šroubu. To mu dává rychlost sedmi a půl až devíti a čtvrt kilometru za hodinu. Kapitán loď zřejmě obrátil přídí proti vlnám při co nejmenší rychlosti, aby zabránil rozlomení trupu.“

Prezident se obrátil. Jeho výraz říkal: No a?

„Podle Anholta je rychlost vln o hodně vyšší než devět a čtvrt kilometru. To znamená, že loď je ve skutečnosti tlačena opačným směrem a oko hurikánu ji bude muset dohnat. To nám poskytuje dobré dvě hodiny, než se loď dostane do oblasti skutečné nízkých barometrických hodnot.“

Prezident si oddechl. Znovu svitla naděje. Vrátil se ke stolu a posadil se. Rebeek udělal totéž. Rozhlédl se kolem: „Co si myslíte o té kubánské pilotce?“

„Měli bychom být opatrní,“ řekl Santia. „Mohl by to být trik.“

„Za jakým účelem?“ zeptal se prezident.

„Čert ví, jde-li o Castra. Vzpomeňte si, co říkal Simon. Fidel a jeho vojáci by se skutečně mohli domnívat, že to všechno je namířeno proti němu.“

„Ale oni určitě zachytili vysílání, které potvrzuje, že loď, kterou hledáme, opravdu existuje.“

Santia pokrčil rameny. „To určitě, ale starý El Comandante zrovna teď potřebuje, aby narod měl pocit, že je ohrožen. Chápejte, solidarita proti zlým imperialistům na severu. Udržet rolníky, aby pracovali a zůstali věrní.“

„Nesouhlasím, pane,“ řekl Rebeek. „Jestliže je ta pilotka vrtulníku tak blízko Bengálu, jak tvrdí, pak je její stroj daleko za kubánskou padesátimílovou teritoriální hranicí. Kdyby se Castro skutečně pokoušel vnutit svému národu přesvědčení, že ho napadneme, nemyslím, že by dovolil jedné ze svých helikoptér utkat se s námi mimo vlastní prostor.“

Prezident chvíli tuto myšlenku posuzoval. „Mohla by ta žena jednat na vlastní pěst? Důstojnice, která zradí?“

„Bylo by to docela možné.“

„Dobře, tak předpokládejme, že dostihne tu loď. Co by mohla udělat?“

„Myslím, že otázka zní, zda skutečně poletí do bouře,“ řekl Gilliland. „Nevíme, čím letí. Vítr uvnitř hurikánu by mohl roztrhat její vrtulník na kusy.“

„Kubánské námořnictvo létá na ruských Hormone Ka-26 a Helix Ka-27,“ informoval je admirál.

„Může takový stroj vydržet hurikán?“ zeptal se prezident.

Rebeek přikývl. „Snad. Ale ta pilotka sakramentsky dobře ví, co dělá.“

Prezident si povzdechl. „Pokud se rozhodne letět dovnitř a pokud skutečně najde tu loď, co od ní budeme chtít, aby udělala?

„Aby se pokusila sehnat toho, kdo vyslal volání o pomoc,“ odpověděl okamžitě Rebeek.

„Určitě,“ řekl Santia a nachýlil se dopředu. „Jestli se jí to povede, ten člověk jí snad řekne, kde přesně ta bomba je.“

Prezident se obrátil na plukovnici Trautloffovou. „Dejme tomu, že jsme schopni získat tuto informaci. Kdyby střela trefila opačný konec lodi, než je bomba umístěna - došlo by k výbuchu?“

„To závisí na tom, kolik oddílů by bylo mezi nimi, pane,“ odpověděla. „Ale ano, vakuum po explozi by se pravděpodobně dostatečně rozptýlilo, aby pokles tlaku nedosáhl ke spouštěcímu zařízení.“

Prezident na ni chvíli mhouřil oči. „Všichni předpokládáme, že prioritu má potopení té lodi. Ale co se vlastně stane s tou bombou, když to uděláme? Chci říct, až se opravdu potopí?“

„Spouštěč by byl nefunkční. Rostoucí tlak vody v hloubce trvale zabrání dosažení nastaveného nízkého detonačního tlaku.“

Prezident se obrátil na Rebecka. „Mohl by Winston-Salem vystřelit raketu na Bengál s absolutní přesností?“

Rebeek zavrtěl hlavou. „Obávám se, že ne, pane. Tyto Tomahawky nejsou inteligentní bomby vizuálně řízené pozorovacím letadlem. Jsou řízené radarem na cíl a pak se navádějí na hmotu lodi, což znamená, že mohou udeřit kdekoli od přídě po záď.

„Dobrá, a co ta kubánská pilotka?“ vložil se Gilliland. „Možná je ozbrojená?“

Prezidentovy oči přeskočily na něho. „Tak tohle je dobrý nápad, Georgi.“ A Rebeckovi řekl: „Jakou výzbroj mají kubánské hlídkové vrtulníky?“

„Obvykle protiponorková torpéda a hlubinné nálože. Ale taky by mohla mít jednu nebo dvě upravené střely vzduch-voda. Pravděpodobně nějakou modernizovanou verzi AS-4.“

„Jaký to má způsob navádění?“

„Myslím, že radiové řízení.“

„Takže ona by mohla zasáhnout loď přesně, kam by chtěla?“

„Jenom raketou, a pokud by měla přímý výhled na cíl.“

„Ale to je přece příliš očekávat něco takového od pilotky nepřátelského státu,“ vyštěkl Santia.

Prezident se na něho rozzlobeně podíval: „K sakru, Manueli, pokud existuje nějaká možnost, tak o ní musíme uvažovat.“

„Omlouvám se, unáhlil jsem se.“

Prezident zavrtěl hlavou. „Podstatnější je, zda vyslyší, či nikoli naši žádost, aby vystřelila na tu loď.“

„Jestliže jedná na vlastní pěst, možná že ano,“ řekl Gilliland.

„Ale jestli ne, měla by přijmout přímý rozkaz od Castra.“ Prezident přikývl. „Georgi, ty a Simon jděte k telefonu a volejte na velitelství MINFARu. Žádejte, přemlouvejte, proste, bude-li to nutné. Ale dostaňte mi Fidela na drát. Chci s ním mluvit.“

Gilliland vyskočil a uháněl pryč.

Prezident vrhl pohled na Rebecka: „Admirále, zjistěte, proč jim trvá tak dlouho navázat spojení s tou pilotkou.“

„Ano, pane.“ Rebeek vstal a následoval sekretáře ven z místnosti.

Bylo to, jako by se dostal do epicentra výbuchu a měl přitom na očích svářečské brýle. Všechno nabylo šedo-černého zbarvení. Jediné osvětlení můstku pocházelo z malých červených okenních světel, bílého světla na bubnu hlásiče a slabé zelené záře kompasu.

Náhlý úder severovýchodního větru, který na severní polokouli vždy cirkuluje kolem oka hurikánu proti směru hodinových ručiček, narazil do levé strany přídě Bengálu. Byl tak silný, že doslova odhodil celou loď patnáct metrů napravo a naklonil ji o více než pětačtyřicet stupňů.

Loď zrovna překonala vlnu a nořila se hluboko do jejího údolí. Jackovi, bojujícímu se šílenými setrvačnými silami, které jím zmítaly, se zdařilo postrčit hlásič dopředu na PLNOU PAROU VPŘED a pak otočit kormidlem doleva.

Kormidelní kolo na okamžik vypadlo ze záběru, ale pak zase zabralo. Věděl, že převodovka chřestí, ale neslyšel to. Neslyšel nic než divoký řev a dunění bouře, výbušné bubnování deště na středovou nástavbu.

Na zlomek vteřiny ozářil přední palubu blesk. Všechno bylo rozmazaně modrobílé, jako by zachycené v zastavené momentce - nořící se loď, stěny oceánu, které se hroutí na její příď. Když všechno zase zapadlo zpět do temnoty, na ramenech nákladního jeřábu číslo dvě se objevily dva rudé kotouče Eliášova světla. Tančily a dělaly přemety až na konec a pak explodovaly jako rachejtle.

Loď se zdvihala pomalu, těžce a zůstávala přitom lehce skloněná na pravobok. Ashdown vrhl pohled na sklo kompasnice. Jas výbuchů Eliášova světla ho oslnil a vykreslil malé červené a oranžové šmouhy na střelce kompasu. Viděl, že kurz Bengálu je nyní 070 stupňů.

Otočil kormidlem na střed lodi, natáhl se dopředu a zazvonil dolů ČTVRTINOU PÁRY VPRED. Vítr tlačil na příď lodi šikmo zleva, zatímco moře šikmo zprava. Jack věděl, že to je jediný kurz, který bude obě síly vyrovnávat, jak nejvíc to půjde. Střelka kompasu se ustálila na 067 stupních.

Paluba se nyní chvěla tolik, že už necítil stejnoměrné rány parního stroje. Podle toho, že se příď tak rychle otočila proti větru, si však byl jistý, že Jeremiah pořád ještě dodává lodi energii. Voda mu omývala kotníky. Připadala mu lepkavá jako krev.

Bengál nadzdvihla další vlna. Jack se naklonil nalevo a okolo něho šplouchala voda. Další sprška mořské vody vnikala dovnitř škvírami kolem dveří na pravém křídle. Něco mu narazilo do pravého lýtka a ovinulo se mu kolem nohou

Byla to jedna z mrtvol. S odporem ji odkopl. Cítil, že narazila do přišroubovaného kapitánova křesla a zase sklouzla zpět kolem jeho nohy, když se loď znovu vyrovnávala.

Zvedl hlavu a zařval do zvukovodu: „Jeremiahu, nemohu opustit kormidlo. O’Mallaugh a ten Arab jsou mrtví, Collins taky. Kormidelník utekl. Pošli mi sem nahoru někoho na pomoc.“

Žádná odpověď. Světla u oken a na hlásiči náhle pohasla, pak se znovu rozzářila s přehnaným jasem a vrátila se k normálu.

Jack klel a zíral ven předními okny. Na pár sekund vodopády deště zeslábly a viditelnost vzrostla. Spatřil přední část lodi, jak bojuje s mořem, a téměř soustavný proud vody přelévající se přes příď, vzdouvající se vzhůru a zaplavující palubní stroje, poklopy nákladových jícnů, podnože zdvojených nákladových jeřábů. O chvíli později déšť znovu zakryl okna a na můstek se vrátil šedý soumraku.

Přesto v tom jediném záblesku světla pocítil Ashdown, že se znovu probouzí, že mu světlo vrací vědomí síly a moci, které mu zaplavilo tělo.

„Nevzdávej to, stařenko,“ oslovil loď. „Zvládneme to spolu.“

BÍLÝ DŮM 12.06 HODIN

Spojení bylo velmi špatné. Směřovalo od Any na Gettysburg, odtud na komunikační útvar Atlantické flotily v Norfolku a konečně do operačního střediska. Poruchy, i když byly celou cestu filtrovány, byly stále silné.

Prezident, stojící u velkého vysílacího pultu ve vnějším prostoru operačního střediska, řekl do mikrofonu: „Hotel jedna čtyři čtyři, slyšíte mě? Přepínám.“

Nastala krátká pauza, zatímco stanice na lince zajišťovaly spojení. A pak se ozvalo: „USS Gettysburxu, zde jedna čtyři čtyři,“ řekla Anna Castilová jasnou angličtinou. „Slyším. Pokračujte. Přepínám.“

„Hovoří s vámi prezident Spojených států. Rozumíte?“

Až po chvíli se Anna ozvala: „Řekněte to ještě jednou.“

Prezident to opakoval a vyčkával.

Po dlouhé pauze Anna řekla: „Je to pro mě čest, pane.“

„Jedna čtyři… Jaké je vaše křestní jméno?“

„Anna.“

„Ano, poslouchejte mě, prosím, velmi pozorně.“ Rychle, ale obsažně vysvětlil situaci. Musel se dvakrát zastavit kvůli vlnám poruch pískání a hluku a dlouhým skřekům, které se ozvaly z reproduktoru, a také kvůli výkřikům operátorů, kteří spojení upravovali.

Anna se ozvala znovu. Dokončil vysvětlení a vyčkával.

„Rozumím situaci. Jaké jsou vaše úmysly?“

„Jak blízko jste lodi?“

„Cíl je přibližně tři kilometry na radaru. Azimut nula osm sedm stupňů.“

„Navázala jste s lodí nějaký radiový kontakt?“ Ne“

„Jste ozbrojení?“

„Ano.“

„Máte raketové střely?“

„Zdvojené alfa sierra čtyři.“

Prezident mrkl na Rebecka. Měl jste naprostou pravdu. Řekl: „Máte v úmyslu vletět do bouřkové fronty?“ zeptal se prezident

„Ano,“ odpověděla po krátké pauze.

„Je velice naléhavé, abyste navázala radiový kontakt s lodí. Musíme znát přesně místo, kde je bomba uložena. Radí mi, že byste měla užít kanál šestnáct. Přepínám.“

Tentokrát byla pauza dlouhá. Třicet sekund. Čtyřicet. Minuta. „No tak, pokračujte,“ řekl prezident frustrovaně.

V reproduktoru se ozval úsečný hlas operátora. „Sierra sierra jedna, tady jsou komunikace flotily. Lituji, pane prezidente, ztratili jsme signál na hotel jedna čtyři čtyři.“

„K sakru!“ zavrčel prezident.

Od chvíle, kdy Bengál zažil pětašedesátistupňový naklon, se situace ve strojovně začala zhoršovat.

Když se loď divoce naklonila, každý se v panice chytal nějakého sloupku, zábradlí nebo podpěry. Vzduchem plným páry létaly různé předměty - fitinky, těžké nástroje, Jeremiahova bedna na pivo. Dokonce i těžký pracovní stůl se utrhl. Všechno naráželo do stěny na pravoboku.

Muži se pevně drželi a jejich těla se klátila spolu s kymácením lodi.

Když se naklon lodi přestal zvětšovat, Vogel, který doslova stál na škrticím ventilu, byl dost bystrý, aby zareagoval. Jelikož věděl, že šroub bude částečně vyčnívat z vody, okamžitě ubral páru.

O pár okamžiků později, když se zvedla voda a přetekla přes střední nástavbu, vnikla dovnitř čtyřmi hlavními větracími průduchy masa vody. Zaplavila všechno na pravoboku. Elektrický spínací panel začal prskat a vystřelovat modré jiskry.

Na lávce druhého patra se Jeremiah okamžitě zorientoval a otočil, aby zkontroloval červené žárovky na kotli. Stále svítily.

Dobře. Aspoň, že to…

Otočil se rychle nazpět a vrhl pohled dolů na palivové oběhové čerpadlo. Věděl, že v takovém úhlu náklonu brzy nasaje vzduch. Kotle pak nebudou mít dostatek paliva a vyhasnou. Loď zůstane ležet na vodě, vydaná na milost a nemilost moři.

Namáhavě, s úpějícím a praskajícím plátováním, s ranami jako výstřely z pušek, se začal Bendil vyrovnávat. Nohy mužů se konečně dotkly podlahy.

Voda proudila kolem sloupků a přelévala se s malými vlnkami nalevo, zatímco se paluba začala pomalu vyrovnávat.

Pepper okamžitě sklouzl dolů po zábradlí schodiště a zamířil k regulační stanici. Cestou štěkal rozkazy kořeněné vzteklými australskými nadávkami.

Následujících třicet čtyři minut se spolu se svými muži ze všech sil snažil, aby podle Ashdownových rozkazů udržel loď v chodu. Nejprve na PLNOU PAROU VPŘED, pak na zabrždění, dokud neucítili, jak se loď namáhá, a jen taktak udržuje rychlost, kdy ještě kormidlo reaguje. Stáli ve vodě až po kotníky a pokaždé, kdy se loď naklonila, poskočila nebo se zhoupla, hledali, čeho by se zachytili.

Nejprve v palivovém čerpadle ručně obnovili tlak. Pak nahradili spálené vodiče na elektrickém panelu. Potom se v cirkulačním čerpadle, zamontovaném v hlavním kondenzačním potrubí, objevil únik vody. Muselo být znovu utěsněno, aby kotle měly dostatek vody pro výrobu páry.

Olejové čerpadlo se přehřálo a mazací olej se vracel zpět do trubek. Museli čerpadlo vyřadit a olej přečerpat ručně. Přestože stále snižovali otáčky šroubu, ložiska hlavní hřídele se začala zahřívat. Ochlazovali je vodou z hadice. Když Ashdown volal o pomoc, poslal Pepper jednoho muže z černé party pro bocmana Tuna, aby šel na můstek. Ten muž se ale už nikdy nevrátil.

Mezitím ve velkém prostoru strojovny zněla bouře jako procesí tanků přejíždějících přes dřevěný most, jako soustavné, hluboké dunění, s ozvěnou, která se v parou nasyceném vzduchu dala málem nahmatat. Vzhledem k tomu, že všechny ventilátory, až na jeden, byly vypnuté, teplota dosahovala více než šedesáti stupňů. Všichni byli pokrytí potem, mořskou voďou a olejem.

Jeremiah nechal Vogela u regulátorové stanice a sám se staral o zbytek strojovny. Vykřikoval rozkazy, hlídal horní i dolní úrovně. Jeho malé sukovité tělo vyzařovalo energii a šilhavé oči mu zářily.

Tu a tam hlasitě plácl některého z Malajců. Věděl, že jsou na okraji paniky. Jeho facky jim měly znovu vnutit jeho autoritu.

Na chvíli si dal pauzu u regulační stanice a prudce oddychoval. Plechovka piva plula kolem opěrného sloupku. Chytil ji, odtrhl víčko a dopřál si dlouhý hlt.

Vogel ho pozoroval. V jeho vážných očích svítily malé jasné terčíky. „Tak, teď v tom isme až po uši, že jo, šéfe,“ křikl.

„Jo. A míříme přímo do středu ty příšery.“

„Myslíte, že z toho loď dokážem dostat?“

„Zatím máme obrovskou kliku, kamaráde.“ Rozhlédl se po celé strojovně. „Modli se, ať tahle stará rachotina udrží svý železo v celku.“

Náhle bouři i hluk stroje přehlušilo silné, dunivé prásknutí. Celá loď se otřásla a vibrace proběhly palubou a stěnami jako vlna.

Všechny hlavy se se škubnutím obrátily dopředu. Zazněl další úder, následovaný slabším zahřměním, které se sice ztrácelo v hluku bouře, ale pořád ještě otřásalo podlahou.

Jeremiahovi ztuhla tvář a ztemněla jako žula. „Zatraceně! Tak teď jsme to koupili. Ten pitoměj naklad dříví se uvolnil.“

Jeho pozornost zaujal rychlý pohyb v horním patře. Dva malajští mazáci obešli parní stroj a lezli po schodech na hlavní palubu. Další je následoval.

„Vraťte se, vy zbabělá bando bastardů,“ zaječel na ně Jeremiah.

„Šéfe!“ vykřikl Vogel ostře.

Jeremiah se prudce otočil, právě když se k němu přiblížili dva malajští kotelníci, s očima plnýma divokého strachu. Vrhl se na toho prvního, ale minul ho a upadl. Když vstával, druhý Malajec ho udeřil do týla těžkým francouzským klíčem. Pepper ucítil ránu, výbuch krvavě rudé bolesti, která mu prolétla hlavou. Upadl. Na krátký okamžik spatřil ve světelném záblesku pár bublinek, vystupujících vodou ve výši svých očí. Potom se všechno propadlo do temnoty.

Vogel pronásledoval Malajce, ale ten rychle vylezl nahoru a jeho nahá chodidla plácala do železných stupňů schodů. Němec to vzdal a vrátil se na podlahu strojovny. Pepper plaval obličejem dolů a voda jím kolébala. Týl jeho hlavy vypadal divně, jako by pod kůží a vlasy neměl kosti.

Vogel ho vytáhl za košili. Jeremiahovi tekla z očí a uší krev. Vogel mu nahmatal krční tepnu. Byla bez pulzu. „Panebože,“ zaúpěl. „Proklatej panebože.“

Po chvíli vynesl hlavního inženýra na horní patro a opatrně ho tam uložil. Potom se vrátil dolů k telefonu.

Dvanáct minut předtím shromáždil Tun zbývající hlídky v jídelně posádky na člunové palubě. Všichni muži mimo službu, včetně kuchaře a číšníka, se tam již sešli. Seděli na ošlapaném linoleu v nemotorných šedých korkových vestách. Nohama a zády se opírali o přišroubované stoly a lavice.

Bez zvláštního rozkazu stáhl Tun hlídky z jejich stanovišť na otevřené palubě. Bylo příliš nebezpečné zůstávat venku.

Procházel se mezi nimi a mlčky si prohlížel jejich obličeje. Věděl, že jsou ustrašení a tento strach v nich vyvolává mizernou, podrážděnou a nebezpečnou náladu. Stačila by jediná jiskra, aby je strhla do naprosté paniky.

Strach nezpůsobovala jen samotná bouře. Stejně jako on sám, tak i mužstvo patřili k veteránům jižních tajfunů - v Indickém oceáně i v Jihočínském moři. Ale na Bengálu bylo něco hrůzně odlišného. A sice loď sama.

Byla prokletá, potřísněná krví, vedená šíleným kapitánem. Všichni si dobře pamatovali na bílého delfína.

Přišel muž ze strojovny, jehož vyslal Jeremiah, aby přivedl Tuna nahoru na můstek. Muž řekl, že to vypadá, že kapitána nahradil první důstojník. Muži si mezi sebou začali šeptat.

Tun zvážil Pepperův rozkaz a rozhodl se, že ho bude ignorovat. Bocman na lodi patří k palubnímu mužstvu pod dohledem prvního důstojníka. Bez přímého rozkazu prvního důstojníka nesmí žádný člen posádky legálně vstoupit na velitelský můstek. Proto počká, dokud nedostane takový rozkaz. A navíc bylo jeho prvotní povinností dohlížet na své muže a zajistit, aby nevzali do zaječích.

Pak se rychle za sebou udaly tři věci…

Nejprve se ozvalo náhlé, drásavé prásknutí, které zatřáslo celým trupem lodi. Všichni sebou trhli a obrátili se směrem k přední palubě. Okamžitě totiž věděli, co se stalo. Náklad kmenů v jednom z předních nákladových prostorů se právě uvolnil.

Muži vyskočili a vzrušeně pokřikovali. Obličeje měli rozrušené a náhle zbledli. V té chvíli se ve dveřích objevil zraněný kormidelník. Plátěné kalhoty měl pokryté krví. Hystericky cosi drmolil o zabíjení na velitelském můstku.

Tato zpráva zapůsobila na muže jako elektrický šok. Pustili se ke dveřím. Tun na ně zařval a zablokoval jim cestu. Odstrčil dva muže zpět ke stolu. Ostatní se zarazili. Rozhodl se, že půjde na můstek, a mužům přikázal, aby zůstali tam, kde jsou, dokud se nevrátí.

Zamířil ke dveřím, ale zpět ho srazil chumel pěti mužů ze strojovny, kteří vpadli dovnitř. Ječeli, že se loď potápí a že hlavní inženýr je mrtvý.

To byla poslední kapka. Všichni se rozeřvali a začali se v panice tlačit ke dveřím. Tun se je znovu pokoušel zastavit. Pěstí udeřil kohosi do vystrašeného obličeje, ale cítil, že se trefil jen do ramene. Popadl muže za korkovou záchrannou vestu. Její zchátralý materiál se mu roztrhl v ruce.

Popadl dalšího muže. Na kritický okamžik spatřil záblesk ostří vystřelovacího nože. Ucítil řez přes hrudní koš a pak palčivou bolest. Předklonil se, srazili ho na podlahu. Pak poslední členové posádky zmizeli ve dveřích.

Tun, jímž už rovněž zmítala panika, se vztyčil na nohy.levou rukou si tiskl ránu a vyrazil za svými muži.

Jackovi připadl třesk uvolněných kmenů jako srážka nákladních vlaků. Měl podivný pocit, že se mu na okamžik zastavilo srdce. Volně se pohybující náklad totiž rozbije přepážky trupu, změní těžiště lodi a ohrozí její celistvost.

S hlasitými kletbami, ve snaze uchránit se před panikou, se Jack otočil a začal vytahovat signalizační vlajky z regálu. Věděl, že by měl jít ven, aby se podíval, zda uvolněné kmeny neprorazily poklopy nákladových prostorů. Jakmile budou poklopy porušeny, bude Bengál odsouzen k zániku. Nabere vodu, ponoří se a půjde rovnou ke dnu.

Jack k sobě rychle svázal několik vlajek a upevnil kormidelní kolo tak, aby se ryska kompasu udržovala na 068 stupních. Ovzduší na můstku se změnilo. Byla cítit ostrá příchuť smrti, nasládlý pach jatek, smíchaný s ostřejší, chladnější vůní ozonu.

Když zajistil kormidelní kolo, vydal se ke dveřím na pravém křídle. Pokusil se otevřít dveře. Byly pevně zavřené, jako by se na ně skutálel velký kámen. Opřel se do nich ramenem. Na malý kousek povolily, než je vítr znovu zabouchl. Na třetí pokus se mu to konečně podařilo. Proklouzl ven.

Uvnitř velitelského můstku se rozblikalo světlo telefonu.

Do obličeje ho s řevem udeřil mocný závan větru a deště jako smršť štěrku. Už neslyšel poskakující dříví, ale cítil jeho periodické nárazy do paluby.

Přitiskl se k okraji kormidelny a zakryl si oběma rukama obličej. Nechal si jen úzké štěrbiny mezi prsty. Skrz ně se díval dolů na přední palubu. Ve svitu bouře konečně přehlédl celou palubu, příď i bouřící moře před ní.

Několik jeřábových výložníků zmizelo v moři, stejně jako druhý vor. Vichřice vyrvala z příďové paluby dvě opery a část starého dělostřeleckého krytu. Deska krytu, visící ještě na jedné z výztuh, bouchala do žebříku na pravoboku pokaždé, když voda stékala z přídě.

Naštěstí poklopy nákladových prostorů byly dosud v pořádku.

S ulehčením se obrátil zpět ke dveřím. Vtom spatřil malajské členy posádky, kteří se snažili co nejrychleji spustit záchranný člun na pravoboku. Někteří do něj již naskákali, zatímco ostatní otáčeli člunové jeřábky ven z paluby a uvolňovali spouštěcí lana.

Příď záchranného člunu náhle poklesla, když se zadní lano zapletlo v kladkostroji. Muži ve člunu spadli ze sedaček. Ashdown na ně křičel, ale jeho hlas okamžitě zanikl v řevu vichru. Pustil kliku dveří a zamířil k bočnímu schodišti, právě když Tun nejistě vycházel ze dveří k výstupnímu můstku.

V té chvíli se Bengál naklonil ostře vlevo. Tento pohyb Jackem udeřil tvrdě o kormidelnu. Vzápětí se loď začala zvedat. Obrátil hlavu. Přes příď se valila vlna jako hora. „Do prdele!“ zařval a zachytil se podpěry, zatímco mu srdce vyskočilo až do krku.

Zdálo se, že vlna lodní příď objímá. Pozoroval ji přes vršek roubení. Blížila se pomalu, pomaloučku. Nejprve zalila příď a pak udeřila plnou vahou na přední palubu, jako výbušná, řítící se lavina pěny a vody.

O dva údery srdce později narazila do střední nástavby. Syčící opona vody vylétla přímo vzhůru po stěně nástavby a pak její velká část přelétla přes roubení a zasáhla ho.

Jack se držel vší silou, jakou dokázaly vyvinout jeho paže, jež se tiskly k opěrnému sloupku. Nohy unášené proudem vody se okamžitě odpoutaly od podlahy.

Sekundy se zdály jako minuty, než to přešlo, a Jack se zhroutil na podlahu s nohama na schodišti. Otočil se, podíval se dozadu a zahlédl Tunovu hlavu, jak se vynořila a pak zase zmizela pod vodou.

Vlna prolétla chodbami a průchody. Předměty utržené z paluby, kusy zábradlí a opěrných sloupků létaly vzduchem. O vteřinu později pohltila řvoucí masa oceánu záchranný člun. Lana se přetrhla jako provázky dětského draka; kladkostroje praskly. Viděl, jak ohnuté výložníky spouštěcích jeřábů zmizely ve tmě. Síla vlny zmítala člunem nahoru a dolů. Tři muži byli katapultováni do moře.

Když se proud vody směřující na záď rozplýval, zachytil Jackův pohled červený okraj záchranného člunu ležícího na moři asi třicet metrů od lodi. Ponořil se pod hladinu při srážce vln. O pár sekund později jej vzduchové komory vyhodily převrácený znovu nad hladinu. Na letmý okamžik se Jack domníval, že vedle něj vidí dvě hlavy. Potom zmizely.

Během uplynulých osmnácti minut Anna testovala hurikánovou frontu. Vlétávala do stěny ve výšce tří set metrů, zakoušela plný náraz větru a pak se rychle vracela zpět.

Do vrtulníku pokaždé ošklivě udeřil vítr, náhlé zvýšení rychlosti vzduchu procházejícího mezi rotory jej odhazovalo zpět a vzhůru, zatímco Anna zoufale ubírala plyn turbohřídelových motorů Isotov TV3-117 a nastavovala naklon dolních listů zdvojeného protiběžného rotoru, aby zabránila převrácení stroje. Jakmile se vrtulník srovnal, začal divoce vibrovat, ale zůstával pod kontrolou.

Helix-27 byl dobře vyprojektován pro těžký, bičující vítr. Opatřený zdvojeným rotorem, stabilizačními ocasními plochami místo záďového rotoru a dalšími vymoženostmi umožňoval Anně rychle reagovat na nárazy větru a nebezpečné rozkmitání rotoru, které by se mohlo pro letoun stát osudným.

Jesse se mezitím horečně pokoušel obnovit rádiové spojení do Bílého domu. Ale podařilo se mu zachytit pouze praskot divokých poruch a nesmyslné zlomky hlasových zpráv operátorů amerického námořnictva.

Radar vrtulníku byl téměř k ničemu, jelikož obrazovka zprostředkovávala jen chaotické poskakování hladiny a nakupení elektronů z křižujících se blesků. Přesto se tu a tam na sekundu nebo dvě objevilo jasné světélko Bengálu, které se náhle rozzářilo uprostřed všeho toho šedého víření. Dva kilometry daleko, potom čtyři až tři, když Helix vlétal do bouřkové stěny a vylétal z ní ven.

Zatímco se Anna namáhala soustředit na řídicí páky, aby změřila sílu bouře, hlavou jí vířily divoké, nesouvislé myšlenky. Pilař. Kuba. Otřesná slova amerického prezidenta. Radiační holocaust. Maiire de Dios!

Od chvíle, kdy ji americký prezident informoval o skutečné situaci, věděla, že poletí do bouře za Bengálem, že vystaví nebezpečí sebe i svou posádku jednoduše proto, že se to musí udělat. Věřila tomu Američanovi, bez ohledu na léta nepřátelství. To, že se dostala do kontaktu s blížící se katastrofou, jí nedovolovalo odmítnout.

Prezident se jí vyptával na výzbroj. To znamenalo, že by mohla být požádána, aby loď potopila. Ale proč to neudělají Američané sami, lámala si hlavu. Proč tam nevyšlou své rakety? Musí to mít nějaký důvod, o němž neví. Jinak by byl ten scénář sehrán určitě zcela bez její účasti.

Když opět pronikali okrajem bouře, vrhla pohled na Pereze. Měl obličej ztuhlý pocitem křivdy a úzkosti.

Držela ruce velmi citlivě na řídicí páce a vnímala, jak ji okamžitě klepla do dlaně. Pohyb to byl velmi náhlý, když vítr narazil plnou silou do trupu. Něco ji napadlo.

Zapjala interkom a zavolala muže obsluhujícího naviják v zadním oddíle. „Escalero, otevři oboje dveře. A zkontroluj, jestli máš zakotvené bezpečnostní lano.“

„Ano, poručíku,“ odpověděl okamžitě Escalera.

Uběhlo půl minuty. Pak ucítila náhlý silný svist vzduchu, účinek otevření dveří. Helix vybočil, když se vzduch nasával do zvětšujícího se otvoru v jednom jeho boku. Vyrovnala tento pohyb, upravila nakloň a ucítila tlak v uších.

Potom otevřel Escalera pravé dveře. Vrtulník se okamžitě uklidnil. Tímto krokem vytvořila otvor, kterým mohla část síly větru volně procházet. Oba piloti ucítili podtlak způsobovaný větrem řítícím se za nimi.

Jesse jí věnoval ztuhlý úsměv a přikývl.

Anna se ještě zamyslela nad váhou vrtulníku. Nesli více než dva tisíce sedm set kilogramů výzbroje. Věděla, že kdyby tu loď našli, museli by sestoupit co nejníže k hladině. Jakákoli nadváha by zvyšovala rychlost pádu, kdyby do nich udeřil závan větru.

Znovu zavolala: „Vyhoďte všechny hlubinné nálože,“ přikázala Escalerovi a obrátila se na Pereze. „Jesse, běž dozadu a pomoz mu.“

Podporučík si okamžitě odepjal popruhy, kabel mikrofonu a vstal z křesla. Chytal se výstupků, aby neupadl. Dotkla se jeho ruky a poklepala si na hruď, aby mu připomněla, že se má připoutat. Přikývl a odpotácel se směrem k zadnímu oddílu.

Náhle do nich narazil déšť. Cítila, jak jí kapky dopadají zezadu na hlavu. Podívala se ven. Okno bylo zastřené vodou, ale viděla špičku levé rakety kolébající se právě před vzpěrou levého předního kola.

Vrhla pohled zpět na obrazovku radaru a ucítila, jak trup nadskočil, když vyhodili první hlubinnou nálož. A další. Náhle se na obrazovce znovu objevil Bengál jako zářivá, deformovaná světelná skvrna.

Klepla do počítače. Výsledek se objevil okamžitě. Loď se nacházela jeden a půl kilometru napravo od vrtulníku, azimut 059 stupňů.

Skvrna zeslábla v šumu odražených signálů. Potom se vrátila, tentokrát mnohem jasnější. Z neznámých důvodů přístroj zachycoval čistý odraz. Ještě jednou nastavila počítač. Ukázal se stejný údaj.

Cítila, jak byla shozena poslední nálož. O minutu později se Jesse vrátil zpět na své křeslo, zapnul si popruhy a zapojil mikrofon. Oblek měl promočený.

„Našla jsem tu loď,“ řekla Anna. „Nula pět devět, nula, tečka, pět kilometrů.“

Jesse se zadíval skrz zamlžené čelní okénko tím směrem. Pak se na delší chvíli obrátil, pohlédl na Annu a kývl hlavou: „Oukej, jdeme na to.“

Aniž si dovolila nějaké další úvahy, obrátila Anna vrtulník opatrně doprava, s očima přilepenýma na kompas, který se pomalu otáčel.

Zpomalila obrat a zastavila: 059 stupňů. Náhle si zřetelně uvědomila věci kolem sebe. Hluboké vrčení dvou Isotovů ve větru. Dřevitou vůni Jesseho vody po holení. Pocit řídicí páky v ruce a poskakování a třesení letounu, když mířil rovnou k neviditelné stěně bouře.

00:29

BENGÁL 12.41 HODIN

„Jeremiahu,“ křičel Jack do telefonu a prudce oddechoval po šoku, který mu způsobily pohled na záhubu posádky a námaha, aby se dostal zpátky na velitelský můstek. „Všichni jsou pryč. Celá posádka, smetlo je to.“

Byl promočený na kost, stál tam a držel se kliky levých dveří. Cítil se celý zkřehlý a prochladlý. Ledový chlad se mu vsakoval do těla všemi póry. V telefonu slyšel hukot strojů.

„Jeremiahu,“ vykřikl znovu. Domníval se, že sluchátko je vyvěšené. Zapískal. „Tak sakra, odpověz.“

Ozval se Vogelův hlas. „Šéf je mrtvý,“ řekl jednoduše.

„Co.“ Jeremiah. „Jak?“

„Jeden z těch Malajců ho zabil. Všichni dezertovali.“

Jackovi zaburácelo v hlavě, připadal si že omdlévá. Uběhlo pár sekund, než přišel k sobě. „Jsi tam dole sám?“

„Ano.“

Prokristapána, teď jsme na palubě jen my dva.

Loď prorazila vlnu, rozlomila jí hřeben a ponořila se. Jack se opřel o parapet a poslouchal, jak se voda řítí dozadu. Vrhl pohled na kormidelní kolo a viděl, jak se provizorní lano z vlajek napíná.

„Můžeš udržet páru?“ zeptal se.

„Ano, já -.“

Vtom se telefon odmlčel a zhasla světla oken i hlásiče. Jen světlo kompasnice, která měla svou vlastní baterii, svítilo dál. Jack položil telefon a přitiskl ucho k pažení.

O pár sekund později ucítil, že se zapnul automatický náhradní dieselový generátor a kovem se nesl jeho silný hukot. Telefon vydal vzdálený syčivý zvuk, světla se rozzářila a pak se zeslabila na normál.

Jack přiložil sluchátko zpět k uchu a začal něco říkat. Uslyšel výbuch. Zachytil zvuk lámajícího se dřeva a trhající se látky. Potom nastalo podivné nelibozvučné hřmění a bouchání, ozvaly se dva silné nárazy do středové nástavby a ostrá praskavá lupnutí trhajících se lan.

Upustil telefon a vyběhl vzhůru k řadě oken. Bengál, přeskakující další vlnu, se naklonil nalevo. Jack zíral ven středním oknem. Viděl, jak pěna přívalu odtéká zpět jako vodopád. V ní zahlédl dlouhé, černě rozmazané tvary klád poskakujících a klouzajících jako třísky v peřejích.

Dříví prorazilo kryt nákladového prostoru číslo dvě.

Loď dosáhla nejvyššího bodu a zůstala tam viset, pak příď klesla rychlostí padající zdviže, která obrací žaludek. Zatímco se Jack díval, příď zmizela v údolí vlny, zalily ji tuny vody a pak zaplnily i příďovou palubu. Voda, jež se valila přes loď, byla lesklá a hladká. Rozdělila se do dvou proudů a její střední část vtekla do otevřeného náklaďového prostoru.

Tentokrát zůstala loď pod vodou po dobu, která se zdála věčností, než se začala s mocným úsilím zvedat. Nakonec se přece jen zvedla a uklidnila.

Jack si uvědomil, že loď získala novou oporu své stability. Srdce mu poskočilo nadějí. Velký objem vody, který právě vnikl do nákladového prostoru, bude působit jako přítěž a bude udržovat přední část trupu lodi hlouběji ve vodě. Pro loď buďe sice těžší pozvednout se z údolí vlny, ale přinejmenším bude snáze prořezávat čelní vlny.

Vtom přišla Jackovi na mysl hrozná véc. Pokud bude nákladový prostor naplněný jen zčásti, tak až se loď nakloní, nahromadí se voda a zbývající kmeny na jednu stranu. To by ji mohlo zcela převrátit. Nákladový prostor by mel být naplněný až po jícnové roubení, aby se takovému posunu hmotnosti zabránilo.

Vrátil se k telefonu, jehož sluchátko se volně houpalo na šňůře. „Vogele,“ zvolal.

„Ano.“

„Nákladový prostor číslo dvě byl proražen. Nabírá vodu.“

„Cítím to.“

„Dej tam VPŘED NA PŮL PÁRY. Musím namířit příď přímo do vln.“

Nečekal na odpověď. Vytáhl od pasu nůž, prošel kolem převodové skříně a odřízl šňůru z vlajek. Jakmile se kormidelní kolo osvobodilo, otočilo se rychle nalevo, protože vítr se opíral do lodi zpředu do pravoboku.

Zastavil kolo, přičemž ho rukojeti udeřily bolestně do rukou. Zavěsil se celou vahou na kolo a přetočil je doprava. Cítil, jak se palubou roznáší zesílený hukot parního stroje, cítil jak se Bengál zdvíhá na další vlnu. Ale loď poslouchala kormidlo a pomalu se otáčela.

Loď znovu náhle poklesla. Ale to již byl Bengál úplné otočený a upadl do údolí vlny bez náklonu. Hluboko se ponořil. Kormidelní kolo ztratilo na chvíli odpor, když část kormidla na okamžik trčela ven z vody a potom s těžkopádnou neohrabaností poklesla zpět.

V tom se zablýsklo v oknech můstku jasné bílé světlo. Bylo tak jasné, že než zmizelo, na pár sekund vrhlo uvnitř stíny.

Jack však viděl jeho silný kužel venku, jako paprsek matného slunečního světla prorážejícího deštěm. Zamířilo vedle středové nástavby a osvětlovalo levé pažení. Očima sledoval proud světla vzhůru. Tam! Červená a zelená blikající světla a jasně žlutě osvětlený kokpit vrtulníku.

Loď náhle vystoupila z deště a větru jako šedé strašidlo.

„Tady je,“ zvolal Jesse interkomem. Jeho slova ihned zopakoval muž u vrátku.

Anna se dívala na výškoměr. Zvedla rychle oči. Spatřila loď, osmnáct metrů pod sebou, jejíž celá přední část prorážela tuny vody. Chyběla jí poziční světla.

Pak světlo reflektoru Helixu přelétlo střední nástavbu a na okamžik se odrazilo od oken. Na palubě zahlédla něco, co vypadalo jako převalující se a rychle se otáčející klády.

Zírala dolů na loď a cítila jak se jí svírá hrdlo. Na lodi panoval chaos. A přesto se Anně zdálo, když pozorovala osamocenou šedou obrovskou hmotu tam dole bojovat s bouřlivým mořem, že vyzařuje temný, bolestný majestát.

Během několika sekund odnesl vítr vrtulník za loď a znovu nad otevřené moře. Vrcholky vln byly právě pod vzpěrami. Anna trochu zvedla stroj a zamířila zpět, zatímco Helix padal a vyskakoval, dokuď se jí nepoďařilo postavit ho přímo proti větru. Pomalu se probojovávali kupředu, dokud loď neměli znovu pod sebou, po pravé ruce.

Jesse již volal loď. Používal mezinárodní nouzovou frekvenci, kanál 16, a mluvil rychle anglicky: „Bengále, Bengále, tady je kubánská hlídka jedna čtyři čtyři. Slyšíte mě? Přepínám.“

Znovu a znovu opakoval volání, zatímco Anna se s námahou snažila udržet polohu. Náhle srazil klesavý proud vzduchu vrtulník dolů. Vzpěry kol se na okamžik dotkly hřebene vlny. Přidala plyn a vylétli vzhůru. Konec trupu, do kterého se opřel vítr, byl stržen dozaďu a stranou.

Loď stále neodpovídala.

Znovu se pokoušeli dostat až k lodi, tentokrát patnáct metrů nad hřebeny vln. Když zůstali na místě, ozvalo se rádio: „Kubánská jedna čtyři čtyři, tady je Watchdog. Zachytili jsme vaši depeši Bengálu. Budeme monitorovat, ale pokračujte. Přepínám.“

Jesse okamžitě potvrdil příjem. Watchdog byl krycí název USS Gettysburg. Znovu a znovu volal Bengál. Vracela se mu jen prázdnota s poruchami.

Anna očima stále přehlížela okolí a tělem reagovala okamžitě na síly působící na její letoun. Všimla si záblesků na lodním můstku. Je tam vůbec někdo? ptala se sama sebe. Nebo se ta loď pohybuje sama, jako robot naprogramovaný na zbrklou cestu do…

Něco ji napadlo. Poklepala Jessemu na rameno a zapjala interkom. „Třeba jim vysadilo rádio. Zkus reflektor a vysílej morseovkou.“

Perez vzrušeně přikývl. Vypnul všechna světla uvnitř i venku na Helixu, až na řídicí panel. Pak rychle vyslal stisky vypínače reflektoru signál v Q kódu: „QSL“ Přijímáte?

Opakoval jej třikrát.

Světla na můstku Bengálu se náhle rozsvítila, tři malé čtverečky žlutého světla skrz déšť. Zhasla. Znovu se rozsvěcovala a zhasínala: R… R Přijali jsme, co bylo vysláno.

„Máme ho!“ zvolal Perez.

Závan větru je odfoukl ze stabilizované polohy. Anna je ihned přivedla zpět. Poskakovala a motala se s vrtulníkem ve větru. Jesse zablikal další depeši: „QSO RDIO“ Můžete vysílat rádiem?

Nastala dlouhá pauza, než světla můstku zablikala: „N“ Ne.

Uprostřed syčení kotlů a hlubokého nepravidelného bušení parního stroje pracoval Vogel horečným tempem, poháněný strachem a jednoduchou úvahou, že když se tento stroj zastaví, on i Ashdown zahynou.

Periodické přílivy vody větracími průduchy pokračovaly. Na dolní podlaze strojovny sahala do výše lýtek a pumpy už nestačily. Přesto Vogel hlídal svědomitě regulátor a dával pozor na první zdvižení lodi, pokaždé když ji zastihla nová vlna.

Rychle přerušil, co právě dělal, a pádil k regulátoru, aby ubral páru, dokud trčel lodní šroub ven z vody. Potom pomalu vrátil stroj na čtyřicet otáček za minutu.

Loď byla dosud napájena elektřinou z rezervních dieselových generátorů. Na hlavním rozvodném panelu vyhořely všechny jističe, když se Bengál příliš naklonil a voda se přelila přes oba oddělovací transformátory. Vogel však věděl, že generátory mají omezenou kapacitu a budou-li příliš dlouho v provozu, vypnou se automaticky, aby se nepřebraly.

Vogel rychle přemostil transformátory na rozvodném panelu a zavedl elektřinu vyráběnou parní strojem rovnou do panelu. Bylo to riskantní opatření. Některé obvody se mohly přepálit a na ovládacích prvcích panelu se mohlo objevit nebezpečné napětí.

Ale hlavní lodní rozvody budou pod napětím. Znovu nahodil spínače. Světlo zablesklo a objevilo se pár jisker. Dieselové generátory se zastavily, což značilo, že hlavní zdroj proudu funguje.

Vogel ještě začal přečerpávat palivo do obou hloubkových nádrží číslo tři. Doufal, že by to mohlo vyrovnat hmotnost proraženého nákladového prostoru na přídi.

Když Ashdown obrátil příď přímo proti řadám vln, těžké, nevypočitatelné houpání lodi se trochu omezilo. Kolébavý pohyb lodi, i přes zatopený nákladový prostor a přečerpanou zátěž, byl hluboký a namáhavý. Jelikož se vítr opíral do lodi před jejím středem, docházelo k zřetelnému skluzu na závětrnou stranu.

Předchozí vibrace hlavní hřídele se také trochu zmenšily. Vogel ale nevěděl proč. Nahoře na válcích se však objevil problém. Žlaby křížových hlav prýštila hustá žlutá pěna, což znamenalo, že topná voda někde uniká do oleje a tím ohrožuje mazání stroje.

Vogel vylezl na druhou podlahu - přičemž se snažil nedívat na Peppera - a ručně začal mazat přední vodicí čepy. Nebyl však dost rychlý. Vrhl pohled na teploměry čepů, jejichž teplota pomalu stoupala.

Loď se znovu ponořila hluboko pod vodu. Ve strojovně to dunělo, jako kdyby se po stropě válely velké kameny. Když voda udeřila do komína, nastalo duté chvění. Náraz vody způsobil, že se paluba roztřásla, jako by jí procházely rádiové impulzy.

Vogel ztuhl. Kdyby komín povolil, celou strojovnu by zaplavila voda a kotle by byly vyřazeny.

Loď se však přece jen těmihle hrůzami prodírala.

Vrátil se ke své práci.

BÍLÝ DŮM 12.46 HODIN

„Máme spojení s Bengálem,“ ozval se Anin hlas. Zazněl z reproduktoru náhle ztichlou konferenční místností. Všichni se zarazili uprostřed pohybu a pouze jejich oči se stočily po jejím hlase. Signál byl překvapivě silný a jasný.

Anna po chvíli pokračovala: „Loď přímo pod námi. Rádio nefunguje. Komunikujeme…“

Zapraskala silná porucha. Přesto se nikdo ani nehnul.

„…neznámé.“ Na okamžik bylo slyšet zahřmění. Dodalo atmosféře v místnosti zlověstnou ozvěnu.

„Opakujte to,“ vykřikl prezident. „Řekněte to znovu. Přepínám.“

„Rádio na lodi nefunguje. Komunikujeme Morseovým kódem pomocí světla. Situace na palubě neznámá.“

„Přinejmenším někdo z té lodi jí odpovídá,“ řekl Rebeek.

„Požádejte ji o hodnotu atmosférického tlaku,“ řekla plukovnice Trautloffová prezidentovi. „Může jej vypočítat ze svého výškoměru.“

„Jaký je vnější tlak vzduchu? Přepínám,“ zavolal prezident.

„Sedm čtyři jedna čárka šest osm. Máte to?“

Prezident se otočil a podíval se přímo na plukovnici Trautloffovou. Lehce přikývla. Obrátil se zpět.

„Zaznamenali jsme si to. Ano, zkuste prosím zjistit, kdo kontroluje loď. Rozumíte? Přepínám.“

„Rozumím.“

Praskání přestalo. O chvíli později operátor z Norfolku oznámil, že kubánská pilotka přerušila vysílání.

Prezident se znovu obrátil na Trautloffovou. „No? Tak co si myslíte o tom údaji tlaku?“

„Je nižší než modelové výpočty NHS, pane,“ odpověděla. „Ale pořád se domnívám, že máme slušný čas, než klesne na spouštěcí úroveň.“

Slušný čas, hořce si pomyslel prezident s neklidem. Nebylo v tom ani trochu slušnosti. Začal znovu přecházet kolem stolu a hlavy sedících osob se otáčely, aby ho sledovaly.

Kapitán Hand přišel ke dveřím. Rebeek s ním chvíli tiše mluvil a pak se obrátil k prezidentovi. „Pane, před půl hodinou jedna televizní stanice v Houstonu oznámila, že získala nepotvrzenou zprávu o poškozené lodi u floridského pobřeží, která má na palubě aktivní nukleární bombu.“

Prezident se na něho zadíval. Svaly na čelistech se mu napjaly a zvedl hlavu ke stropu. „A sakra,“ zavrčel.

„Tak tohle se teď rozkřikne,“ řekl Santia, „a pěkně rychle.“

„Poraďte si s tím,“ vyštěkl prezident.

Santia tiše vzdychl, vstal a odešel.

Prezident se odmlčel a podíval se nahoru na předváděcí tabuli. Našel značku Winston-Salemu. „Rebecku, jaký je stav přípravy ponorky k palbě?“

Admirál okamžitě zvedl jeden z telefonů na stole. Mluvil asi minutu a pak odpověděl. „Provádějí nepřetržité palebné analýzy, pane.“

„Jak jsou daleko od cíle?“

„Devatenáct minut.“

Prezident zabručel a znovu začal chodit kolem stolu.

HOUSTON 13.47 HODIN

Přesně ve 12.04 přerušil Ken Stark z kanálu 4 každodenní polední vysílání Show Atulyho Griffithe, aby ohlásil, co mu řekl kolega z bowlingového týmu Virgil Gisler o lodi, která je někde venku na moři s nukleární bombou na palubě.

Jakmile domluvil s Gislerem, zavolal okamžitě stanici Pobřežní stráže v Port Bolivaru kvůli potvrzení. Nedostal se nikam. Pokusil se o to na velitelství Osmého okruhu, mluvil se dvěma důstojníky, ale rovněž nic nezjistil. Ale v jejich tónu vycítil jasné napětí. Ti chlápkové mají staženou prdel, pomyslel si.

Rozhodl se udělat prohlášení při přerušení vysílání, aby to vypadalo nabubřele, ale nicméně se jistil použitím výrazu „nepotvrzené“. Netrvalo dlouho a rozsvítily se telefonní linky. Ale většinou volaly starší dámy, které se ptaly, co se vlastně stane.

Stark byl nespokojený. Představoval si mnohem rozsáhlejší reakci. Zašel k velkému tónovanému oknu vysílacího studia a podíval se ven na Jacksonlee Avenue. Všechno se zdálo dokonale normální.

Po deseti minutách se začal ozývat telefonáty velkého kalibru, volající se sháněli konkrétně po něm. Vysocí funkcionáři ze CNN, CBS, ABC a Foxe - všichni chtěli znát podrobnosti, zdroje, důkazy.

Těšil se ze své náhlé důležitosti, ale hrál to dostatečně obezřetně. Dařilo se mu opatrně naznačovat, že informace opravdu pocházejí od Pobřežní stráže. Od koho konkrétně? ptali se ho. K čertu, odpovídal, všichni víte, že to nemohu prozradit.

Stark, který seděl u čerstvého šálku kávy a vesele mačkal knoflíky na telefonu, neměl ani ponětí o tom, že se obcí na pobřeží jižní Floridy začínají zmocňovat první křeče paniky.

Jack znovu přivazoval kormidelní kolo vlajkami a přitom pozoroval pravým předním oknem vrtulník, jeho bílou siluetu zdeformovanou dešťovou vodou stékající po skle. Visel ve vzduchu a blikal svým reflektorem jako létající talíř, který přilétl, aby zvědavé, opatrně studoval agónii tohoto obrovského pozemského artefaktu v moři.

Když bylo kormidelní kolo pevně připoutané, natáhl se Jack na rozvodnou skříň a vytáhl ze zásuvky můstkový reflektor. Byl těžký, vězel v mosazném pouzdře s rukojetí jako pistole. Jack jednou rukou objímal kormidelní sloupek a vyčkával.

Vrtulník zablikal: STATS?

Jack odpověděl, přičemž mu vypínač reflektoru hlasitě cvakal blízko obličeje: CPTN/CRW DED = 2 ABRD - Kapitán i posádka mrtví, na palubě 2 osoby.

Světlo na vrtulníku skoro na čtvrt minuty zhaslo, než se rozblikalo znovu: CFM TERORISTS ABRD - Potvrďte, zda máte na palubě teroristy.

Ashdown se zamračil a sklopil reflektor. Cože?

Rychle odvysílal: QSM - Opakujte vzkaz.

Ptali se na totéž.

Odpověděl: N- Ne.

Bengál nazvedla gigantická vlna. Viděl, jak se vrtulník vzdaluje. Loď se zvedla a poklesla, trup skřípal a praskal jako výstřely z pušek.

Když se znovu vyrovnala, Jack zíral nedočkavě z okna. Kde k sakru jste? Ale to už byl letoun zpět a zastavil se. Jeho reflektor začal spěšně vysílat.

Jack četl tečky a čárky, tentokrát plný text, žádné Q signály nebo zkratky. Zpráva mu způsobila husí kůži. Zněla: MÁTE NA PALUBĚ NUKLEÁRNÍ BOMBU.

Nechal letoun, aby to opakoval.

Udělal to a dodal: SPOUŠŤ NASTAVENA NA NEZNÁMÝ BAROMETRICKÝ TLAK.

Na okamžik byl příliš otřesený, aby reagoval. Potom si pomyslel. Ne, tohle nemůže být pravda. Kdo k čertu jsou tihle lidé?

Rozzlobeně pohlédl ven z okna a začal blikat: ID SLF/DTA SORCE - Identifikujte se a sdělte zdroj informace.

Následovala odpověď: CUBN PAT… DTA SORCE DE US NVY/ US PRES - Kubánská hlídka… Zdmi informace americké námořnictvo, prezident Spojených států.

Znovu ho přelil studený pot. Americké námořnictvo, prezident? Ježíši? Je to všechno lež? Ale proč? A potom mu začaly věci do sebe zapadat. O’Mallaugh a Džadíd. Džadídova útočná zbraň. Collinsova smrt. Plavba do centra hurikánu.

Panebože, panebože. Bylo to opravdu.

Vrtulník vysílal znovu: U NOW LOCATION BOMB? Víte, kde je bomba uložena?

N… N…N… N Ne, ne, ne, ne.

Loď náhle zahalila černá clona, když udeřil těžký poryv lijáku. Vrtulník zmizel. Jack zíral ven a dosud blikal. Záblesky jeho reflektoru ozařovaly můstek a vyvrtávaly mlhavou žlutou díru do dešťové stěny.

Hluboko v předním kolizním prostoru se steklo na pět centimetrů vody. Pronikala porušeným těsněním příklopu; kapala dolů skrz sklad lan a truhlářskou dílnu a dodávala ovzduší, zapáchajícímu rzí, přídech navlhlé juty a mokrého dříví.

Při každém kolébavém shybu lodi voda smáčela nádrž na olej a potrubí a přelévala se přes úhlový železný nosník, ke kterému byla připevněna bomba.

Omezeným prostorem neustále zněl ohlušující zvuk; dunivé nárazy moře do přídě, pádící, smrtící sykot vody, nekonečné výbušné praskání a hluboké úpění zápasící lodi.

Uvnitř byla neproniknutelná tma, až na jediné světélko, malou měkkou zář displeje na krytu bomby: 724,40.

Vogel držel telefon pevně u ucha a snažil se zachytit Ashdownova slova, řítící se jako rychlý, divoký vodopád: Nad námi je kubánský vrtulník. Na palubě máme jadernou bombu. Spouštěč je nastavený na nějaký barometrický tlak.

Srdce mu na okamžik poskočilo. Jaderná bomba? Přerušil Jacka. „Počkejte, počkejte. Je to pravďa?“

„Kubánci tvrdí, že to mají přímo od amerického námořnictva a prezidenta,“ řekl Jack. „Věřím jim. O’Mallaugh opravdu chtěl tu bombu nechat vybuchnout uvnitř bouře a kontaminovat celý ten proklatý hurikán radiací.“

Otřesený Vogel umlkl.

„Bomba může být kdekoli,“ pokračoval Ashdown. „Kristepane, my ji nikdy nedokážeme najít. Jen my dva. Nemůžeme…,“ hlas se mu zlomil.

Němcův mozek vířil. „Možná že nevybuchne,“ vyhrkl.

„I kdyby nevybuchla, námořnictvo nás bude muset potopit. To znamená rakety.“ Ve sluchátku nastalo ticho. Překryl je hluk lodi a moře.

Nakonec Jack dodal: „My mužem udělat jen jedinou věc. Potopit loď sami.“

„Ano,“ řekl Vogel otupěle.

„Na proražení otvorů ve dnu a stěnách není dost času. Musíme nechat vybuchnout kotle.

„Ano.“

„Jdu dolů.“

BÍLÝ DŮM 12.53 HODIN

Anna se ozvala znovu, signál byl jasný a jen chvílemi rušený poruchami statické elektřiny. „Kapitán a celá posádka s výjimkou dvou osob zahynuli.“

„Panebože,“ řekl Rebeek tiše. „Tam muselo dojít k pořádnému boji.“

Prezident na něho sykl, aby byl zticha.

„Osoba, se kterou komunikujeme, popírá vědomost o teroristech. Nezná umístění bomby. Poraďte, co dělat dál. Přepínám.“

Prezident zareagoval: „Prosím, zůstaňte v pohotovosti.“

„Potvrzuji. Zůstávám v pohotovosti.“

Prezident se obrátil, aby si prohlédl tváře u stolu. „Dobrá, přemýšlejme. Urychleme to, k čertu.“

Rebeek promluvil jako první: „Domnívám se, že bychom měli požádat muže na palubě, aby loď potopili.“

„Spáchali by sebevraždu.“

„Nikoli nezbytně, pane. Mohou se zachránit v jednom ze záchranných člunů nebo vorů, než se loď potopí.“ Pokrčil rameny. „A kromě toho, nemají jinou možnost. Zemřou v každém případě, tak či onak.“

Toto prohlášení se zjevně každého dotklo. Přestože celé hodiny měli co dělat s možností smrti milionů lidí, nutná a nevyhnutelná smrt těchto dvou konkrétních mužů je iritovala.

Prezident chvíli přemýšlel, rty pevně semknuté. „Jak by to udělali?“

„Otevřou nákladové jícny,“ odpověděl Rebeek. „Otevřou odvzdušňovací kohouty. Pustí kormidlo a nechají loď volně naklánět, až se zcela převrátí.“

„Zvládnou to jen dva muži?“

„Je to obtížná věc, ale možná ano, pane.“ Rebeek chvíli přemýšlel. „I kdyby se úplně převrátila, mohla by zůstat na hladině dost dlouhou dobu.“

Prezident něco zamumlal.

„Pak je tu ještě další možnost.“ řekl Rebeek. „ Winston-Salem stále zachycuje hluk šroubu. To znamená, že parní stroj Bengálu dosud pracuje. Kdyby nechali vybuchnout kotle, část trupu lodi by se roztrhla.“

„Jak dlouho by trvalo, než by se potopila?“

„Nikdo neví, pane. Kdyby byla díra dost velká, možná pár minut. Jestli ne, možná i hodiny.“

Prezident vrhl pohled na Trautloffovou a oba vědce. „Mohl by výbuch kotlů iniciovat výbuch bomby?“

„Ne pane,“ odpověděla plukovnice. „Tlakový výbuch je exploze. To znamená, že okolní tlak ve skutečnosti vzroste.“

Prezident přikývl a vrátil se k předváděcí tabuli. „Kolik zbývá času, než loď dorazí ke stěně oka?“

„Mluvil jsme s Norfolkem před dvěma minutami,“ řekl Rebeek. Odhadují, že přibližně hodinu čtyřicet minut. NHS souhlasí.“

„Je Anholt na drátě?“

„Ano, pane,“ ukázal Rebeek na jeden z telefonů.

Prezident zdvihl sluchátko. „Anholte?“

„Ano, pane?“

„Můžete odhadnout, jaký tlak bude v blízkosti lodi za čtyřicet pět minut?“

„Okamžik, pane,“ řekl Anholt. Uběhlo pět sekund. Osm. Ozval se znovu. „Odhaďujeme, že by to mělo být 734,06 mm, možná 731,52 mm.“

Možná.

„Děkuji vám.“ Prezident zavěsil a podíval se na admirála. „Jaká je doba letu střely z Winston-Salemu na cíl?“

Rebeek zvedl jiný telefon, chvíli hovořil a položil jej. „Šestnáct minut, dvacet osm sekund, pane, s určitým zpožděním, které způsobí přehrávání vyhledávacího modelu do řídicí jednotky Tomahawku. Přesný čas závisí na tom, kde vstoupí do cílového segmentu.“

Prezident sklopil hlavu, třel si usilovně tváře jako člověk, který se právě probudil z dlouhého spánku. Odmlčel se a opíral se bradou o špičky prstů.

„Jak hluboko je ponorka v této chvíli?“ zeptal se.

„Pravděpodobně sto dvacet metrů. To je ideální hloubka pro dosažení nejvyšší rychlosti.“

„Jak dlouho potrvá, aby dosáhla hloubky pro vypuštění střely?“

„S dokonale vycvičenou posádkou kolem tří minut k zastavení a zaujetí palebné pozice, pane. Dalších třicet sekund ke skutečnému vypuštění střely.“

Ostatní si vyměnili pohledy. Hodlá prezident takto hazardovat? Zůstával velice klidný, tichý a hleděl přímo před sebe.

„Pane?“ zeptal se Rebeek, „mám vydat rozkaz Winston-Salemu vystoupit na vypouštěn hloubku?“

„Zatím ne.“ Pomalu se obrátil k reproduktoru. „Ano, slyšíte mě? Přepínám.“

„Slyším, pane. Pokračujte.“

„Dejte těm mužům na palubě rozkaz, aby potopili Bengál. Mají na to čtyřicet pět minut. Nebo to uděláme my. Rozumíte? Přepínám.“

„Rozumím. Provedu. Buďte v pohotovosti.“

00:30

BENGÁL 13.00 HODIN ODPOLEDNE

Jack opustil můstek a nahlédl do mapovny, aby zkontroloval barometr, přišroubovaný k vnitřní příčce. Měkce zářil díky fenoménu zvanému barometrické světlo. Když tlak klesne velmi nízko a rtuť uvnitř trubice se silně otřásá, vytvoří se na skle karmínová zář. Způsobí, že vypadá jako rubínová tyčinka.

741, 17 mm.

Ashdownovi vytanula na mysli řada představ o výbuchu. Nanosekunda nukleárního záblesku zářící jako slunce. Teplota přesahující jakoukoli představivost. Pak už nic, jeho existence naprosto, absolutně skončena.

Ty představy mu způsobovaly pocit smutku, který všechno přehlušoval. Kvůli Pepperovi, mužstvu a Vogelovi i sobě samému. A kvůli Bengálu.

Zamiloval si jej, jak dokáže milovat loď jen námořník. Svůj domov, svůj obranný val proti velikému a někdy zlomyslnému moři. Bylo to pouto daleko překračující obyčejnou příchylnost. Svým způsobem bylo příbuzné oné hluboké, neurčité a nevyslovitelné potřebě mateřské ochrany, kterou v sobě nosí od narození každý člověk.

Tato loď bojovala dlouho a těžce za svůj život, za život jich všech. Její vyčerpané tělo se s úsilím drželo pohromadě a její srdce, parní stroj, dělalo všechno, aby nepřestávalo tlouci. Nyní bylo všechno naopak. Zatímco nejdřív se ji pokoušel zachránit, nyní ji musel zničit. Vlastníma rukama. Lámalo mu to srdce.

Natáhl se a laskavě se dotkl pažení, ucítil starou, chladnou ocel. „Sbohem, stařenko,“ řekl tiše.

Vrátil se na můstek. Kubánský vrtulník byl zpátky a zoufale signalizoval. Záblesky přicházely rychle a jasně. Jack popadl reflektor a přerušil je: BK. Break - Přerušte. QSN. Opakujte.

Záblesky se hned opakovaly. PRES ORDR U SINK SHIP - Prezident přikazuje, abyste loď potopili.

C… C Ano… ano.

U HVE 45 MIN//THN MISILE ATAK - Máte 45 minut, pak raketový útok.

Rakety. Ach jo, pomyslel si Jack.

Čtyřicet pět minut…

Uvažoval, proč námořnictvo dosud nezaútočilo. Chvíli přemýšlel. Rakety by možná mohly bombu spustit. Proto budou čekat a nejdřív zkusí, zda by on a Vogel nedokázali potopit loď sami.

Blikal reflektorem: WILL BLO BOILERS//OPN CRGO HATCHS - Necháme vybuchnout kotle a otevřeme nákladové prostory.

QSL… HW MUCH TIME? - Jak dlouho to potrvá?

CNT CNFRM - Nemohu říct.

WILL REMN FR RSCUE ATTMPT U - Počkáme, abychom se vás pokusili zachránit.

TU… SK - Děkuji, konec vysílání.

Zkontroloval upevnění kormidelního kola a zamířil do chodby. Tentokrát Džadídovo tělo vyplulo dveřmi ven, když je otevřel. Karikatura lidského těla, jako nějaká prázdná gumová kombinéza.

Vogel byl svlečený do pasu a pokožka se mu leskla potem a olejem. Stál právě na druhé podlaze, když se Ashdown dostal do strojovny.

Na okamžik poklekl Jack vedle Jeremiahova těla. Viděl, že Pepper zemřel na zlomeninu lebky. Krev mu vytekla očima, nosem i ušima. Pořád ještě kapala na mříž podlahy. Sňal mu australský zálesácký klobouk a zakryl mu jím obličej.

Potom beze slova slezli s Vogelem dolů na dolní podlahu strojovny. Stáli vedle sebe u regulátorového stolu. Jack se snažil překřičet hluk. „Kubánci říkají, že máme pětačtyřicet minut na to, abychom loď potopili. Potom začne námořnictvo pálit rakety.“

Vogel zamhouřil na okamžik oči, jako by se díval do slunce. Vážně přikývl.

„Kolik času je třeba, aby se tlak dostal na výbušnou úroveň?“ zeptal se Jack.

„Třicet, možná čtyřicet minut.“

„V pořádku.“ řekl. „Pustíme tady všechno a pak se přesuneme ďo nákladových prostorů. Musíme rozvázat lana držící náklad a uvolnit ty klády od lodi. Jinak ji udrží na hladině.“

Bengál zachytil další pořádnou čelní vlnu. Než Jack odešel z můstku, přivázal kormidlo tak, aby příď udržovala směr přímo na vychoď. Kďyž se paluba zvedala příkře vzhůru, oba muži se zachytili ďržaďel. Volnou rukou ubral Vogel páru.

Loď prořízla hřeben a sklonila se dolů. Všechno se roztřáslo, jako by trupem zmítalo zemětřesení. Nakonec se příď osvobodila a Bengál se vyrovnal, uhýbaje lehce doprava. Němec přidal páru.

Na sekundárním elektrickém panelu zapraskala záplava elektrických oblouků. Světla zhasla. Za pár sekund se rozběhl jeden z nouzových generátorů a světla se opět rozzářila a ustálila. Generátor začal vynechávat, kašlat a znovu se rozběhl. A pak se náhle zastavil.

Celá strojovna se ponořila do blikající tmy. Jediné světlo přicházelo od žluté záře okének ve dvířkách kotlů, která vrhala malé kruhy světla na lesknoucí se hladinu vody, a z měkkých, delikátních zelených výbojů statické elektřiny, která se perlila a poskakovala kolem pístových tyček a vybrání klik.

Oba muži zakleli.

Přestože světla zhasla, početná čerpadla kotlů a parního stroje i ventilátory pokračovaly v práci, jelikož dostávaly elektrický proud z hlavního rozvaděče přímo z generátoru parního stroje.

Vogel zatápal po baterce a za chvíli ji rozsvítil. Proud světla utvořil v temnotě mlhavý pruh. Brodili se k sekundárnímu rozvaděči.

Vogel přelétl světlem po jeho povrchu. Některé spínače byly ošklivě opálené. Vypnul jeden z nich a zase jej zapnul. Na sekundu se rozsvítila řada malých světel na druhé podlaze, a zase zhasla.

Vogel znovu vypnul a zapnul spínač. Levou rukou se dotýkal dalšího spínače a nastal výboj. Ten ho odhodil dozadu na Ashdowna a oba spadli do vody.

Jakmile se Vogel dotkl druhého spínače, ucítil Jack skrz vodu pálivý úder do svých nohou. Milion píchnutí špendlíkem mu proběhlo tělem. Na milisekundu se mu zdálo, že mu pukne srdce. Potom do něho narazilo Vogelovo bezvládné tělo.

Vstal, sotva popadl dech. Okamžitě ucítil zápach spáleného masa. Známý zápach mu připomněl Vietnam, hořící těla u cest v džungli. Vogelova ruka dosud svírala baterku. Její světlo skomíralo jako mlhavá hnědá šmouha pod vodou.

Sklonil se, aby si Němce prohlédl. Částečně ležel ve vodě. Celá levá strana jeho těla byla černá, pokožka zkroucená horkem, jako by z ní byly naráz vysáty všechny kapaliny. Také obličej měl spálený. Kůže kolem úst zmizela a zuby mu čněly ven jako z umrlčí hlavy.

Jack zaúpěl. Ježíši, to ne. Zavřel oči, zaklonil hlavu a zhluboka se nadechl. Za ním, v té blikající temnotě pokračovaly hřídele, potrubí a kliky ve svém nepřetržitém pravidelném pohybu.

Teď už zůstal úplně sám.

Někde na hranici Anina vědomí čekal skutečný strach, jako číhající vlčí smečka, jenž hledá mezeru v její koncentraci. Odháněla jej pryč tím, že se soustřeďovala na letoun.

Ona ani Jesse toho v posledních několika minutách moc nenamluvili. Oba byli bledí. Muž obsluhující vrátek, zcela promočený, přišel dopředu, podíval se beze slova na oba piloty a pak se vrátil zpátky.

Anna soustavně kontrolovala přístroje a zoufale se snažila předvídat pohyby vrtulníku. Cítila, že se bouře zhoršuje. Vrhla pohled na výškoměr. Ukazoval, že jsou ve výšce šedesáti metrů.

Jakmile tlak vzduchu klesne pod průměrný tlak při mořské hladině, 759,97 mm, výškoměr ukazuje větší výšku, než je skutečná. Když se jí prezident zeptal na tlak vzduchu, její výškoměr ukazoval více než tři sta metrů výšky. Když upravila indikátor výškoměru na skutečných patnáct metrů, ukázal se okamžitě v příslušném okénku skutečný tlak.

Znovu nastavila indikátor a přečetla si: 736,6 mm. Vrhla pohled na hodinky: 1.17. Tlak klesl o celých pět milimetrů během jednatřiceti minut! Zapnula interkom. „Jesse, jak jsme na tom s palivem?“

Už na to také myslel. „Jedna hodina padesát sedm minut při současném stupni spotřeby.“

Pak na Bengálu zhasla všechna světla. V téže chvíli je zastihl tmavý šedočerný poryv deště. Zcela ztratili vizuální kontakt. Anna pomalu zvedla Helix a zase ho zastavila.

Jesse se naklonil dopředu a soustředěně zíral předním oknem, z něhož ramínka stírače odhazovala záplavu vody.

Anna vypnula interkom a začala volat Gettysburg. Trvalo dvě minuty, než dostala čistý signál do Bílého domu.

„Z lodi oznámili, že mají v úmyslu nechat vybuchnout kotle a otevřít jícny nákladových prostorů. Nyní na ní zhasla všechna světla. Možná došlo k výpadku hlavního elektrického zdroje.“

„Uvedli časový odhad úplného potopení? Přepínám.“

„Negativní.“

„Jaký je u vás atmosférický tlak?“

„Sedm tři šest tečka šest. Přepínám.“

„Potvrzuji příjem. Budete schopná zachránit trosečníky? Přepínám.“

„Pokusím se, bude-li to možné. Nemám -.“

Signál náhle pohltily silné poruchy. Celá atmosféra kolem Helixu se rozzářila modrobílým bleskem, který trval několik sekund, a hrom kolem duněl jako dělostřelecká palba.

Letoun se prudce roztřásl. Po letmý okamžik přeskakovaly jako pavučiny mezi listy rotorů kobaltově modré elektrické výboje. Rozsvítila se dvě červená světélka pojistek. Jesse rychle zapnul spínače zpět.

Liják náhle ustal a stěrač okamžitě odstranil neprůhledný film deště. Ani ne třicet metrů přímo před nimi se objevil přední sloup jeřábu na Bengálu. Lodní příď se pod nimi zvedala vzhůru a vyhazovala vodní sprchu až na spodek trupu vrtulníku.

Se srdcem až v krku dupla Anna na plyn a zahnula ostře vpravo. Helix zachytil vítr a zvedl se. Lodní příď byla viditelná na velmi krátký okamžik, jak proráží hřeben vlny, zatímco špičky rotorů vrtulníku bičovaly vzduch pouhých pár metrů nad ní.

Několik sekund klouzali s větrem. Potom Anna s třesoucíma se rukama obrátila vrtulník zpět a probojovávala se k Bengálu.

Jack stál na topičském ochozu a zoufale se soustřeďoval. Představoval si v duchu strojovnu pobřežní nákladní lodi, na které sloužil, a obrázky z hodin strojnictví na námořní akademii se schématy parních strojů s trojnásobnou reciproční expanzí páry.

Věděl, že musí postupně provést určité kroky, aby kotle lodi nakonec vybuchly. A že všechny bezpečnostní systémy, které jsou záměrně zabudovány do parního stroje, musí vyřadit z provozu.

Postupně mu začaly krystalizovat záblesky vzpomínek. Trubkové systémy. Bezpečnostní zálohy. Údaje měřičů. Ano, ano! Horečně si je rýsoval v mysli, vědom si toho, že tam vzadu v temnějších zákoutích vědomí se skrývá strach.

Konečně byl připraven.

Nejprve se vrátil k hlavnímu regulátoru a snížil obrátky na třicet. To by mělo dávat lodi kormidelní rychlost a zároveň zabránit šroubu, aby se utrhl od hlavní hřídele, když se zvedá z vody.

Dále našel a otočil vzhůru klapku nuceného tahu. To okamžitě zvýšilo tlak paliva přicházejícího do kotlů. Zkontroloval parní ventily. Jehly začaly poskakovat rychleji.

Jeden po druhém ručně uzamkl všechny pojistné ventily parního potrubí, totéž udělal i u zpětného vedení kondenzátoru vratných linek. Potom vyšel na horní podlahu a uzamkl pojistné ventily na všech válcích a šoupátkových komorách.

Ještě byl nahoře, když Bengál narazil do zvláště vysoké čelní vlny. Jack ztuhl, když slyšel, jak prochází pod trupem. O pár sekund později se šroub rychle rozběhl, když se zvedl nad vodu.

To vyslalo mocnou vibraci do hlavní hřídele a do základové desky. Z ložisek se ozýval hluboký skřípot.

Když se loď znovu narovnala, spěchal Jack zpátky na dolní podlahu strojovny. Sehnul se, aby uzavřel všechny odvodňovací ventily dolních válců šoupátkových komor. Potom se vrátil k regulátoru a uzavřel jeho řídicí ventil, aby ani tudy nemohla unikat pára.

Jen taktak popadal dech z té námahy, nervy mu vibrovaly napětím, když se brodil topičskou uličkou a kontroloval měřiče tlaku páry a teploty. Na jejich skleněném povrchu byla neprůhledná vrstva sražené páry. Otřel ji.

Tlak: 21 kg/cm2. Teplota: 287 °C.

Zvedl baterku, zamířil proud světla vzhůru a sledoval parní trubky. Zapomněl někde na nějaký ventil? Prohlédl si kotle a panely, pak zaklonil hlavu, aby se podíval na síť trubek, které se křížily vysoko nad ním.

Na čele kotlů začala náhle blikat dvě červená varovná světla. Jack nakoukl vlevo. Oba kotle hučely a vydávaly zvuk jako voda protékající žlabem. Uvnitř byly parní trubky trozpálené do ruda. Otočil se a zkontroloval měřiče.

Tlak: 29.5 kg/cm2. Teplota 315,5 C. Na měřicím panelu něco zapískalo. Nebral to na zřetel. Místo toho se brodil sem a tam uličkou a chytal se podpěry měřícího panelu při každém zdvižení a poklesu lodi. Tělo bouřilo adrenalinem, který ho nutil ke stálému pohybu.

Tlak: 33.75 kg/cm2 Teplota: 363 °C. Uplynuly tři minuty. Pak čtyři. Tlak konečně dosáhl 35.15 kg/cm2. Jack okamžitě otevřel dolní ventil a začal zaplavovat podlahu. Cítil, jak se mu kolem nohou žene proud mořské vody.

Vrátil se k regulátorové stanici. Vogelovo tělo uvázlo mezi elektrickou skříní a zadní stranou schodiště. Chvíli na ně hleděl a pak vyšel po schodech.

Pepperovi spadl z obličeje australský klobouk. Jeho oči modré jako drozdí vajíčka zíraly prázdně vzhůru, jako dva knoflíky přišité na obličeji strašáka.

Jack vrátil klobouk na místo a šel dál. Stoupal po schodech. Rychleji a rychleji. Absolutní samota ho přemáhala, vysávala mu naději z duše. Zastavil se. Nepůjde to, pomyslel si. Je příliš pozdě.

Ale něco v něm odporovalo. Ne! Ještě ne. Pustil se znovu vzhůru po schodišti a bral tři schody naráz.

BÍLÝ DŮM

1:21 HODIN ODPOLEDNE

Věci na prezidenta dopadaly jako výstřely ze zálohy. Po Anině šokující zprávě o velkém poklesu tlaku v okolí lodi se na obličejích všech přítomných objevil mrzutý výraz. Anholt potvrdil, že jeho modely rovněž ukazují prudší pokles v tlakových pásmech bouře.

„Dobrá, alespoň začali s potápěním lodi,“ řekl prezident, chytaje se zlomků naděje. Očima přeskočil k Rebeckovi.

„Sakra, přece musíte mít nějakou představu, jak dlouho to nějaké lodi trvá, než se potopí, když vybuchnou kotle.“

Rebeek pokrčil bezmocně rameny. „Lituji, pane. Jak jsem už říkal, mohla by se potopit během pár minut. Zejména kdyby se její náklad začal pohybovat. Nebo by mohla zůstat celé hodiny na hladině. Musíme se spolehnout na Anino pozorování a čekat, až nám řekne, co se tam děje.“

„Tak ji znovu zavolejte.“

„Ano, pane.“

V té chvíli se vrátil ministr obrany Gilliland. Pokoušel se navázat kontakt s Castrem. Jako všichni ostatní byl v košili s krátkými rukávy a pod pažemi měl mapy od potu.

Prezident na něho vrhl tázavý pohled.

Gilliland zavrtěl hlavou. „Nic, pane. Buď s vámi Castro nechce mluvit, nebo ho jeho ministři úmyslně blokují. Simon se pokusil dokonce promluvit s jeho bratrem Raulem. Neuspěl.“

„Dobrá, tak se tedy na toho lumpa vykašlete,“ pronesl prezident rozzlobeně. „Stejně nebudeme rakety z jeho vrtulníku potřebovat.“

„Ale je tu ještě něco jiného,“ řekl Gilliland. „A to nevypadá vůbec dobře. Langley získalo zprávy ze dvou nezávislých pramenů na Kubě, které tvrdí, že Castro zahájil realizaci operace Krvavý meč.“

Scénář operace Krvavý meč byl americké rozvědce již dlouho znám. Prezident i admirál Rebeek zakleli.

Gilliland pokračoval: „Tyto prameny také říkají, že se zdá, že kubánské útočné bombardéry Tu-16 Badger jsou přinejmenším na dvou základnách, Campo Libertad a San Julian opatřovány výzbrojí.“ Sekretář zavrtěl hlavou. „Kdyby ta bomba vybuchla blízko u pobřeží Kuby, ten lotr by pravděpodobně vyslal ty Badgery.“

Prezident se rychle otočil na Rebecka. „Máme čas, abychom dostali obě skupiny letadlových lodí zpět do Mexického zálivu?“

„Ano, pane. A domnívám se, že bychom měli uvést všechno kolem zálivu a na jižním Atlantickém pobřeží do stavu dvouminutového poplachu.“

„Udělejte to.“

Rebeek vyběhl ven.

Prezident zase začal přecházet sem a tam se zkříženýma rukama a náhle si uvědomil ledový vzduch vháněný klimatizací. Jeden z telefonů zablikal.

Zvedl ho. „Ano?“

Ohlásil se mu Santia. „Vystopovali jsme tu televizní zprávu. Jeden bezvýznamný místní moderátor z kanálu 4. Nechce prozradit svůj zdroj, ale myslíme si, že je to někdo z houstonské letové kontroly.“

„Co se tam dole děje?“

„Telefonní ústředny na celé jižní Floridě jsou zahlcené. A státní dálniční policie i místní policie hlásí strašlivý nárůst dopravy severním směrem.“

„Panebože.“ Prezident se zhluboka nadechl a pak zase vydechl. „Můžeme očekávat skutečnou paniku?“

„Nemyslím. Alespoň doposud ne. Všichni se dívají na televizi, aby viděli, co vysílají velké sítě. Jejich šéfové se nám skutečně začínají tlačit do dveří. Phillips potí krev, aby je udržel v klidu.“

„Jak to vypadá s evakuací na východním pobřeží?“

„Věci zatím probíhají dobře. Ale začínají se šířit různé zvěsti.“

Prezident chvíli přemýšlel. „Dobře, řekni Phillipsovi, aby svolal tiskovku na půl třetí.“

Santia chvíli mlčel. „Není to příliš brzy?“

„O půl třetí.“

„V pořádku,“ odvětil Santia a zavěsil.

Prezident vrhl pohled na hodiny a zamračil se. Zapomněl, kdy přesně vydal svou pětačtyřicetiminutovou lhůtu. Obrátil se na Trautloffovou.

„Kolik zbývá času do termínu odpálení střely?“

„Dvacet jedna minuta, pane,“ odpověděla.

Jícen šachty do nákladového prostoru číslo pět byl černý jako díra do pekla.

Jack slézal dolů po žebříku se zhasnutou baterkou, a tak kolem sebe tápal po příčkách. Stěny jícnu byly slizké od sražené páry a rzivého povlaku. Odporně tu páchla špinavá voda, nafta a shnilé dřevo.

Zvuky bouře a nárazů Bengálu do řetězů vln, které naháněly strach, tady zněly dutě a tlumeně jako mocné hřmění vysoko v oblacích. Ale ozýval se tu i jiný zvuk, dunivý hukot, který se zdál být blízko a přicházel odněkud zdola.

Na dolním konci žebříku narazil Jack na vodu. Zaplnila dno šachty. Mořská voda, prosakující krytem hlavního jícnu, zřejmě zaplnila šachtu do výše třiceti centimetrů. Když nešla elektřina, čerpadla podpalubní vody nebyla k ničemu.

Lezl dál, dokud nestál úplně ve vodě. Tma byla černá jako smůla a voda připomínala řídkou želatinu. Otevřel dno šachty a podplaval do nákladového prostoru.

Voda byla přinejmenším tři metry hluboká. Rozsvítil baterku. Déšť v krytu otvoru na stropě se leskl, když procházel světelným proudem. Kolem Jacka plavaly pruhy rohoží a podkládací klíny.

V dusivém a provlhlém vzduchu zněl hukot silně. Jakoby slyšel zpomaleně přehrávaný bzukot milionu včel. Jack znal jeho původ. Klády ve vodě nabobtnaly a lana byla tak napjatá, že se chvěla jako struny.

Uvědomil si, že by bylo marné pokoušet se uvolnit lana, která poutala klády v nákladovém prostoru. A svým způsobem i nebezpečné. Kdyby se jedno lano uvolnilo, bude kolem sebe šlehat jako list pily, který se utrhl z krytu.

Vydal se nazpět k dutému sloupu šachty. Jako šlehnutí zazněla hlasitá rána. Jackovi naskočila husí kůže. Jedno z lan prasklo. Instinktivně se přitiskl ke sloupu šachty. Slyšel, jak lano tluče do sten nákladového prostoru.

A pak to začalo. Všude kolem se rozléhalo dunění. Jak se loď zdvihala a klesala, přetrhalo se více lan. Druhý balík klád narazil dopředu do přepážky, která oddělovala tento nákladový prostor od prostoru číslo čtyři. Jack cítil, jak se šachta někde nad ním láme.

Ocitl se v pasti.

Na okamžik se jeho myšlenky někam vzdálily, pak se vrátily. Ale počkat, počkat. Jako zázrakem si vzpomněl, že existuje malý nouzový průlez v příčné přepážce, který vede do nákladového prostoru číslo čtyři.

Nadechl se, jak nejvíc mohl, potopil se a doplaval pod dolní část žebříku. O chvíli později narazil ramenem do příčky. Upadla mu baterka. Ve smolné temnotě viděl, jak se otáčí a padá dolů.

Poslepu hmatal podél příčky, aby našel západku dvířek. Dorazil ke vzpěře. Potopil se až k podlaze a pustil se zpět. Tady! Konečně našel západku.

Pokoušel se ji odstrčit, ale byla pevně zajištěná. Nakonec se mu ji povedlo otočit proti směru hodinových ručiček. Ve vodě se ozvaly nárazy a hrůzostrašný skřípot, když se klády řítily kolem. Strach mu sevřel hrdlo. Plíce volaly po vzduchu.

Zatáhl za dvířka. Těsnění bylo zalepené. Panebože, pomyslel si zoufale. Je na druhé straně příčky dost vody, aby mu tlak dovolil průlez otevřít?

Opřel se nohama a zatáhl. Otevřel to! Odrazil se nohama, udělal přemet a vrhl se průlezem do nákladového prostoru číslo čtyři.

Dole ve strojovně žhnul vzduch horkem a byl nasycený vlhkostí. Pokaždé když se loď zvedla, voda na podlaze ustoupila z uličky. Když se Bengál zastavil a klesal dolů, voda se řítila znovu kupředu, narážela do rozvodné desky a přední příčky jako vlny do vlnolamu. Část vody zalila čelní stěny kotlů, kde se přehřála a okamžitě se přeměnila v páru.

Hukot kotlů dosáhl tónu tryskových motorů. Barva světla, vycházejícího z okének ve dvířkách kotlů, se změnila z citrónově žluté na čistě bílou.

Tlak: 46.75 kg/cm2. Teplota 376.6 °C.

Vnitřek kotlů připomínal kus slunce, které svým divokým bílým žárem všechno oslepuje. Palivo, vtékající do sběrných komor, dosahovalo výbušné teploty a dlouhé úzké potrubí připomínalo skoro roztěká jící ocel, která právě vyšla ze stroje na válcování drátů. Dokonce i základová deska a žárovzdorná vyzdívka byly jasně rudé.

Na konci topičské uličky se náhle zablesklo. Pod bubnem napájecího čerpadla vypukl oheň. Olej a tuk extrahované z kondenzátu byly tak horké, že se samovolně vzňaly, když se setkaly v extrakčních lapačích se vzduchem. Plameny vrhaly tančící stíny naproti na kolony kondenzátorů a na horní rošt.

Ozval se syčivý tlukot. Hlavní kondenzátor ztrácel sání. Hladina ve vodoznaku kotle okamžitě poklesla na polovinu. Trubky a plechy koruny kotlů se začaly tavit.

Tlak: 58.5 kg/cm2. Teplota 416 °C.

O minutu později kotle vybuchly.

Došlo k ohlušující explozi a následoval jasně bílý záblesk. Části kotlů narazily do příček a potrubí hlavní strojovny. Zazněly praskavé zvuky trhajících se plechů trupu. Malé kusy kovu svištěly vzduchem a létaly různými směry.

Ozvalo se hrozivé, mocné syčení a pak tryskající, explozivní řev vybuchujícího gejzíru. Poté došlo ke druhé, mocnější explozi, když se voda setkala s rozlámanými, přehřátými pozůstatky kotle.

V té chvíli se loď naklonila na pravobok, neboť výbuch vyrval v její levé straně velikou díru.

BÍLÝ DŮM 1.48 ODPOLEDNE

O tři minuty později uplynula stanovená lhůta.

Prezident zíral vzhůru na nástěnné hodiny, jak vteřiny ubíhají. Narůstal v něm pocit prázdnoty, jako by mu byla část dechu vypumpovávána z plic.

Nakonec Rebeek pomalu vstal. „Pane?“ zeptal se. Ostatní se otočili v mlčenlivém očekávání.

Během předchozích dvaceti minut se operátorům Gettysburgu podařilo dvakrát obnovit spojení s Annou. Ale pokaždé byl signál značně nekvalitní. Dokázali zachytit jen části vět. Z nich byli schopni vydedukovat, že Bengál je dosud zcela schopen plavby.

Prezident jednou ostře přikývl. „Dejte ponorce rozkaz připravit se k odpálení rakety.“

Rebeek vstal.

O minutu později stanul ve dveřích kapitán Hand. „Pane prezidente?“

Prezident se odvrátil od hodin.

„Právě jsme dostali šifru ze SOSUS, pane,“ informoval ho Hand. „Jejich linka QA-4 zachytila povrchovou detonaci z Bengálu. Asi před třemi minutami.“

Prezidentova tvář lehce zbledla. Santia zvolal: „Ježíši, Tome!“

„Nebyla jaderná, pane,“ upřesnil rychle Hand. „Analyzovali ji jako pravděpodobný výbuch kotlů. Spousta exotermických složek. To znamená, že trup byl proražen. Nyní do ní může natéct voda.“

„Vpořádku,“ zvolal prezident. „Prodlužuji lhůtu o patnáct minut od této chvíle. Informujte admirála.“

„Ano, pane.“

Prezident se obrátil k lidem u stolu. V jejich očích se zračil nesmělý úsměv. „Možná že to ti hoši pořád ještě stihnou.“

„Modlím se za ně, jak nejvíc můžu,“ prohlásil Santia.

WINSTON-SALEM

Šedesát sekund po uplynutí prezidentovy lhůty se ozval reproduktor na velitelském stanovišti ponorky: Veliteli, tady sonar.“

„Velitel, co se děje?“

„Máme anomální signál, pane. Možná detonace. Azimut dva čtyři nula stupňů, vzdálenost dvacet čtyři kilometrů.“

Kapitán Vantrease vrhl pohled na svého zástupce. Detonace! Potom zavrtěl hlavou. „Nikoli jaderná. Jinak by naše přístroje vypadly ze spektra. Co si o tom myslíte?“

Delannis zabručel. „Třeba se loď potápí a voda se dostala ke kotlům.“

„Sonare, máte stále hluk lodního šroubu ze Sierry Dvě?“

„Negativní, pane. Šroub se zastavil.“

„Můžete identifikovat explozi kotle podle harmonického profilu?“

„Právě analyzujeme záznam, pane. Je možné, že bychom mohli získat slušný profil z osciloskopu.“

Před sedmatřiceti minutami vystoupila ponorka na sto dvacet metrů pod hladinu. Plula předtím v klidné vodě ve sto osmdesáti metrech. Tehdy velitelství přikázalo Vantreasovi pohotovost k možnému vypuštění střel. Od té doby se ponorka řítila mořem, zatímco její navigační skupina nepřetržitě rýsovala nové a nové dráhy taktické střely.

Sonarová hlídka stále zachycovala hradbu náhodných zvuků a v ní slabý a často mizející zvuk lodního šroubu Bengálu. Ve skutečnosti zachycovala zvuky, které vznikaly, když klády roztrhly kryt nákladového prostoru číslo dvě. Ale palubní počítač je nebyl schopen přesně klasifikovat.

Vantrease se obrátil a přistoupil k levému vynášecímu stolu. Směr k Bengálu souhlasil se směrem mocné detonace. Zíral na vynášecí tabuli. Ten zvuk musel vycházet z té lodi. Vrátil se pohledem zpět a sledoval záznam pohybu ponorky, vyznačený přerušovanou červenou čárou.

Pomyslel si, že v uplynulých devadesáti minutách urazili dlouhou cestu.

„Veliteli, tady sonar.“

„Mluvte.“

„Lituji, pane, ale ze záznamu signálu nemůžeme získat jednoznačnou definici.“

„V pořádku.“

Po půl minutě reproduktor znovu ožil: „Veliteli, rádio.“

„Velitel, rozumím.“

„Právě přichází další šifra, pane.“

„Až bude celá, přečtěte ji dešifrovanou.“

„Ano, pane.“

Konečně se reproduktor ozval: „Veliteli, zpráva zní: Vystupte na hloubku k výstřelu. Připravte dvě - opakuji dvě - taktické střely Tomahawk. Pohotovost k palbě.“

Vantrease se okamžitě otočil. „Pohotovost k výstupu na palebnou hloubku,“ vykřikl. „Ponořovací důstojník, jděte na hloubku jedna osm metrů, rychle.“

„Jedna osm metrů, rychle, provedu,“ opakoval důstojník. „Úhel na křídlech patnáct stupňů vzhůru.“

„Patnáct stupňů vzhůru, provedu,“ opakoval kormidelník křídel a otáčel řídicím kolem pomalu vzad. O chvíli později se paluba lehce naklonila.

Vantrease se natáhl pro mikrofon. „Hovoří kapitán. Jsme v situaci 1-SQ, raketový útvare.“ Vrátil mikrofon na místo a obrátil se ke konzole CCS-2 po své pravici. „Navigace, dejte mi šedesátisekundovou aktualizaci sekvenčního vypouštěcího plánu.“

„Šedesátisekundovou aktualizaci, provedu.“

„Zbraně, tady velitel. Pohotovost k iniciaci nastavení na vypouštěcích trubicích tři a pět. Pauza pro konečné naprogramování mise a rozkaz k palbě.“

„Veliteli, zde zbraně. Pohotovost na VT tři a pět, provedu.“

Na celém velitelském stanovišti muži zpozorněli více než obvykle, sklonili se nad své pracovní stoly a kontrolní přístroje. Kontrolní důstojníci procházeli pomalu mezi nimi.

Vantrease pohlédl znovu na mapový stůl a očima měřil vzdálenost mezi X a čtverečkem označujícím Sierru Dva. Jeho pohled byl tvrdý jako kámen.

Když Jack prolétl průlezem do nákladového prostoru číslo čtyři, byl odhozen tak daleko, že na hladině byl chvilku dezorientován. Zatápal kolem sebe a narazil do okraje klády.

Voda prosakující krytem pršela dolů v proudech. Zvenku zněl řev bouře a soustavné údery klád do přepážky. Potom slyšel, jak prorážejí průlezem.

Zevnitř zaslechl bzučení lan a praskání a bouchání klád, které dále nasávaly vodu. Zvuk se podobal větru vanoucímu borovým lesem a ohýbajícímu stromy.

Kolenem narazil do lana. Bylo horké od obrovského napětí. Sledoval je dolů ke dnu nákladového prostoru. Posunoval se od jednoho obvodového plechu ke druhému, až se nakonec dostal k přepážce a ke sloupové šachtě vedoucí na palubu.

Potopil se a vlezl do šachty. Chytil se příčky a začal po kymácejícím se žebříku spěšně šplhat na palubu.

Byl v půli cesty, když kotle vybuchly. Byl to tak silný otřes, až plechový plášť trupu zazvonil. O pár sekund později přišla druhá exploze, mnohem mocnější. Loď se naklonila ostře doprava, rychlým pohybem, který ji odklonil z kurzu. Jack se nárazem pustil. Sklouzl o několik příček dolů, než se mu podařilo znovu se zachytit.

Nakonec dorazil k palubnímu poklopu. Slyšel, jak se přes něj přelévá masa vody. Počkal pár sekund a pak vytáhl zástrčku a pokusil se poklop nazvednout. Dovnitř vrazila voda. Podařilo se mu poklop pootevřít jen o pár centimetrů. Další náraz vody poklop zcela otevřel. Voda se přes něj přelila a začala proudit do trupu. Jack se přitiskl k žebříku, zatímco příval se pokoušel stáhnout jeho tělo s sebou. Voda postupně opadala. Průlezem se protáhl ven a po čtyřech lezl po hlavní palubě. Vrhl pohled na záď.

Klády unášené přívalem vody tloukly do zadní nástavby a dělostřeleckého krytu. Dva blesky sjely z oblohy a hned za nimi zazněl hrom. Blesky ozářily téměř horizontální déšť ve stříbrných proudech, tvořených pěnícím se přívalem oceánu, jenž zářil jako sníh ve svitu měsíce.

S námahou se postavil na nohy a zamířil ke schodišti, které vedlo na člunovou palubu. Cítil, jak se loď začíná naklánět nalevo. Dorazil ke schodišti, pádil nahoru a přeběhl k levým dveřím. Chytil kliku, otevřel je a vrazil dovnitř.

Na choďbě bylo na třicet centimetrů vody. Ze dveří strojovny vycházel oblak páry a dýmu. Jack slyšel, jak se dovnitř valí mořská voda. Znělo to jako rychlá, mělká řeka v peřejích. Tu a tam se ozvala syčivá exploze, když se voda skrz těsnění dostala k horkým parním trubkám.

Obrátil se a zamířil k hlavní chodbě. Věděl, že se musí dostat k příďovým nákladovým prostorům a otevřít je. Sekundy kolem něho svištěly jako kousky dynamitu.

Kolik času mu ještě zbývá?

Na ohromující okamžik mu jeho mysl vykreslila obrázek střel, které jsou již na cestě. Jako přehradná raketová palba Vietkongu ve Vietnamu, kdy zarýval prsty do půdy, když naslouchal onomu srdce zastavujícímu svistu a kolísavému kvílení blížících se granátů těsně před jejich dopadem na cíl, než se roztřese půda při explozích následujících v přesných intervalech jedna za druhou…

Odehnal myšlenky a běžel dál.

Ze své polohy nad lodí se stali Anna a Jesse svědky druhého výbuchu kotlů. Zahlédli rychlý záblesk oranžově bílého světla a viditelný otřes lodi, k němuž došlo, když otvorem v levém boku trupu vyrazil velký oblak bílé páry s kousky kovu. Vítr páru zachytil a průchody na návětrné straně a rošty ji odfoukl dozadu, vzhůru kolem komínu, kde se stočila směrem vzad.

Viděli, jak na zadní palubě dlouhé černé klády létají ven z jícnu posledního nákladového prostoru. Vznášely se do vzduchu, jako by je poháněla výbušná síla. Pak se jich zmocnilo moře a skákající je hnalo přes palubu.

O chvíli později vykřikl Perez do interkomu: „Támhle je nějaký člověk.“

„Kde? Kde?“

Ukázal dolů a napravo. Anna ho nakonec spatřila také, jak vylézá z palubního jícnu. Měl trenýrky a žluté tričko. Zírala na něho. Až do tohoto okamžiku bylo jediným projevem života na téhle zatracené lodi blikající světlo. Nyní tam dole stála skutečná lidská bytost. Anna pozorovala, jak muž zmizel ve dveřích střední nástavby.

Jesse se pokusil dovolat na Gcttysburg. Od chvíle, kdy ztratili Bílý dům, zachycovali pouze rozptýlené zpětné vazby, útržky slov, dlouhé, kolísavé zvuky a náhlé výbuchy silných poruch.

Anna převzala volání. Opakovala dvakrát tutéž zprávu: „Watchdogu, Watchdogu, tady je Kubánský jedna čtyři čtyři. Kotle Bengálu vybuchly na levoboku. Dva nákladové prostory rovněž otevřeny. Loď se začíná naklánět, ale je dosud na hladině.“

Přepnula a naslouchala, zatímco Helix náhle povyskočil v nárazu odraženého poryvu větru, přicházejícího od zvedajícího se trupu lodi na pravoboku.

Odpovědi se nedočkala.

Ve středové nástavbě zamířil Jack přímo ke „dveřím na svobodu“. Říká se jim tak proto, že se otvírají na palubu, na niž se upevňuje nástupní můstek, když loď kotví v přístavu. Uvnitř za dveřmi byl malý záchod, vedle něho bocmanova komora. Z pod dveří záchodu proudila voda z toalety. Když vybuchly kotle, zpětný tlak zničil všechny kanalizační ventily.

Zkusil otevřít dveře do bocmanovy komory. Byly zamčené. Ošklivě zaklel a rozběhl se zpátky příčnou chodbou ke kuchyni na levoboku. Po kuchyni se povalovaly hrnce a rozbité lahve. Veliký kuchyňský sporák byl vytržen ze základů. V místnosti zapáchal butan.

Jack zadržel dech a otevřel dveře velké chladicí komory. Na dřevěné podlaze ležely velké kusy masa a celé zmrazené ryby. Našel, co hledal, a sice přihrádku velkých klíčů s otevřenými čelistmi, které se používaly k opravám kuchyňského kompresoru a kondenzátorů.

Popadl těžký, šedesát centimetrů dlouhý klíč. Vrátil se na chodbu a pádil zpět ke „dveřím na svobodu“.

Anna zapjala interkom. „Escalero, vidíš někoho?“

„Ne.

„K sakru.“

Opatrně posunula vrtulník trochu napravo, aby měla lepší výhled na horní paluby lodi. Nakloň Bengálu se zvětšoval. Již byla vidět čára ponoru.

Obrátila se a spatřila, že ji Perez pozoruje. „Už je po všem, Ano,“ řekl. „Měli bychom odsud vypadnout.“

„Ještě ne. Chci zachránit ty muže.“

„Ale teď je dokonce ani nevidím.“ Ne“

„INC.

Jesse zavrtěl hlavou a vrhl netrpělivý pohled na světla indikátoru radarového zaměření na obranném elektronickém panelu nad hlavou. Byla dvě, obě červená. Kdyby se rozblikalo to první, znamenalo by to, že přístroj zachytil vyhledávací radarový paprsek blížící se střely. Druhé světélko by se rozsvítilo, jakmile by se střela zaměřila na Helix.

Anna cítila, jak jí v hlavě i v konečcích prstů buší krev. Znovu zapnula interkom. „Escalero, připrav se na spuštění nosného postroje. Nemůžeme použít základnici, tak k němu přidej závaží. Možná jej vítr nezdvihne příliš vysoko.“

Escalera nepotvrdil rozkaz.

„Sakra, Tony, slyšel jsi?“

„Ano, poručíku.“

Vrhla pohled na Jesseho. Pořád se díval jinam. Náhle si uvědomila, jak černé a lesklé má vlasy. Bláznivá myšlenka. Otočila se a raději pozorovala loď.

Escalera se ozval: „Postroj připraven.“

„V pořádku, spusť asi deset metrů lana. Uvidíme, jak se to bude chovat ve větru.“

Vyčkávala a zírala ven na velký a nebezpečný komín Beiigulu, z odřeného kovu, pokrytý zažranými sazemi.

„Vítr postroj odfukuje téměř horizontálně,“ sdělil Escalera.

„Vytáhni jej a přidej zátěž.“

Uběhla minuta. Znovu si připomněla střely. Zahnala tu myšlenku pryč a zavolala. „Proč ti to tam vzadu sakra tak dlouho trvá?“

„Postroj připraven.“

„Spouštět.“

Podívala se dozadu a pokoušela se zahlédnout lano i postroj. Nešlo to. O něco později Escalera řekl: „Lano se odklání asi o čtyřicet stupňů.“

„V pořádku. Zůstaň v pohotovosti.“

Jack musel zatlačit celou svou vahou na „dveře na svobodu“, aby se otevřely. Protáhl se jimi a okamžitě se do něho plnou silou opřel vítr. Vzpíraje se proti němu, zkontroloval záďovou palubu.

Záď lodi ležela nízko ve vodě a moře se přelévalo přes pažení na levoboku na zadní nástavbu a dělostřelecký kryt. Téměř všechny klády z nákladového prostoru číslo pět zmizely. Tři zbývající se namačkaly pod záďový kryt.

V tom okamžiku začaly klády vylétat krytem jícnu nákladového prostoru číslo čtyři. Narážely do výložníků záďových jeřábů a podélných řetězových dopravníků a trhaly je. Další kláda vyrazila kryt otvoru a ten odplul na člunovou palubu.

Jack se otočil a probojovával se dopředu ochozem na závětrné straně. U žebříku na přední palubu si dřepl, když se další vlna valila od přídě a razila si cestu dozadu a vzhůru kolem zdviženého pažení na pravoboku a pak se přes něho přelila. Sklonil hlavu a zachytil se pevně žebříku, aby se ochránil před její nebezpečnou silou.

Konečně voda odtekla, a zanechala ho napůl udušeného s ústy plnými mořské vody. Uvědomil si, že blízko něho vydávají rotory vrtulníku silný klepavý zvuk. Podíval se vzhůru.

Letoun bojoval s větrem osmnáct metrů nad ním. Z pravých dveří viselo lano a nakloněné se zmítalo ve větru. Na jeho konci byl postroj a dvě závaží.

Obrátil se zpět k příďové palubě. Všechny výložníky a ráhna obou příďových jeřábů rovněž zmizely. Kolem hlavních rumpálů byla spletena změť řetězů a jeřábových lan. Když se paluba kolébala, z otevřeného nákladového prostoru číslo dvě vytékala voda.

Nakloněný proti větru se Jack došoural na rumpálovou plošinu na pravoboku, ležící za nákladovým prostorem číslo tři. Podíval se na jícnový kryt. Část plátěného potahu serval vítr a nechal prkna krytu holá.

Ale všech osm kovových svlaků, které je upevňovaly, nebylo tknutých. Svlak byl vlastně pěticentimetrový ocelový pás spojený uprostřed napínacím šroubem s maticí.

Jack cítil, jak se příď lodi rychle zvedá na další vlně, viděl, jak se vztyčuje nad příďovou palubu jako šedomodrá stěna, zjizvená poryvy větru.

Koutkem oka zachytil, jak helikoptéra nadskočila nahoru a stranou, právě když vlna spadla dolů na příďovou palubu. Na letmý okamžik úplně pokryla pěnou letoun a jeho rotory utvořily kadeře mlhy, jaké vznikají u dna strmého vodopádu.

Jack se musel přikrčit za rumpál, když se vodní proud řítil po palubě a převalil se přes něho. Kryt rumpálu ho trochu ochránil před největší silou proudící vody, ale malý zpětný proud jím přesto udeřil o skříň rumpálu.

Jakmile masa vody odtekla, Jack vyskočil a pustil se ke krytu číslo tři. Náraz větru ho srazil dolů a na vodním polštáři ho odfoukl až na pažení.

Podařilo se mu s námahou zvednout na kolena. Vítr ho ohlušoval a déšť mu bičoval temeno hlavy, ramena i nohy.

Vítr postupně zeslábl, a tak se Jack mohl doplazit k roubení krytu a vylézt na něj. Pomocí klíče začal uvolňovat první napínací matici. Mlátil do ní, zvedal ji a znovu mlátil. Šroub se začal uvolňovat.

V řevu větru uslyšel vracející se vrtulník.

BÍLÝ DŮM 14.06 HODIN ODPOLEDNE

V konferenční místnosti operačního střediska zavládlo naprosté ticho, když vypršela druhá lhůta. Každý čekal na prezidenta, aby to vyslovil. Nepříjemný pach z mnoha těl, která byla příliš dlouho vystavena stresu, zaplnil celý sál.

Prezident se pořád ještě procházel se sklopenou hlavou a rukama v kapsách. Tvářil se nepřítomně. Nakonec se zastavil před předváděcí tabulí a zůstal mlčky stát.

Zazvonil telefon. Santia ho popadl, poslouchal a pak řekl: „Přineste ten telex.“ Zavěsil. „Velitelství v Norfolku se podařilo přefiltrovat několik posledních vysílání z Kuby jedna čtyři čtyři.“

O chvíli později přišel do konferenční místnosti kapitán Hand a podal prezidentovi žlutý list papíru. Prezident si jej přečetl. Stálo na něm:

GMT060615ZSPT CINCOMLANTOP OPDES: DIOGENESE

INFO: TRANS D CUBN-144

WATCHDOGU… DOGU… KUB… JEDNA… ČTYŘI… KOTLE… VYBU… NÁKLADOVÉ PROSTORY… OTEVŘENY… NAKLÁNĚT NALEVO… UD… NA HLADINĚ

Prezident zíral na poslední slovo. Rengal se dosud držel nad vodou!

Podal list s telexem Rebeckovi. Admirál ho přelétl pohledem a postoupil ho Santiovi, který si ho také přečetl.

Santia sklesle pronesl: „Co se dá dělat, musíme vynést poslední kartu,“ řekl.

Prezident si strčil ruce zpět do kapes. Díval se do země. „Dejte Winston-Salemu okamžitě rozkaz k palbě,“ řekl tiše.

„Ano, pane,“ odpověděl Rebeek.

00:37

WINSTON-SALEM 14.07 HODIN ODPOLEDNE

Na velitelském stanovišti se ozvalo: „Velení, tady rádio. Přichází šifra, kapitáne.“

Vantrease nepříjemně svědilo pravé ucho. „Velitel, slyším. Přineste ji.“

O chvíli později přinesl spojovací důstojník šifru a podal ji Vantreasovi. Ten si ji přečetl. Skládala se ze tří skupin po třech písmenkách. Stále na ni zíral a řekl: „Důstojník ve službě, vyjmout autentizátor.“

„Provedu, pane.“

Delannis a navigační důstojník podporučík Parisi přistoupili k sejfu na pravoboku. Oba vytáhli klíč, aby jej otevřeli. Delannis vyňal dvě červené plastové karty, každou velikosti malé obálky. Jednu podal Parisimu. Vrátili se zpět k vynášecí tabuli, tam své karty roztrhli a otevřeli.

Parisi četl nahlas: „David-Cecilie-Tomáš… Mikuláš-Cecilie-Indie… Karel-Quebeck- Adam.“

Delannis řekl: „U mně souhlasí, pane.“

Vantrease: „Máme správně formulovaný rozkaz k odpálení střel.“

Ponořovací důstojník zvolal: „Pane, dosáhli jsme osmnácti metrů.“

„Velmi dobře,“ odtušil Vantrease. „Palubní důstojník, zaujmout a udržovat palebnou pozici označenou delta-jedna-tři.“

„Zaujmout a udržovat delta-jedna-tři, provedu.“

Řídicím prostorem zněly rozkazy a jejich potvrzení, zatímco motory definitivně naváděly Winston-Salem do palebné pozice delta-jedna-tři.

„Rakety, tady velitel. Dávám souhlas s aktivací obvodů.“

„Obvody aktivovány. Bílá světla rozsvícena.“

Vantrease se lehce pootočil k Delannisovi. „Výkonný důstojník, otevřít zapojovací klíč.“

„Provedu, pane.“

Zapojovací klíč byl uložen v odděleném sejfu. Delannis klíč vyzvedl a podal kapitánovi, který ho okamžitě zastrčil do krabičky vedle navigačních panelů. Když byl klíč zapojený, zkompletoval palebné obvody ponorky.

O sekundu později se ozvalo: „Veliteli, zde rakety. Máme zelená světla.“

Vantrease zvedl mikrofon: „Hovoří kapitán: Vyhlašuji situaci 1-SQ. Toto je bojové odpálení rakety.“

Pak předal mikrofon Delannisovi, který se představil a vše zopakoval. Celá posádka musela před výstřelem uslyšet a poznat hlas obou velících důstojníků.

Vantrease řekl: „Palubní důstojníku, určete pozici k zastavení.“

„Kapitáne, doporučuji, aby zastavení začalo za čtyřicet pět sekund.“

„Proveďte.“

„Provedu, pane. Kormidlo, zastavit ve čtyřiceti čtyřech sekundách.“

„Čtyřicet čtyři sekundy, provedu.“

„Všechno stát.“

„Navigační skupino, vložte existující plán operace CCS-2 do raket tři a pět,“ přikázal kapitán. Pravé ucho ho svědilo čím dál tím víc. Bojoval s nutkáním dotknout se ho.

O tři sekundy později: „Kapitáne, operační plány zcela vloženy do tři a pět.“

„Pohotovost k palbě.“

„Pohotovost k palbě, provedu.“

„Výstřel bude současný.“

Rozkaz byl předán a potvrzen důstojníkem řídícím střelbu. Ve zbraňovém oddělení zhasla všechna světla palebné sítě, až na určené střely číslo tři a pět.

„Rakety, zde velitel. Otevřít vnější dveře.“

„Otevřít vnější dveře, provedu.“ Za okamžik bylo slyšet: „Vnější dveře otevřeny a upevněny.“

„Pane,“ ozval se hloubkový důstojník, „povolení k zastavení na místě.“

„Všechno stát, stání na místě.“

„Všechno stát. Stání na místě iniciováno.“

Vantrease se podíval na chronometr nad konzolou CCS-2. Dvacet sekund do výstřelu.“

„Natlakovat trubice tři a pět.“

„Natlakovat tři a pět.“ Ozvalo se tiché syčení, když do vystřelovacích trubic Tomahawků pumpovali několik atmosfér vzduchu. „Trubice tři a pět na plném tlaku.“

Deset sekund…

„Pane, úplné zastavení na místě na delta-jedna-tři.“

Pět sekund…

Dvě…

„Rakety, tady kapitán. Máte souhlas k palbě.“

Ponorka sebou silně cukla, když startovací rakety obou Tomahawků spustily. Potom následoval vysoký tón uvolňujícího se tlaku.

„Veliteli, tady rakety. Čísla tři a pět simultánně odpálena. Přibližný čas k cíli čtrnáct minut, osm sekund.“

Vantrease řekl: „Výborně. Hlavní lodník, zaznamenejte čas výstřelu. Kormidlo, vpřed na třetinu. Pohotovost k vytažení antén.“

„Kupředu na jednu třetinu. Pohotovost k vytažení antén.“

„Vysílačka, tady kapitán. Oznamte COMSUBLANTu, že střely byly odpáleny. Čas k cíli čtrnáct minut plus.“

„Střely odpáleny, čtrnáct minut plus čas k cíli, provedu.“

Vantrease se podíval na Delannise a setkal se s jeho tmavýma očima.

Vyměnili si dlouhý pohled.

Ashdown uvolnil čtyři napínací matice na krytu nákladového prostoru číslo tři. Vítr zatím už odtrhl dvě desky. Ostatní klouzaly a posunovaly se pod svlaky a voda zatékala dolů do nákladového prostoru.

Seskočil z krytu a razil si cestu k nákladovému prostoru číslo jedna. Mezi závany větru Jack uslyšel zespodu úpění napjatých lan a hrozné dunění.

Kubánský vrtulník byl pořád nad ním. Nechtěl se na něj dívat možná proto, že si nechtěl připouštět jeho blízkost, která byla přesto tak daleko. Nechtěl myslet na svou spásu, která závisela na malém postroji zmítajícím se ve větru.

Zatímco pracoval, napadla ho scestná myšlenka. Člověk, který řídí tenhle krám, musí mít sakramentsky něco do sebe. Kdyby měl jen trochu rozumu, byl by už dávno pryč, prchal by před větrem.

Pustil se do druhé napínací matice. Zahltil ho nový poryv deště a kapky se odrážely od paluby. Jack dospěl během práce k nepříjemnému závěru, že pravděpodobně bude muset do vody, ať už ten vrtulník udělá cokoli. A nastane to proklatě brzy. Držet se bude moci jen kusů rohoží, jelikož všechny vory už odnesla voda.

Vrhl pohled ven na šedé rozbouřené moře. Bez plovací vesty by tam člověk dlouho nevydržel. A jestli raketa vybuchne, zatímco on bude ve vodě, výbuch by mu mohl polámat žebra dokonce i na vzdálenost tří set metrů. Kdyby zůstal blíž, stáhne ho loď dolů, až se bude potápět.

Převracel myšlenky kolem dokola a nakonec, aby se rozptýlil, se zaměřil na šroub, napínací matici a na bolest ve svém těle. Úmyslně nechávat tělo pocítit bolest, neboť bylo chráněno adrenalinovou imunitou. Svaly, kosti, kůže, to všechno mu připadalo horké a odřené od nárazů deště.

Skrz prkna krytu cítil údery dunící lodí. Voda, valící se ze strojovny, zřejmě pronikla do horní části středové nástavby a právě ji rozbíjela na kusy. Pak ucítil, že se blíží další vlna. Pohlédl nahoru a spatřil, jak se zdvihá jako pohybující se budova.

Záď Bengálu byla tak hluboko pod vodou, že její příď trčela vysoko ve větru, který s ní pomalu otáčel. Když vlna udeřila, narazila do přídě zleva.

Jack rychle opustil kryt a drápal se k základu předního stožáru. Dorazil k němu, když se vlna rozbila o trup a o nakloněnou palubu. Lavina bílé vody se k němu nezadržitelně blížila, praskala a řvala.

Zachytil se rychle základny obrovitého jeřábu a pevně se držel. Přílivová vlna hřměla, smýkala se a syčela všude kolem, až mu rvala ušní bubínky. Mohutný proud vody odtrhl Jackovy ruce od jeřábu. Cítil, jak se pohybuje legračními poskoky dozadu, létá přes jednotlivé předměty jako surfer přes skaliska. Potom do něčeho tvrdě narazil a spadl do poměrně klidné vody.

Kolem se rozprostírala šedočerná tma. Jack si uvědomil, že je v mezipalubí nákladového prostoru číslo dvě. Ale to skákání ho dezorientovalo. Kde je proboha hladina?

Mrskal sebou, uchvácen stejnou závratnou hrůzou jako té noci v Singapurské úžině. Krev oživená adrenalinem mu v tělesných tkáních jiskřila jako molekulární modré záblesky statické elektřiny.

Nakonec zahlédl silnější světlo, beztvarou mizející šeď. Odrazil se nohama směrem k němu a vyplul na hladinu poblíž zadního roubení jícnu.

Blízko uslyšel hluboké dunění. Klády v nákladovém prostoru číslo tři se uvolnily a daly se do pohybu. Ze všech sil plaval kupředu, přeplní jícen a opět skončil u základny obřího příďového jeřábu. Chytal se hlav šroubů a palubního zařízení. Dostal se k vrátku a tam se skrčil. Nedaleko se ozýval lodní zvon, nelibozvučný smutný zvuk, téměř neslyšitelný v poryvech větru.

Z jícnu nákladového prostoru číslo tři začaly vyletovat klády spolu s polámanými prkny a zkroucenými svlaky. Všechno padalo dolů a dozadu na čelo středové lodní nástavby. Pak hlavní masa klád vyrazila proraženým krytem. Klády skákaly a koulely se, jako by procházely vorovou propustí na řece.

Nad středovou nástavbou uviděl Jack vrtulník. Visel ve vzduchu přímo nad palubou horního můstku. Poskakoval a chvěl se. Proud vzduchu od jeho rotorů odháněl vodu z paluby a zábradlí. Zahlédl oba piloty, jak ho pozorují. Ve svých přílbách vypadali jako nějaký velký hmyz.

Napravo od Jacka se zablesklo a následovalo ostré zahřmění. Přes loď přelétl další poryv deště a řítící se kapky zazvonily o kov. Zatímco si zakrýval oči, snažil se udržovat helikoptéru v dohledu. Ale zmizela rnu v dešti.

Výboj blesku byl tak blízký, že Annu na pár sekund oslepil. V reakci na to zvedla Helix vzhůru. Okamžitě se ho zmocnil vítr a odfoukl jej od pravé strany lodi a zakryl tmavým, téměř černým lijákem.

Mierda! zoufale jí prolétlo hlavou. „Do prdele!“

Náhle si uvědomila únavu, která jí pronikala pažemi, rameny, rukama i prsty. Zdálo se, jako by zápasila s řídicími pákami hodiny a hodiny, propocená letecká kombinéza se jí lepila k sedadlu a ve vzduchu visel hutný zápach strachu a námahy.

Jesse se otočil a pohlédl na ni. „Vidělas ho?“

„Ano.“

„Myslel jsem, že ho odnesla ta vlna. Ostatní už musí být mrtví.“

Přikývla.

„Můžeme se přiblížit i bez ohledu na tamty stožáry?“ zeptal se Perez. „Příď se rychle zvedá.“

„Měli bychom to zkusit aspoň jednou.“

Jesse na ni zíral. Jeho hezké oči, které jako by patřily nějakému děvčeti, se přimhouřily obavami. Neřekl nic.

Anna pomalu otáčela hlavou a očima kontrolovala scénu.

Dole neviďěla nic než deštěm zamlžený oceán. Vrhla pohled na obrazovku radaru. Objevila se skvrna Bengálu. Loď se nacházela asi osm set metrů za nimi, v azimutu 104 stupně. Otočila strojem dokola, zamířila zpátky a snižovala výšku.

Znovu ji napadla myšlenka na blížící se raketové střely. Oči ji zalétly na světla indikátoru radarového zaměření. Ani jedno nesvítilo. Zamračila se. Proč se střely ještě neobjevily? Třeba vůbec nepřiletí. Tato naděje se rychle vypařila. Ne, určitě jsou již na cestě a provrtávají bouří své ohnivé tunely.

Prožila okamžik beznaděje. Už to nedokážu, pomyslela si. Nechci. Vrhla pohleď na Pereze a hledala mu v očích strach. Jestli tam skutečně bude, obrátí to a zamíří do jasného počasí.

Zírala ven z okna. Zavřela oči a nabrala plné plíce vzduchu. Vtom ji popadl vztek. Chci to dokázat. Prsty se jí znovu sevřely pevně kolem řídicí páky.

Přelétli znovu Bengál ve výši pětačtyřiceti metrů. Ležel pod nimi, dosud tak obrovský a přitom ubohý. Záďová paluba byla zcela zaplavena a trup se rýsoval pod vodou jako stín. Středová nástavba se ostře nakláněla nalevo a pažení bylo pod vodou. Celé i polámané klády byly rozházené na příďové palubě i venku v oceánu.

Pohled na příď Annu dojímal. Zdvihala se vzhůru, silné se chvěla a předváděla zrezivělou čáru ponoru a Plimsollovy značky na pravoboku. Jako by loď zoufale držela hlavu nad vodou i ve svém posledním záchvěvu života.

Ona i Perez spatřili toho muže ve stejnou chvíli. Dřepěl u nějakého zařízení a žlutá barva jeho trička se změnila v nedefinovatelnou směs, ve které převládala šedá.

Zaklikala interkomem. „Escalero, vidíš ho?“

„Ano.“

„Začni spouštět lano. Snaž se být přesný. Máme možná jediný pokus, než se loď potopí.“

Pustila Helix podél lodi, přímo proti převládajícímu větru. Potom začala pomalu, úzkostlivě klesat a dávkovala plyn tak, aby vítr nasunul letoun přímo nad příď. Escalera začal podávat hlášení o poloze.

Dvě minuty po vypálení oba Tomahawky prošly vnější stěnou bouře.

Vypálení proběhlo dokonale. Obě střely opustily čistě hladinu oceánu. Okamžitě se zažehly přídavné raketové motory a vyzvedly je podivně se chvějícím způsobem k obloze.

O pět sekund později, šest set metrů nad mořem, odpadly startovací motory spolu s kryty vstupních otvorů vzduchu. Zažehly se malé turboreaktivní motory střel.

Jejich vysílačky vyslaly okamžitě signály na satelit NavSat s požadavkem o určení polohy a výšky, na kterou se nastavily inerciální navigační jednotky. Pak se podle naprogramování z Winston-Salemu stočily na azimut 271 stupňů.

Obě se nyní pohybovaly rychlostí osm set kilometrů za hodinu, přibližně pětadvacet metrů od sebe. Jejich vysoce výbušné bojové hlavice o váze 220 kilogramů byly automaticky nařízeny na kontaktní detonaci.

Protože žádné dvě střely nemohou udržovat absolutně identický rychlostní režim vzhledem k drobným rozdílům v síle i v aerodynamických vlastnostech, začal Tomahawk číslo tři pomalu předhánět svého druha. Dvě minuty třicet sekund po proniknutí do stěny bouře byl už celých sto metrů před číslem pět.

Náhle prolétl úzkým, spirálovým gravitačním silovým polem. Tyto nenormální jevy jsou milisekundové poruchy obvyklé gravitace způsobované vysokofrekvenčními oscilacemi v rámci energetického komplexu hurikánu.

Automatický systém řízení střely číslo tři se začal hroutit. Soustavná aktualizace polohy ztrácela přesnost. O dvacet sekund později se střela odchýlila poněkud vlevo. Poziční chyby zmátly počítač inerciálního řízení. Ten se pokoušel obnovit původně naprogramovaný rozkaz.

Také údaje o výšce poskočily nahoru a indikovaly nesprávnou výšku střely nad hladinou - 109 metrů. Naváděcí systém se ještě jednou pokusil změnit směr a naklonil lehce kormidelní křidélka, aby střela sestoupila níže. O deset sekund později narazila na hladinu a její mohutný ohnivý výbuch vymrštil vodu šedesát metrů vysoko.

O čtyři sta metrů vpravo proletěl kolem Tomahawk číslo pět, který přesně dodržoval kurz.

BÍLÝ DŮM 14.15 HODIN ODPOLEDNE

Na předváděcí tabuli v konferenční místnosti se poloha střel zobrazovala malými oranžovými světly. Vedle pohybujících se světel byl digitální údaj času k cíli, který tam dodával počítač operačního střediska, přejímající čerstvé údaje o jejich letu přímo z počítačů atlantického velitelství ponorek v Norfolku.

Prezident pociťoval nevolnost způsobenou nezvratností svého rozhodnutí, když ho Rebeek informoval o odpálení obou střel. Potom se jejich světla objevila na tabuli a vyvolala prchavou vzpomínku. Léta na koleji. Pokerová utkání pozdě v noci. Vždycky prohrával.

Pak jedno oranžové světlo zhaslo.

Překvapeně zamrkal. „Co se to sakra děje?“ vykřikl. „Jedno ze světel na tabuli právě zhaslo.“

Od vypuštění střel udržoval Rebeek přímé telefonické spojení s Norfolkem. Nyní sklopil hlavu, naslouchal a pak řekl: „Čert aby to vzal.“ Vzhlédl. „Jeden z Tomahawků měl poruchu a vybuchl. SOSUS zachytil detonaci.

Sakra! pomyslel si prezident. Pravděpodobnost právě klesla na polovinu.

Pohlédl zpět na jediné oranžové světlo a pak dál mezi ně a značku Bengálu. „Kde je Anholt?“ vyštěkl. „Kdo má k čertu Anholta?“

„Mám ho na lince, pane,“ odpověděla plukovnice

Trautloffová.

„JaKé jsou údaje o tlaku na Bengálu?“

Plukovnice hovořila pár okamžiků a položila sluchátko. „Anholt říká, že mohou pouze odhadovat, pane. Ale domnívají se, že by měly být řádově 731,52 mm. Mají však velké obavy. Údaje naznačují, že v tom segmentu bouře klesá tlak mnohem rychleji, než se čekalo.“

Prezident pocítil, že se mu svírají vnitřnosti. Měl náhle bolestivé nutkání k močení. Nepamatoval si, kdy se mu to stalo naposled. Oči mu sklouzly na údaj o čase, který zbývá k cíli. Byl v sekundách a desetinách sekund.

480.3…480.2…480.1…

Má na to osm minut.

Rychle se otočil a zamířil do koupelny.

Bengál začal vyvrhovat krev svého života.

Když se při výbuchu otevřely usazovací nádrže a klády prorazily hloubkovou nádrž pod nákladovým prostorem číslo čtyři, začaly na hladinu podél levé strany lodi vytékat velké kaluže paliva Bunker C.

Pokaždé když vlna vnikla do středové nástavby, potřísnila kov povlakem ropy. Všechny opery, zábradlí a palubní stroje vypadaly, jako by byly ponořené do dehtu.

Ropa uhladila hladinu oceánu až sto metrů na levoboku. Když teď přicházely čelní vlny, byly zbavené bílé pěny a připomínaly tmavé a rozčeřené pohybující se stěny z černého hedvábí.

Ashdown, skrytý za vrátkem, si před každou vlnou chránil hlavu pažemi a měl pevně zavřené oči. Přesto ho pálily a ropa mu lezla do úst a krku. Pokrývala mu celé tělo.

Kdykoli mohl, vzhlédl nahoru, aby našel pozici vrtulníku. Právě se pro něho vracel. Jack si bedlivě prohlížel příďovou palubu a čnící přední stěžeň. Dostanou se k němu? A včas?

Z místa kde stál, pod sebou viděl celou délku lodi. Moře se již přelévalo přes člunovou a můstkovou palubu Bengálu na levé straně. Věděl, že v několika minutách se začne definitivně potápět.

Do přídě udeřila další vlna. Když odtékala, uviděl Jack břicho vrtulníku ve výšce patnáct metrů za sebou. Silný proud vzduchu od vrtulníku oďfukoval olejovou mlhu pryč z paluby. Lano a postroj visely venku a vítr je přibližoval.

Závaží postroje narazilo do bubnu vrátku. Okamžitě po něm skočil. Boty mu uklouzly na mastné poďlaze. Minul jej, přestože žlutý postroj byl tak blízko, že mohl vidět osnovu hustého nylonu. Jako popruhy na batohu ALICE H v armádě.

Závaží postroje narazilo do příďové zarážky, nadskočilo, přelétlo přes podpěru štítnice a zmizelo.

Vrtulník lehce poklesl a pak jej odfoukl vítr. Během několika sekund byl spolknut šedočernou oponou blížícího se silného nárazového větru s lijákem.

Jack sklopil hlavu a bezmocně zaklel, když se mu nad hlavou roztrhl šrapnel deště.

Anna klela také. Věděla, že se jim nepodařilo trosečníka vyzvednout. Na záchranném laně nepřibyla žádná váha. Klouzali divoce po větru a Perez veďle ní se vztekle udeřil pěstí do pravého stehna

Zaklapala interkomem. „Jak blízko byl?“

„Skoro to měl,“ odpověděl Escalera.

„Tak ještě jednou.“

„Panebože,“ hlesl Perez.

„Řekla jsem ještě jednou. Escalero, pozor. Tentokrát se zkusím přiblížit proti větru.“

Obrátila se s Helixem dokola a začali se pomalu, neodbytně probojovávat zpět k lodi. Déšť byl tak hustý,že to byly jen zlomky vteřin, kdy viděla dopředu. Šedý oceán byl velice blízko a najednou se před nimi objevila černá louže ropy a velká, tmavě matná silueta přídě Bengálu.

„Tam vzadu, jsi připraven?“ zvolala. „Jdeme na to.“

Jesse vedle ní kolébal hlavou ze strany na stranu zároveň se stěrači na okénkách, aby zachytil krátké okamžiky jasrjého výhledu za stírací lištou.

Lehce zvedla stroj. Tmavá trojúhelníková příď klesla a nakonec se jí ztratila z dohledu. Anna se podívala ven bočním oknem. Příď tam byla znovu a tak blízko, že se zdálo, že by na ni mohla rovnou vystoupit, na ten olejově černý kov.

„O tři metry výš,“ zavolal Escalera. „Výš, výš, k sakru, poručíku.“

Anna přidala plyn. Příď sklouzla pod operu levého kola helikoptéry. Nyní nezřetelně viděla obrysy nakloněné středové nástavby a komínu. A někde uprostřed přední stěžeň a křížové vzpěry.

„Kde je stěžeň?“ zařvala. „Nevidím ho.“

„Dole a vpravo,“ odpověděl Jesse. „Je to dobrý, je to dobrý.“

„Trochu vzhůru,“ volal Escalera. „Držte… pravé tady…

Anna zavřela oči, přitiskla ruce co nejpevněji k řídicí páce a tiskla ji a tiskla…

Voda nahromaděná v předním kolizním prostoru trupu se přelila od bomby k zadní příčce a částečně zaplavila žebřík.

Malé světélko spouštěcí jednotky dosud zářilo: 724,4 milimetru.

Během poslední hodiny okolní tlak v bouři drasticky poklesl až na 727,4 mm. Na této hodnotě se pak stabilizoval. Před třiceti minutami, v témže okamžiku, kdy Jack naposled provedl kontrolu kotlů, začal tlak znovu klesat.

726,9 mm…726,1 mm…

Klesal dál, přičemž průměrný pokles činil přibližně 0,25 mm každé čtyři minuty. Aneroid uvnitř spouštěcí jednotky spadl o dalšího čtvrt milimetru, na 724,9 mm.

Osm minut do výbuchu…

Z částečně ponořené střední nástavby Bengálu se do vody uvolňovaly velké zpěněné černé bubliny, když se zaplavovaly kapsy se zbytky vzduchu. Na příďovou palubu se z proražených nákladových prostorů vyvalila další voda a olej. Nádrže na palivo a zátěž pod podlahou nákladových prostorů se roztrhly v důsledku mohutného torzního efektu v lodním trupu, který byl vyvolán jeho zvětšujícím se zaplavením.

V řevu vichru a klepotu rotorů Helixu slyšel Jack z nákladových prostorů lodi zvuky prudce proudící vody. Zněly, jako když se ponorka zbavuje zátěže.

Momentální nakloň lodi byl přinejmenším padesát stupňů. Po několika sekundách se plechy paluby i obšívky otřásly podivným chvěním. Jako když se vyděšenému koni třesou slabiny.

Zatímco si chránil oči před vířícím malstrómem oleje zvednutého do vzduchu proudem vzduchu od vrtulníku, pozoroval, jak se k němu pomalu, nejistě přibližuje šlehající záchranné lano. Helix byl přímo nad ním a mohutně sebou třásl.

Celé tělo se mu chvělo mocným vzrušením. Cítil, vnímal, že přichází konec Bengálu. Teď už nešlo o minuty, ale o sekundy. Jacka náhle popadlo divoké nutkání vrhnout se přes pažení a skočit do moře.

Neudělal to. Bylo příliš pozdě. Nedokázal by plavat dost daleko, aby unikl mohutnému víru potápějící se lodi. Jack zahlédl závaží postroje, jak udeřilo do jednoho z navijáků podél kotevního řetězu na pravoboku klouzalo ke druhému, pak lehce nadskočilo a odlétlo z jeho dosahu.

Necelých čtyřicet kilometrů od lodi vstoupil Tomahawk číslo pět do svého modulového kvadrantu koncové vyhledávací fáze.

Jeho elektronický vyhledávací systém zapnul vlastní aktivní radar. Jelikož loď je za normálních okolností pohybující se objekt, nelze při výstřelu vložit absolutní údaje o cíli. Vyhledávací modul Tomahawku umožňuje, aby střela poznala cíl a zamířila se na néj sama.

Zapdčala série rychlých radarových zaměření. Cílová oblast je rozložena do řady stále se zmenšujících okének. Když systém nic nenajde v největším okénku, posune se do dalšího a pak do dalšího.

Tomahawk zachytil ve čtvrtém okénku signál odražený od lodi. Řídicí počítač upřesnil kurz, na který se střela okamžitě nastavila. Protože ji technici na ponorce naprogramovali na zásah v úrovni čáry ponoru, začala pomalu sestupovat.

Bengál se pomalu potápěl.

Záď šla dolů nejdříve a vyryla v moři dlouhou brázdu, když se její pohyb zrychloval. Nakláněla se nalevo, nejprve pomalu, potom rychleji a rychleji, dokud neležela zcela na boku. Najednou vylétla příď vzhůru z vody, když záď tlačila loď do vertikální polohy.

jack cítil, že se paluba začíná zdvihat. Horečně hledal něco, čeho by se zachytil. Nakonec sevřel prsty kolo rumpálu. Nohy mu uklouzly. Visel ve vzduchu, nakláněl se přes velké ozubené kolo vrátku a zíral podél dlouhého spádu ke středové nástavbě.

Všude kolem něho přehlušovaly řev větru mnohem silnější zvuky: hluboké dunění, úpěnlivé kvílení kroucené oceli, praskání, trhání, duté svištění vzduchu letícího chodbami. Na hladině se začaly objevovat trosky - sudy, korkové vesty, dřevěný nábytek, plechové umyvadlo.

Také praskla tři okna velitelského můstku a prázdnými rámy proudila dovnitř voda, která dosáhla rychle ke komínu a zaplavila ho. Ozvaly se tlumené exploze, protože voda zalila dosud horké větrací průduchy. Loď se těžkopádně pootočila, když se dostala téměř do svislé polohy.

Jack si uvědomil, že někde hluboko v hrudi sténá. Blábolil; zcela ho ochromil strach. Cítil, že jeho naděje je nulová, neboť loď se začala potápět.

Vyděšeně pohlédl vzhůru. Neviděl nic, jen rychle se pohybující mračna bouře a masivní trojúhelník přídě. Náhle se objevila zakřivená šmouha listů rotoru, za nimi oblý bílý nos přídě, kryt radaru a pak podpěry kol helikoptéry.

Zastavila se dvanáct metrů nad ním.

„Tady jsem,“ zaječel, „tady jsem.“

Vytáhl nohy nahoru, objal jimi tyč západky bubnu navijáku. Sunul se po něm a zachytil se pravobočního kotevního řetězu. Šplhal po něm a ruce od oleje mu klouzaly. Špičkami bot hledal otvory ve velkých článcích řetězu.

Chvění paluby a strojů se změnilo v mohutný třas. Otřesy se šířily od základů lodi příčnými i podélnými rámy a pažením. Špička přídě se zdvihala stále výš a výš, zatímco helikoptéra stoupala, aby jí unikla z dosahu a nedošlo ke kolizi.

Jack se dostal k zarážecímu klínu, kde se řetěz stáčel dolů do kotevní průvlačnice. Opřel se o klín nohou a vyskočil na sloup lodního zvonu. A odtud na vyhlídkovou plošinku.

Tělem mu pulzovala rozehřátá krev a poskytovala svalům nezvyklou sílu, když se šplhal na příďové pažení a zachytil se vzpěry na vlajkové žerdi. Postavil se na samou špičku přídě a rukama objímal žerď. Bičovala ho vichřice a vzduchový proud z Helixu.

Pohlédl dolů. Moře dostihlo nákladový prostor číslo dvě. Potápění Bengálu se zrychlovalo, neboť vzrůstající váha potopených částí stahovala loď do hlubin.

Jack zvedl hlavu a podíval se na vrtulník. Napravo od něho se zalesklo něco barevného. Asi šest metrů od něj se otáčel jako na kolotoči záchranný postroj.

O tři sekundy později ho udeřil do prsou.

Rychlý a jemný náraz řídicí páky a lehké pootočení letounu informovaly Annu o tom, že se Jack konečně zavěsil na záchranné lano.

„Je na laně?“ zaječela do mikrofonu. „Je pořád na laně?“

„Počkejte, počkejte,“ zvolal Escalera. Hlas měl překrytý hlukem větru, jak se vykláněl ven, aby viděl muže na přídi lodi. „Ano, teď už se zachytil. Nahoru.“

Anna přidala motorům pomalu plyn a stoupala přímo vzhůru. Vrtulník stoupal a houpal se jelikož mužova váha narušovala jeho vratkou stabilitu. Perez otáčel hlavou kolem a díval se dolů a dozadu.

Ostatní zvuky náhle přerušil varovný signál a červené světlo se rozblikalo.

Blížící se střela.

Anně se sevřelo srdce, Perez se k ní otočil. Okamžik zírali na světelný signál a pak si vyměnili vystrašené pohledy. Anna rychle zareagovala. Stiskla plyn na maximum a helikoptéra začala nabírat výšku.

O patnáct sekund později se rozezvučel druhý bzučák a světlo se rozblikalo. Střelci se právě zaměřila na Helix.

Jack to málem propásl. Když do něho narazil postroj, prostrčil jím pravou ruku a pevně ho stiskl ohbím lokte. Okamžité vylétl nad příď. Vítr uchopil jeho tělo a odfoukl ho pryč oď vlajkové žerďi, přímo proti čelní stěně vlny. Pohltila ho. Zoufale se držel. O sekundu později jím vlna smýkla o vlajkovou žerď.

Levou nohou mu projela ochromující bolest a rozšířila se až do slabin. Reflexivně se ohnul dopředu. Postroj mu sklouzl z ramene a pak se sunul dál po přeďloktí až k zápěstí.

Ještě než mu zcela vyklouzl, Jack ho zachytil a prostrčil jím druhou paži. Klátil se ve vzduchu a v noze mu začalo horečně cukat. Lano ho snad už definitivně zvedlo z přídě.

Oceán pod ním dosáhl k nákladovému prostoru číslo jedna. Další vlna odloupla plát betonu z dělostřeleckého postavení. Voďa vířila kolem zdvojeného krytu jícnu, pak vyrazila vzhůru přes plášť rumpálu.

Se závěrečným úderem, v syčivém varu vody černé jako nafta, sklouzla příď Bengálu pod hladinu. Její stín na okamžik připomínal poď hladinou útes a štíhlý, zdeformovaný vlajkový stožár se chvěl v ponořujícím se proudu.

Potom zmizel i stín a zůstal jen oceán.

Jack pozoroval tu zkázu a cítil, že ho bolí u srdce. Vtom začal postroj poskakovat a házet sebou, když se lano začalo navíjet. Jackovo tělo, větrem tlačené stranou, se otáčelo a naklánělo a déšť je bičoval horkými ranami. Kdesi daleko v bouři uslyšel kvílivý zvuk, vyjící jekot, jako úpění truchlící ženy.

Náhle jím lano trhlo silně vzhůru. Pohyb byl tak prudký, že mu málem vytrhl postroj z rukou. Helikoptéra se pohybovala ostře nalevo, zároveň stoupala a vlekla ho za sebou.

Čtyřicet sekund předtím Tomahawk číslo pět, vzdálený osm kilometrů od Bengálu, náhle ztratil určený cíl. Prostě zmizel.

Střela dosáhla optimální útočné výšky a řítila se tak nízko nad hladinou, že ji chvílemi hřebeny vln málem omývaly zespodu a svislé ocasní plochy prořezávaly vodu.

Vyhledávač okamžitě zúžil radarový paprsek a začal prohledávat cílovou zónu, aby obnovil zaměření. Odrazy okamžitě nalezly kovový objekt nad původním cílem. Vyhledávač se tedy zaměřil na něj.

Nový cíl začal náhle velkou rychlostí stoupat. Na okamžik byl řídicí počítač zmaten. Jeho program nebyl schopen sleďovat rychlost takového cíle. Z tohoto důvodu vydal počítač příkaz kormidelním plochám k nastavení maximálního stoupání.

Tomahawk se zvedl z hladiny, zamířil vzhůru a začal pronásledovat nový cíl.

Jacku Ashdownovi připadaly následující dvě minuty jako věčnost. Začal všechno vnímat zpomaleně. Všechno, kromě mocně tlukoucího srdce, které mu bušilo do vnitřního ucha.

Podíval se vzhůru. Visel čtyři a půl metru pod letounem. Skrz provazce deště viděl, jak se muž obsluhující naviják vrtulníku vyklání ze dveří s bezpečnostním postrojem kolem ramen a v přílbě se spuštěným štítem. Viděl i dolní část helikoptéry. Mohl dokonce rozeznat i nýty v jejím plášti, dvě šedé rakety, kolísání a protáčení jejích kol a dezén pneumatik.

Uslyšel i malou, ostrou explozi, po níž vylétl proud stříbrných proužků z otvoru před vzpěrou zadního kola. Proužky, které vířily a rozdělovaly se, okamžitě odfoukl vítr.

Jackovi ztuhlo celé tělo. Radarové pásky! To znamenalo, že se na vrtulník zaměřila střela a kubánský pilot provádí únikový manévr a klade falešnou radarovou stopu.

Lano se dále navíjelo. Slyšel zvuk otáčejícího se válce, který přenášelo kovové lano. Čas dosud probíhal s mučivou leností, zatímco Jack se otáčel nepřetržitě kolem dokola a oceán se rozléval na všechny strany a nedával žádný pocit výšky.

Ještě dva a půl metru…

Uslyšel ji dřív, než uviděl: podivné bzučení, které zašumělo skrz řev motorů vrtulníku. Střela mířila vzhůru a razila si cestu deštěm. Oblá špice a krátká křídla, dlouhé šedobílé těleso jako letící telegrafní sloup, čtyři kormidelní plochy - a za ním stopa, horká a lesknoucí se jako by byla skleněná.

Ach, Všemohoucí Bože, zaúpěla jeho mysl. Jack se pokusil šplhat po záchranném laně.

Tomahawk prosvištěl s jekotem svého tryskového motoru šest metrů pod ním.

Jack cítil, jak se přes něho přehnala turbulence způsobená pohybem střely, která odlétla do deště, a oranžový ovál její trysky zářil jako kontrolní okénko kotle. Viděl,jak se začíná obracet. O sekundu později oranžový oheň trysky zmizel v bouři.

Naviják se přestal otáčet. Jack vrhl pohled vzhůru. Téměř na dosah měl levé zadní kolo Helixu. Nad sebou viděl muže obsluhujícího naviják, jak křičí do mikrofonu. Potom volal na něho a něco ukazoval. Přitiskl si paže k hrudi a pak ukázal dolů.

Stále ještě křičel, když se helikoptéra náhle prudce propadla dolů. Jack byl vržen dozadu a vzhůru na kolo. Nohou mu projela bolest ostrá jako nůž. Visel tam a díval se dolů, jak se k němu blíží šedá zvířená hladina oceánu.

Těsně nad ní se vrtulník znovu zastavil a poskakoval nad hladinou jako žabka. Hřebeny vln uháněly těsně podjackovými botami nasáklými naftou.

Znovu zaslechl bzučení motoru střely. Otáčel hlavou. Kde k sakru je? Ve spěchu, který mu stlačil vnitřnosti dolů, vyrazil Helix po čisté vertikále vzhůru a jeho motory úpěly jako sirény.

Vzhůru do větru. Oceán se čím dál tím rychleji ztrácel. Pak se Tomahawk objevil tam dole, kde byli předtím. Jack uviděl, jak prolétává z jedné dešťové stěny do druhé.

O čtyři sekundy později se jasně zablesklo. Světlo ozářilo bouřkové mraky jako oranžový blesk. Kolem Jacka prolétla tlaková vlna, narazila do něho a omotala ho kolem podvozku jako kus hadru. A navíc způsobila, že helikoptéra nad ním poskočila. Slyšel, jak o sebe narážejí kovové předměty.

Naviják zase začal pracovat.

Metr padesát…

Metr…

Muž u navijáku ho zachytil. Strčil mu ruku pod paži a druhou do postroje. Jacka vyzvedl a vtáhl dovnitř letounu. Noha mu třeštila bolestí. Ucítil akrylový zápach nátěru vnitřku stroje a vnímal pravidelné vrčení motorů.

Mužovu tvář viděl rozmazaně. Křičel něco španělsky. Nerozuměl tomu. Ale to nevadilo.

Jack se na něho zasmál a vzal ho za ruku v obráceném stisku. Muž úsměv opětoval a přikývl. Pustili se. Kubánec natáhl Jackovi kolem ramen bezpečnostní popruhy a začal mu prohlížel nohu.

Měl ji horkou a opuchlou. Muž měl chladné prsty a pomalu a jemně jimi pohyboval. Jack zavřel oči a poslouchal pravidelný klepavý zvuk rotorů.

DOZVUKY

Sílící vlna hysterie v Mexickém zálivu a v jihovýchodních státech nedospěla k vrcholu.

Ve 14.37 odpoledne uspořádal prezident tiskovou konferenci. Stál již na pódiu, když mu Santia přinesl vzkaz z operačního střediska. Bengál šel ke dnu.

Vylíčil shromážděným novinářům a televizním kamerám celý průběh událostí. Konference trvala hodinu a půl. Příští den tato událost vytlačila z novin i televizního vysílání na celém světě všechny ostatní zprávy.

Hurikán dorazil nad pevninu v St. Augustine na Floridě přesně o dvacet dvě minuty dřív, než udávaly předpovědi NHS. Pohyboval se severním směrem a nakonec se vrátil nad moře u mysu Hatteras. Způsobil škody za miliony dolarů. Ale díky evakuaci nedošlo k jediné ztrátě na lidských životech.

Jen pár hodin poté, co hurikán přeletěl Bahamy, byli vysláni potápěči námořnictva, aby prohledali Bengál a našli rudou bombu. Vrak ležel v hloubce pětaosmdesáti metrů. Na dno narazila nejprve záď a náraz loď roztrhl až k nákladovému prostoru číslo čtyři. Mořské bakterie již zahájily svou zkázonosnou činnost na jeho kovovém povrchu.

Potápěči potřebovali dva dny na prozkoumání vraku a objevení bomby. Spouštěcí mechanismus dosud fungoval, avšak tlak vody převyšoval kalibrační rozpětí a jednotka byla vypnuta. Odečítací okénko ukazovalo nulu.

Další důkladné šetření rozvědek neprokázalo se stoprocentní jistotou spojení mezi Libyí a případem Bengál. Přesto prezident odsoudil Kaddáfího i teroristy obecně. OSN se malicherně hašteřila o sankcích. Nakonec všechno upadlo v zapomnění, když se objevila daleko naléhavější témata.

Americká média však nikdy prezidentovi neodpustila, že je nechal tak dlouho v nevědomosti. Opoziční členové Kongresu, kteří se soustředili na porušení ústavních práv států, rozpoutali proti jeho administrativě úplnou bouři. O dva roky později nebyl znovu zvolen.

Ale to je již budoucnost…

NEMOCNICE NEJSVĚTĚJŠlHO SRDCE MONTECRISTI, DOMINIKÁNSKÁ REPUBLIKA

4. ŘÍJNA

Ashdown mohl chodit i s nohou v sádře, která mu sahala do poloviny stehna, a s ocelovou výztuží nártu. Noha ho při chůzi nebolela, jen občas se i vsedě ozývala slabá bodavá bolest.

Ušel celou cestu až na hlavní verandu nemocnice. Venku bylo palčivé vedro a dveřmi se žaluziemi dovnitř pronikalo oslňující světlo. Vyšel ven, došel až k zábradlí a rozhlédl se po velkém trávníku nemocnice, povlovně se svažujícím ke kamenné zdi.

Na trávníku rostlo plno palisandrů. Všechny větve měly ulámané od hurikánu Emma. Ibišky, buganvílie a zázvorové keře vysázené kolem nemocnice byly vyrvány z kořenů a roztrhány na kusy. Kaluže stojaté vody se leskly ve výmolech příjezdové cesty k nemocnici.

Osm set metrů odtud se prostíral oceán. Za bouřlivého přílivu byl mléčně bílý, když slunce bránilo rozpoznat jeho barvu. Všude plavaly kmeny stromů, trosky a mrtví ptáci. Pláž byla rozbrázděná hlubokými stružkami. Několik malých lodí na moři sbíralo použitelné předměty.

Ashdown obešel roh verandy. Přímo pod jejím zábradlím, po cestičce kolem polámaných rozkvetlých keřů, tlačila ošetřovatelka starou ženu v kolečkovém křesle.

Jack se znovu zahleděl na moře. Cítil je, jeho hutnou, slanou, tropickou vůni lehce překrytou zatuchlým pachem zahnívající vegetace.

A tehdy si dovolil zavzpomínat na Carol a Jamie. Ochotně se mu zjevily. Pozoroval je v duchu, kráčel s nimi po křídově bílé pláži k moři, smál se s nimi.

Najednou si uvědomil, že se cosi změnilo. Ztratil pocit viny. Uvažoval o tom. Proč? A jak? Možná mu bude ještě chvíli trvat, než tuhle změnu plně pochopí. Ale teď, v tomto okamžiku věděl jen to, že už necítí vinu a že je nesmírně rád, že zůstal naživu.

„Vy jste Ashdown?“ ozval se za ním ženský hlas.

Otočil se. Byla hezká, tmavovlasá, s barvou pleti modelky z reklamy na opalovací mléko. Na levém rukávě čerstvě vyprané letecké kombinézy měla žlutý odznak kubánského námořnictva.

Kývl hlavou. „Vy jste ta pilotka?“ zeptal se.

V helikoptéře Annu neviděl. Když mu dal muž od navijáku injekci morfia, vyčerpáním upadl do hlubokého spánku, z něhož se probral až v sanitce.

Přistoupila k němu blíž. „Ano. Poručík Anna Castilová.“

Podívali se na sebe a pak se mlčky objali a přitiskli pevně k sobě. Jack ucítil lehkou karafiátovou vůni jejích vlasů.

Pustili se. Viděl, že má hluboké milé oči. „Děkuju vám,“ řekl.

„A já děkuju vám,“ odpověděla. „Spousta lidí je vám vděčná.“

Zahleděl se jí do obličeje a hltal ji očima. „Jste krásná.“

Trochu se začervenala. „Gracias.“

„Dnes ráno mi volal prezident. Jaká pocta.“

Anna přikývla. „Ano, mně volal taky. Nabídl mně i mé posádce politický azyl. I mé dceři Pilař. Přijali jsme jej.“

Potom se jí na čele objevila nepatrná vráska. Odvrátila zrak a zamyšleně pohlédla k oceánu.

„Mám z toho radost,“ řekl.

„Dékuju.“

„Kde je teď vaše dcera?“

„Na Kajmanských ostrovech. Zítra přiletí do Miami. Ubytujeme se obě u příbuzných.“ Otočila se k němu. „A co vy? Vrátíte se zase na moře?“

Rozesmál se. „Možná. Pokud mi Námořní komise nesebere licenci.“

Zatvářila se pohoršené. „Jak by vám něco takového mohli udělat? Po tom, co jste dokázal?“

Přestal se usmívat. „Vzbouřil jsem se jako důstojník.“

Podívala se mu přímo do očí. „Já taky.“

Dlouho na sebe hleděli a cosi nevyslovitelného mezi nimi zajiskřilo.

Nakonec to přerušil a řekl: „Rád bych někdy poznal vaši dceru.“

„Budu ráda, když se s ní seznámíte.“

„Víte co? Až se usadíte v Miami, pozvu vás obě na večeři.“

Po tváři jí přelétl čistý úsměv a celou ji prozářil. „To by bylo hezké.“

„Jak vás najdu?“

„Můj příbuzný se jmenuje Fernando Zámora. Bydlí v ulici Pico v jižním Miami.“

„Najdu si vás.“

Lehce se dotkla jeho ruky. „Tak na shledanou.“

„Na shledanou.“

Pozoroval ji, jak odchází, dokud nezmizela za rohem verandy. Stále ještě cítil její vůni. Udělal pár kroků, opřel se o zábradlí a začal o tom přemýšlet.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai