Blackout

Chris Ryan

Hodnocení:

95%

Štítky:

Thrillery

Podtitul: Ještě horší než útok 11. září v New Yorku Politický thriller, ve kterém se příslušník speciálních jednotek SAS snaží zabránit globálnímu teroristickému útoku. Hlavní hrdina Josh Harding, příslušník britských elitních SAS, působí v Afghánistánu u jednotky, jejímž cílem je likvidace nejvyšších vůdců hnutí Al Kájda. Jednoho dne se probudí na neznámém místě, postřelený a trpící amnézií. Postupně zjišťuje nejen svoji identitu, ale začíná se upamatovávat i na své poslání. Měl ochránit mladého hackera, který vymyslel geniální sotware, jímž může způsobit výpadek elektrické energie kdekoliv na celé planetě. Chlapci usilují o život nejen představitelé energetické společnosti, ale stává se terčem zájmu teroristických skupin.

JEŠTĚ HORŠÍ NEŽ ÚTOK 11. ZÁŘÍ V NEW YORKU

Blackout

Chris Ryan

Prolog

20. dubna. Noc

Teplý a vlhký noční vzduch s sebou nesl slabou vůni kosatců pokrývajících celou stráň. Josh Harding znehybněl. Pažbu ruské AN-třicítky si zapřel do tenkého plátěného šálu, který mu pokrýval ramena. Jak se soustředil na mířidla zbraně, zúžily se mu zorničky a kůže na tváři se mu napnula.

Asi třicetiletý muž s hustým černým plnovousem, kterého měl na mušce, se pohyboval pomalu a těžkopádně, jako někdo, kdo se po dlouhém a těžkém dnu těší do postele. Temnotu osvětlovaly řeřavé uhlíky z ohniště a vrhaly na malý tábor bledé odlesky světla. Díky tomu mohl Josh sledovat, jak se mezi stíny pohybují sem a tam nějací další lidé. Kašli na ně, řekl si a ještě víc napřel pozornost před sebe. Zaostřil zrak. Počkal, až se zbraň a cíl dostanou do dokonalé přímky. Pak začal tisknout spoušť.

Jedna kulka, pomyslel si Josh. Jedna jediná kulka – a lidská lebka je napadrť.

Na celém světě je jenom hrstka lidí, které může člověk zabít v naprostém vnitřním klidu, bez sebemenší pochybnosti či lítosti. Jedním z nich byl Chalíl Azim, jeden z pětice nejvyšších vůdců Al Kajdy a muž zodpovědný za přenesení teroristických zvěrstev do Británie.

Pohyb. Přes prostranství přebíhala nějaká žena, která teď právě zablokovala přímku Joshovy střely. Josh vyčkával. Kulka, kterou nabil svou AN-třicítku, byla z tvrzeného wolframu, smrtící slitiny vytvořené pro válečné účely. Dokáže prý zabít člověka, prolétnout jeho tělem – a ještě má dost síly proniknout do těla dalšího člověka a zabít ho taky. Tak to stálo v manuálu výrobce, pomyslel si Josh. Každý voják ale ví, že žádný přístroj nikdy nepracuje přesně tak, jak je psáno na krabici, ve které byl zabalený. Byla tu tím pádem pouhá naděje, že kulka by snad dokázala profičet tělem té ženy a pak se zavrtat do Azima. Nebylo to však vůbec jisté. Kost nebo i tenká tepna dokáže totiž vychýlit kulku z původní dráhy a neškodně ji nasměrovat do hlíny. A jakmile by už Josh jednou vystřelil, celý tábor by byl samozřejmě na nohou s vědomím, že tady nahoře v kopcích někdo je.

Kdybych si někdy otevřel atentátnické kurzy, řekl si pro sebe Josh, vím už teď, jaká by byla první lekce: Máte jen jeden výstřel. Musíte mít naprostou jistotu, že je to ten pravý.

Azim pokračoval v chůzi. Žena se však stále nacházela před ním, takže nadále blokovala trajektorii Joshovy palby. Kupředu procházeli dva po zuby ozbrojení muži a nyní už úplně zastínili Azima, který mezitím vešel do stanu. „Sakra,“ zabručel Josh, „je v hajzlu.“

Dal svému předloktí pohov a nechal zbraň klesnout k boku. Zklamaně přehlédl tábor. K Joshovu stanovišti se přiblížil Ašfaq Das-munší. „Stejně ho dostaneme,“ řekl.

Josh přikývl. Už tři měsíce stíhal Azima a Usámu bin Ládina po celé příhraniční oblasti, kde má Al Kajda stále své nejloajálnější stoupence a kam se její vůdcové nadále vracejí kvůli přeškolení a přezbrojení. Zde také plánují svá další zvěrstva. Od té doby, co byl před pěti lety přijat do pluku, měl před sebou nesnadné úkoly: Nejprve v Bosně, pak při útoku na Afghánistán a nakonec ve druhé irácké válce. Tohle nové poslání bylo však ze všech nejtěžší: Byl přeložen do zvláštní protiteroristické jednotky a poslán sem, na hranici mezi Afghánistánem a Pákistánem, s úkolem, který se dal právě tak snadno popsat jako těžko splnit: Vypátrat a popravit každého z vůdců Al Kajdy, kterého najde, ať to stojí jakékoliv finanční prostředky a ať je to jakkoli nebezpečné.

„Potřebujeme pomoc,“ řekl Josh, „zavolám základnu.“

Ašfaq přikývl. Už tři měsíce byli pořád spolu. Pěším pochodem, případně na motorce, obráželi všechny místní vesnice v okolí a žádali jejich obyvatele o informace, které by je mohly přivést k jejich cílům.

Josh věděl, že Ašfaq je žoldnéř, že to všechno dělá jen pro 500 dolarů denně, které za to bere, a že by se už klidně mohl vrátit do své vesnice a za ty prachy, které vydělal v průběhu uplynulých týdnů, by si tam mohl žít jako král.

Deset let vojákování ovšem Joshe poučilo, že žoldnéři jsou v bitvě zrovna tak dobří vojáci jako kdokoli jiný. Jestli někdo bojoval za bezpečí své země nebo pro bezpečí své peněženky, to nečinilo ohledně bojové síly v podstatě žádný rozdíl: Hlavní je, že voják ví, jak držet v ruce zbraň a jak hrát za tým. Jaké má k tomu vlastní motivy, na to se Josh nikdy neptal.

„Musíme si pospíšit,“ řekl Ašfaq, „v tom táboře nezůstanou dýl než tři hodiny. Nanejvýš čtyři.“

Josh znovu přelétl tábor pohledem. Napočítal asi tucet lidí, mezi nimiž byly nejméně dvě ženy. Oddíl takových šestatřiceti mužů by na jejich přepadení úplně stačil – za podmínky, že by byli skvěle vyzbrojení a vedení. Vytáhl satelitní telefon, obhlédl okolí, aby se ujistil, že jsou stále skryti cizím zrakům, a pak stiskl spojení.

„Co chcete, Hardingu?“ ozval se hlas Marka Brutona.

Základna se nacházela v Chostu, asi osmdesát mil odtud podél hranice. Sloužila jako hlavní stan britských a amerických jednotek, umístěných v zemi od té doby, co byl Afghánistán před několika lety obsazen. Josh byl sice na základně naposledy před třemi měsíci, běžně si tam však volal pro rozkazy.

„Našli jsme Azima,“ řekl Josh, „potřebuju posily, ať ho můžem oddělat.“

„Jaká je vaše pozice?“ houkl ze sluchátka Bruton.

V satelitním telefonu se hlas přenášel tak jasně, že se Joshovi zdálo, jako by Bruton seděl vedle něho. Ale na tom nesejde, kde je, pomyslel si Josh, aby zaplašil znervózňující dojem, kterým na něho hlas ze sluchátka působil. Ať zněl samolibě, sebevědomě nebo přímo arogantně, Joshovi to bylo jedno.

Josh udal své souřadnice. Uhnízdil se s Ašfaqem vysoko v horách na afghánské straně hranice, mezi kmenovými a válečnými náčelníky – warlordy, kteří neuznávali žádné právo ani vládu kromě své vlastní. Státní hranice tady nic neznamenaly. Každý kmen byl státem pro sebe.

„Zůstaňte, kde jste, Hardingu,“ řekl Bruton, „pošlu tam raketu, ať ten tábor zapálí. Pošlu jich pár, ať vyříděj ty, co zbudou, a pak pro vás pošlu Black Hawk, ať vás vyzvedne. Jasný?“

Josh sevřel v ruce satelitní motorolu 9500, napojenou na iridiový satelit pár mil nahoře v nebi, a cítil, jak mu tenký černý obal přístroje vibruje v sevřené pěsti. „Hledal jsem toho chlapa tady v horách tři měsíce,“ vypěnil Josh, „a nemůžu čekat na váš raketovej útok. Úplně stačí, když sem pošlete pár chlapů ve vrtulníku – a půjdeme a dostaneme ho.“

Chvíli bylo ticho. I kdyby byli tři tisíce mil od sebe, Josh by cítil Brutonovu nelibost. „Nikdo tady není od toho, abyste si na tom chlapovi vysloužil zatracenou medaili, Hardingu. Pošleme rakety. Teď seďte tam, kde kurva jste, a čekejte na cvalíky.“

„Ale…“

Z Joshových rtů splynulo jen tohle jedno slovo, zbytek věty Josh spolkl.

„To je sakra rozkaz, Hardingu. Jasný?“

„Nasměruju ten váš ohňostroj,“ odpověděl stroze.

Ukončil hovor a vypnul telefon. Deset let v armádě, z toho pět ve výsadkovém pluku, než se dostal sem, to Joshe naučilo, jak zvládat hněv nadřízených. Holka, se kterou kdysi chodil, mu k tomu dokonce jednou darovala knížku: Zhluboka dýchat, najít si pevný bod někde v nitru a soustředit se na pozitivní impulzy – a ještě plno dalších rad tam bylo, ale na ně už si nepamatoval. Ta holka mu dala kopačky, když jednou – jako obvykle – vyletěl z kůže, a tu knížku pak už nedočetl.

Ať napsal tu knížku kdokoli, určitě mu nikdy nepřišel do cesty takový blb se čtvrtkou mozku, jako byl Mark Bruton. Jinak by musel celou jednu kapitolu věnovat pouze jemu.

„Vůl,“ pronesl Josh pohrdavě k Ašfaqovi. „Bude sem střílet raketama a pak pro nás pošle vrtulník.“

„To může trvat hromadu hodin,“ odtušil Ašfaq.

Josh přikývl.

Přes Ašfaqovu tvář přelétl výraz zklamání. Joshovi bylo jasné, že jeho parťák je naštvaný, protože chtěl, aby už ta bitva byla konečně vyřízená. Za každého zajatého nebo zabitého exponenta Al Kajdy byla totiž vypsána odměna tisíc dolarů.

„Azim nikdy nespí dvě noci po sobě na stejném místě,“ řekl Ašfaq, „a taky nikdy nespí víc než pár hodin. Je pořád v pohybu – a proto taky pořád ještě žije.“ Odehnal komára, který usedl na jeho silný, úpravně zastřižený plnovous. „Možná nám to vyjde, možná ne. Uvidíme.“

Josh mrkl na hodinky. Bylo těsně po jedenácté v noci. Svítat začne tak kolem páté ráno. Dalo se předpokládat, že Azim to tam vyklidí kolem třetí. Tím pádem měla raketa ani ne čtyři hodiny času.

Josh poslal souřadnice svého postavení na základnu a pak si lehl na kamenitou zem. V uplynulých třech měsících si zvykl spát pod širým nebem a jeho kůže tím povážlivě zhrubla. Prašná vůně horských květin mu dokonce usnadňovala usínání. Za hodinku nebo dvě člověk vstane a je zrovna tak odpočatý a svěží, jako kdyby zrovna vylezl z tělocvičny.

Josh se podíval směrem ke hvězdám. Raketové údery nejsou v téhle válce nejlepší zbraní, řekl si v duchu. Vždyť to je jako válka robotů, a ne pořádný boj. Člověk by měl být ochotný snášet stejná rizika jako nepřítel. To znamená dát vlastní život všanc.

Joshovi se začaly zavírat oči. Motorola, kterou si připnul na opasek, byla nastavená k vibračnímu vyzvánění: Pár minut před raketovým úderem ho mají tím telefonem vzbudit. Dej si šlofíka, dokud můžeš, řekl si, nikdy nevíš, kdy se ti to zase poštěstí.

Procitl. Otočil se a koukl na hodinky. Bylo čtvrt na dvě v noci. Josh bleskově usedl. Zapřel si AN-třicítku do ramene a teleskopickým dalekohledem začal obhlížet tábor. Kromě siluety strážce nezaznamenal v táboře sebemenší známku pohybu.

Kde sakra jsou, pomyslel si Josh.

Vrhl pohled k nočnímu nebi. Hledal mezi mžikajícími hvězdami brázdu páry. Už viděl dost letících raket, aby je rozeznal: Letí vždy zlehka v nebi jako kačeny klouzající po hladině rybníka. Vyluzují přitom jen hluboké hrdelní vrčení. V Afghánistánu je to vlastně už samozřejmost, pomyslel si. Dyť je pozná i malý dítě.

Vytáhl motorolu a vyťukal číslo. „Co se děje?“ zeptal se.

„Seďte na místě, Hardingu,“ odpověděl z éteru Bruton. „Rakety budou připravený za chvíli.“

Josh vrhl pohled na tábor. „Tady to už dlouho nevydrží.“

„Jen klidně seďte, sakra,“ vybuchl Bruton, „ohňostroj začne včas.“

Josh vypnul telefon. Lehl si znovu na zem. Rakety válku nevyhrajou, řekl si. Líp by sme to vyřídili mečema a šavlema.

Josh si zkontroloval čas. Dvě patnáct. Měl pocit, že v táboře stoprocentně zaznamenal pohyb nějakého člověka. Chystají se to sbalit? uvažoval. Nebo je to jenom výměna noční stráže?

Ťukl na motorole stejné číslo jako předtím. „Tak kde jsou?“ dožadoval se.

„Menší poruchy na raketách,“ vysvětlil Bruton. „Jedna střela za dva miliony dolarů – to by člověk čekal, že mu to svinstvo dodají s funkčním startérem. Museli jsme si objednat jiný rakety od jedné z amerických ponorek v Indickým oceánu. Holt budeme mít trochu zpoždění.“

Josh si znovu lehl a pokusil se ještě trochu spát. Oči se mu zavřely, ale spánek nepřicházel. Josh byl vzteky bez sebe. Tři měsíce stopuju ty parchanty touhle divočinou. Tři měsíce mizernýho jídla, žádná hygiena a na spaní jen díry ve skalách. A teď, když jsem jednoho z těch hajzlů konečně nachytal, oni ho nechají, aby mi utekl zpod ruky.

Další hodina. Už je tři dvacet pět. V táboře se to zase hýbe. Strážce táhne vědra s vodou, která byla připnuta na vozidlech. Na umytí, řekl si Josh. Takže brzo pojedou.

„Už je nejvyšší čas,“ štěkl do telefonu.

„Klid,“ opáčil Bruton, „rakety jsou už ve vzduchu a vrtulník je taky na cestě. Připravte se na evakuaci. Přijedete a dáte si sprchu.“

Josh si stoupl na svah. Pozoroval strážného, jak připravuje lavor, vaří vodu a budí ostatní. Balej to, pomyslel si Josh. Umyjou se, dají si čaj a pojede se.

Vzhlédl k nebi. Jestli jsou ty rakety z ponorky, pak to budou řízené střely typu Raytheon Tomahawk. Jsou to podzvukové střely a mají rychlost asi pět set mil za hodinu. To je asi jako normální linkové letadlo. Jestli je vystřelili z ponorky v Indickém oceánu, tak teď zbývá do dopadu pořád takových deset minut.

Josh šlapal v kruhu pořád dokola, a ten kruh byl čím dál menší. Přes kopec začal vanout větřík a zašustil bílým hábitem, do kterého byl oblečen. Po třech měsících, kdy neměl k umytí než horský potok a ke spaní než jeskyni, přímo cítil, jak mu na těle visí špína. Sláva, za chvíli budu zpátky na základně, pomyslel si. Ale já tam nechci jít bez jednoho nebo dvou zářezů na opasku.

Nahmatal spoušť na své AN-třicítce. Pořád je tady naděje, že by je dokázal dostat sám. Riskovat Ašfaqův život, to by nebylo fér. Ten chlap je nakonec jenom nájemnou silou. Na pořádnou paseku v probouzejícím se táboře by stačil jeden muž s kulometem. Strážného mohl vyřídit jednou střelou hned odtud. Pak pár granátů, aby propukl zmatek. Pak rychle dolů, místní oděv nakonec má – a snad by je mohl dostat všechny dřív, než jim dojde, kdo po nich střílí.

Ne, řekl si. Na takovou souhru okolností nemůžeš spoléhat. To je sebevražda. A k slavnému činu by to mělo daleko.

„Slyšels něco?“ zašeptal k Ašfaqovi. Afghánec přikývl. „Startér motoru,“ odpověděl. „Ten bílej náklaďák. Odjíždí.“

Josh napjal zrak a uviděl, jak nějaký muž leze na sedadlo spolujezdce, druhý sedá za volant a startuje motor. Auto se rozjelo a mizelo po úbočí dolů.

Ten hajzl mu uniká.

Josh civěl skrz teleskop AN-třicítky. Jedna kulka, řekl si. Trefit se do pneumatiky a doufat, že se auto roztříská dole pod kopcem. Za zády teď zaslechl zcela odlišné vrčení. Byl to Tomahawk, který se blížil po nebi jako letadlo, ovšem tišeji a pomaleji. Zmáčkl spoušť.

Kulka se rozprskla o holou step. Auťák jel dál.

V následujícím okamžiku přelétl po nebi oslnivý záblesk. Tomahawk BGM 109 mohl být vyzbrojen buď tisícilibrovou vysoce explozivní bombou, používanou k ničení velkých cílů, případně k pronikání hlubokými bunkry, nebo tisíci librami kazetových bombiček, které pokropí tábor celými tucty malých smrtících výbušnin. Teď už Josh uviděl, že tahle střela má na nose přimontovaný právě ten náklad kazetových bombiček, protože nyní začaly ty bombičky uvolňovat od rakety jako slavnostní konfety. Na tábor vzápětí dopadla sprška bomb a ohnivá koule, která nabírala na síle, začala pohlcovat všechno v dosahu. Josh slyšel jeden po druhém výbuchy kazet v údolí a ozvěny, které se odrážely o horská úbočí, až vytvořily vražednou zvukovou vlnu.

Joshův pohled přeskočil směrem za bílým terénním vozem. Mizel po úzké stezce pryč z údolí. Že to je on, o tom byl Josh skálopevně přesvědčen. Můžou poslat po nebi tolik ohňových mraků, kolik je napadne. Dokud ale nemají cíl přímo pod sebou, nemá to žádnou cenu.

Teď Josh uslyšel hluk vrtulí helikoptéry, přesekávajících vzduch nad jeho hlavou. Když se stroj snesl s nebe, vzduch se naplnil pachem kerosinu. Black Hawk se vznášel pár metrů nad zemí. Vyklonil se z něj voják a mával na něj, ať si nastoupí.

Josh se podíval za teréňákem. Když auto zmizelo za zatáčkou z dohledu, v zatáčce se za ním zvířil sloup prachu. Jak jsem říkal – ten hajzl upláchl.

Když se helikoptéra dotkla země uprostřed základny, začalo svítat. Josh vyskočil z postranních dvířek a vydal se po tenké vrstvě makadamu pokrývající cestu ven z přistávacího kruhu. Tři měsíce, probíhalo mu hlavou, zatímco hleděl přes nízkou řadu montovaných baráků – jídelny, ubikací a úřadoven. Moc dlouhá doba v divočině, kde musel mít pro přežití neustále v pohotovosti jen vlastní důvtip a nic jiného.

Pivo, jídlo, sprcha a spát. V tomto pořadí si Josh sestavil plán.

„Harding?“ oslovil ho mladý voják stojící u kraje cesty.

Josh přikývl. Tomu vojákovi mohlo být tak devatenáct dvacet let a bylo na něm vidět, že je na své první pořádné služební misi. Sám mám teprve třicet, napadlo Joshe, ale i tvrdí rekruti mi připadají jako malí kluci.

„To jsem já,“ odpověděl.

Nováček na něho civěl a nemohl se vynadívat: Bílý hábit, sandály na nohou, černá bradka, zbraň přes rameno – Josh moc dobře věděl, že takhle vypadá daleko spíš jako příslušník afghánského kmene než jako voják britské armády. Obličej měl opálený do tmavohnědá, pot se špínou mu prosakovaly do pokožky a propůjčovaly jí vzhled surové zvířecí kůže.

„Bruton vás čeká za hodinu,“ řekl voják, „místnost C.“ Po krátké pauze dodal: „Asi se budete chtít trochu umýt, než k němu půjdete.“

„Smrdím moc?“ zeptal se Josh.

„Ďábelsky.“

Josh se zazubil: „Na bojišti se najdou ještě horší smrady, než je teď kolem mě. Však to brzo poznáš.“

S úsměvem prošel kolem jídelny. Chost byl základnou Spojenců už od útoku na Afghánistán. Ze všech spojeneckých základen byla nejdrsnější: Blíže ke Kábulu byli útočníci vítáni nebo alespoň tolerováni, jenže tady dole obyvatelstvo nenávidělo americké a britské vojáky s intenzitou, jaké je schopné jedině náboženství. Nebyli to totiž jen okupanti, ale ještě ke všemu byli nevěřící.

Pár kroků od základny hrozilo, že po vás místní děti mrsknou molotovovým koktejlem. Jak si Josh říkal, bylo to jako v Ulsteru. Jen s tím rozdílem, že tady byli všude hadi a kari koření.

„Hej, to je Usáma,“ zvolal chlap z protějších dveří.

Josh se znovu usmál. Petera Boshella poznal okamžitě. Byl to jeho vrstevník a jeden z mužů pátého pluku, který byl v Chostu posádkou. V daný okamžik to však klidně mohl být jediný další britský voják na základně, protože Chost byl obsazen z velké části Američany a chlapi z pluku trávili většinu času venku na hlídkách. Jinak to nešlo. Teroristy nepochytáš tím, že si sedneš na základně a hraješ počítačové hry – i když Američani si to podle všeho mysleli.

„Seberte ho, kluci,“ pokračoval Boshell, „nechali jste toho holomka utéct v Tora Bora, tak to přece neuděláte znovu.“

Josh si to namířil rovnou do dveří baru. Boshell tam seděl s partou surově vypadajících amerických mariňáků s vyholenými hlavami a tetováním na obrovských svalech. „Co se děje?“ zeptal se Josh.

„Třetí světová válka, podle všeho,“ odvětil Boshell.

Josh u pultu uchvátil plechovku coly a sáček s brambůrky a sedl si. Televize byla naladěná na Fox News a tucet vojáků sedících za pultem jako by byl zhypnotizován tím, na co hledí.

Josh stočil zrak k obrazovce. „…Je to nejdramatičtější den války proti terorismu od 11. září,“ řekl právě hlasatel.

Josh si lokl koly a strčil si do pusy pár brambůrků: Poprvé po třech měsících měl v ústech něco jiného než místní kari.

„V den zmatku, který už byl přejmenován na Útok na tři města, byla dnes vypnuta dodávka elektřiny ve třech důležitých světových centrech – v Londýně, Paříži a New Yorku,“ pokračoval hlasatel.

Ježiš, řekl si Josh, co se zase děje?

Nahoře na obrazovce uviděl Josh důvěrně známý obrázek: Trafalgarské náměstí za soumraku. Vozovka se ovšem proměnila ve zmatenou spleť velkoměstského provozu a náměstí bylo zaplavené lidmi víc než na Silvestra. „Události dnešního dne začaly v Paříži přesně v poledne místního času. Energetická soustava v celém městě se zhroutila. Miliony lidí zůstaly uvězněny v metru a na ulicích. Školy a úřady přestaly fungovat. O hodinu později byl – rovněž v poledne místního času – vyřazen z provozu energetický systém Londýna, což město zcela ochromilo. Policie hlásí, že na mnoha místech se rychle šíří panika, dochází k rabování a dopravní provoz se zcela zastavil. Kolem Whitehallu a Parliament Square bylo rozmístěno vojsko v důsledku vzrůstajícího podezření, že se jedná o velký teroristický útok. Londýnský starosta Ken Livingstone a premiér Tony Blair vyzývají ke klidu, avšak s pramalým úspěchem. Následně, jako nejdramatičtější událost dne, přesně o pět hodin později, opět v poledne místního času, došlo k vyřazení energetické soustavy v New Yorku. Starosta Bloomberg vyzval ke klidu, neboť Newyorčané propadli panice v očekávání nového ničivého útoku na své město. Policie se snažila obnovit pořádek v prostoru několika mrakodrapů, které začaly opouštět zaměstnanci v obavě, že se mohou stát terči útoku.“

Josh se rozhlédl po tvářích ostatních mužů v baru. Sledovali soustředěně obrazovku a vyměňovali si dojmy tlumeným šepotem, jako kdyby byli těmi událostmi, které se před nimi odehrávaly, zároveň vybuzení a konsternovaní. Jako já, pomyslel si Josh.

„Lidé už diskutují o možnosti, že Útok na tři města musí být dílem teroristů z Al Kajdy,“ pokračoval hlasatel. „Pokud je to pravda, pak je to nejsmělejší tah této organizace od 11. září.“ Josh sledoval, jak se záběr střihl na reportéra stojícího před Pentagonem. Vlasy mu vlály v poryvech větru fičícího kolem budovy. „Vojenské zdroje odmítají, že by muselo jít nezbytně o koordinovaný teroristický útok,“ prohlásil reportér. „Trvají na tom, že zhroucení energetické sítě náhodně na třech místech přesně ve stejnou hodinu místního času není vyloučeno. Dosud však nemáme žádné informace o tom, čím byl tedy pád energetických systémů způsoben, ani jakým způsobem by bylo možné zabránit opakování stejné nehody.“ Reportér se odmlčel, aby zajistil poslední větě potřebný důraz: „Podle některých nevládních odborníků všechno nasvědčuje tomu, že za útoky opravdu stojí nejspíš Al Kajda.“

„Tak je to tedy teroristický útok, nebo není?“ dotíral hlasatel na reportéra.

„V tuto chvíli opravdu nemáme dostatek informací, abych mohl podat odpověď,“ odpověděl reportér, „svět si nyní bude muset zvyknout na hrůzostrašnou možnost, že někdo někde dokáže ovládat světové energetické systémy. A že může podle svého uvážení vypnout elektřinu a způsobit hromadný blackout.“

Joshovi klesla ruka s kolou. V místnosti teď bylo úplné ticho, nepočítáme-li reklamní přestávku v televizi. Nikdo nepromluvil. Nakonec se ozval Josh: „Myslíš, že to byla Al Kajda?“ prohodil k Boshellovi.

Boshell pokrčil rameny: „Kdo jinej?“

„Určitě,“ ozval se jeden z Američanů, „nikdo jinej by takovejhle kousek nezvlád.“

„Ale Pentagon tvrdí, že to podle něj nebyli oni,“ oponoval Josh.

Voják se usmál a odhalil tím dvě řady pořádných zubisek: „Sem byl, kurva, na akcích, který ti hajzlíci popřeli dřív, než jsme se vrátili na základnu.“

„Jestli Al Kajda fakt ovládla energii ve velkoměstech po světě,“ řekl Boshel, „tak něco takovýho jenom tak v televizi nepřiznají, dyť to by byla panika jak blázen.“

„Tak holt podle všeho máme novou práci,“ uzavřel Josh.

Všiml si, jak na něho zezadu mává ten nováček. Dopil kolu a vydal se chodbou za ním. Nebylo to daleko, ale Josh najednou cítil, jak mu docházejí síly. Vždyť už nespal v normální posteli a nejedl normální jídlo celé měsíce. Občas to holt na vojně takhle chodí: Dokud zuří bitva, nervy tě drží pohromadě, ale jakmile je po všem, rapidně tě ovládne vysílení. Adrenalin vyprchá a každé zranění, každá rána, každá modřina se přihlásí ke slovu a bolí jako čert.

„Vrať se do jeskyně, Usámo!“ volal za ním Boshell.

Josh se ohlédl a zazubil se. Kamarádské vtípky kluků z pluku mu ty tři měsíce chyběly.

„Dám vám holicí strojek,“ řekl Bruton, sotva Josh překročil práh kanceláře, „vypadáte příšerně.“

„Celá země vypadá příšerně, pane,“ odvětil Josh, „krásně do ní zapadám.“

Bruton byl dlouhán s tmavými vlasy ostříhanými na tenoučkého ježka, měl tlustý nos a uši mu trčely po stranách hlavy jako držadla džbánu.

„No, rád vás zase vidím,“ pokračoval Bruton, „a gratuluju.“

Josh se rozhlédl po místnosti. Na zdi visela podrobná mapa afghánsko-pákistánské hranice a vedle série třiceti fotek nejhledanějších teroristů z Al Kajdy, u kterých se předpokládalo, že se zde na pomezí pohybují. Azim, o němž se mělo s jistotou za to, že má na svědomí tvrdý úder proti Británii, byl mezi nimi.

V rohu stál barel s chlazenou vodou. Josh si natočil kelímek a pak si sedl na jedinou židli, která stála za stolem naproti té Brutonově. Bruton si taky sedl. Mezi nimi se na stole zdvíhala hromada listin. Bruton točil v prstech propiskou, jejíž koncem si mířil na ústa.

„Úplné hlášení si vyslechnu až ráno,“ řekl, „ale je to dobrá zpráva, že útok byl úspěšný. Azim je po smrti. Z toho budou mít hoši ve Vauxhallu radost.“

Josh se na něho podíval a pozorně prozkoumal jeho tvář. Nenašel na ní ani stín pochybnosti.

„Azim není po smrti,“ řekl Josh, odmlčel se a mrsknul po Brutonovi očima. „Pane,“ uzavřel své sdělení.

Bruton se předklonil. „Ten Tomahawk dopadl přesně na místo, které jste nám udal,“ řekl neústupně. Přeletěli nad tím, takže máme fotky. Všechno v tom táboře lehlo popelem.“

„Byl tam teréňák,“ řekl Josh, „bílej. Odjel z tábora chvilku předtím, než přiletěla raketa. Azim byl v tom teréňáku. Upláchl.“

Bruton zavrtěl hlavou: „Mise byla úspěšná, Hardingu. Takhle to bude stát ve složce.“

Josh se zhluboka nadechl. To je velení k vzteku, pomyslel si. „Trvalo to moc dlouho,“ řekl tvrdým tónem, „kdyby přilítla ta raketa dřív, dostali by sme ho. Ale říkám vám, že upláchl.“

„Poslouchejte, Hardingu,“ řekl Bruton, postavil se a začal přecházet po místnosti. Pak se zastavil před Azimovou fotografií a strhl ji se zdi. „Když říkám, že ten chlap je po smrti,“ pokračoval, „tak je po smrti. A po smrti už zůstane. Jasný?“

Josh se zvedl se židle: „Pak budeme muset počkat, až se ten mizera objeví pod jiným jménem. A pak ho budeme muset zabít znovu.“

Jedna

Pondělí 1. června, ráno

Joshovi přelétl přes nos zvláštní pach. Jak zápasil o znovunabytí vědomí, jeho smysly se ponenáhlu začaly probouzet. Vnímal slabý pach zatuchliny, v němž se mísila levandule s jakýmsi kořením. Tu vůni znám. Mám to na jazyku.

Jenom kdybych si vzpomněl, jak se to jmenuje.

Chvíli se trápil a rozčiloval se na sebe, že není schopen vylovit z paměti to jméno. Do hajzlu, řekl si nakonec, vůně jsem si nikdy moc nepamatoval.

Josh začal pomaličku a s námahou otevírat oči. Kůže na jeho víčkách mu však připadala těžká a nepoddajná. Bolestí začal přicházet k sobě, tepalo to pomalu, ale intenzívně, začínalo to na krku a běželo to dolů hluboko do zad. Další bolest mu vystřelovala z lýtka. Konečně se mu podařilo rozevřít víčko levého oka a jeho smysly zaplavilo ostré světlo. Do tváře mu nemilosrdně pralo slunce. Rychle oko zase zavřel, protože ho přemohla další vlna bolesti, a pak je opět otevřel.

Žena. Zářivý pramen zrzavých vlasů.

Josh zavřel oko.

Kde to sakra jsem? Co se mi kurva stalo?

Teď zkusil otevřít pravé oko. Tentýž pocit tíhy, když se víčko začalo zdráhavě zdvíhat, a zase ten oslepující dojem po dopadu slunečních paprsků na sítnici. Pevně oko zavřel, aby nechal sjet z krku po zádech čerstvou vlnu bolesti – a potom otevřel obě oči.

Skláněla se nad ním ta žena.

Měla tak něco pod třicet, možná už třicet, ale víc ne. Měla opálenou, pihovatou pleť, čerstvou a čistou, jasně modré mandlové oči a plné rudé rty. Josh se však nemohl vynadívat na její vlasy. Řinula se před ním hustá rudá vlna kadeří, vyjímající se nad její hlavou jako lví hříva.

Chtěl promluvit. Kdesi v mozku se mu začala řadit slova, avšak krkem prošlo pouhé „Já… já…“ Vtom totiž Joshem projela další strašná vlna bolesti v krku. Zbytek promluvy se na půli cesty zadusil.

Ke rtům se mu snesl tenký a elegantní prst bez prstenu. „Nemluvte,“ řekla, „Jste zraněný.“

„Já… já…“ začal zase Josh.

„Jste zraněný,“ opakovala tentokrát důrazněji. „Vezmu vás do vozu.“

Bolest nedovolila Joshovi cokoliv říct. Bodání v krku bylo ještě horší než předtím, a nohu naopak vůbec necítil. Dobře si pamatoval, že ho bolela, ale teď nedokázal určit, v jakém to bylo místě. Chtěl se zdvihnout ramenem a loktem. Ležel ve škarpě na spečené, popraskané hlíně. Nad sebou uviděl tenký pruh dehtového makadamu tvořícího jednoproudou stezku, nic víc. Za ním se rýsovalo obří skalisko z červeného a žlutého kamene s důlkovitým povrchem. Pod skaliskem se válely hromádky otlučených a odštěpených úlomku. Vzduch byl suchý a plný prachu, bez sebemenšího vánku, který by zjemnil nelítostné pražení slunce rovnou na jeho hlavu a tělo.

Josh se rozhlédl po chmurné krajině. Kdesi v dálce rozeznal prach stoupající od horského hřebene. Široko daleko nebylo nic dalšího k vidění.

Kde to jsem? lámal si hlavu.

Rychle se otočil a zíral do škarpy, ve které ležel. Do písku skanula karmínová kapka.

Krev. Moje krev, došlo Joshovi.

Přejel si rukou po těle, aby si udělal hrubý odhad o rozsahu svých zranění. Zdálo se mu, že ho nejspíš střelili do krku. Měl tam ránu až do masa a jeho průdušnici musela kulka minout jenom těsně. Měl štěstí, že je vůbec naživu. Další trefu dostalo lýtko jeho levé nohy. Maso mu tam vyhřezlo z rány v kůži v délce ukazováku a Josh tam teď zaregistroval zbytky tkáně, roztrhané a špinavé. Ztratil odtud tak půllitr krve, možná litr.

Co se mi tady prokristapána stalo?

„Rychle,“ popohnala ho žena, „potřebujete ošetření.“

Chytla Joshe za zápěstí a kontrolovala mu pulz. Jak tiše počítala tepy jeho srdce, pohybovaly se jí rty. „Musíme do vás dostat nějaké prášky,“ řekla. „Co nejdřív.“

Josh se nechal chytit kolem pasu. K tomu, aby zvedla tak těžkého muže se země, neměla sílu, ale aspoň mu teď pomáhala držet rovnováhu, když se pokoušel sebrat zbytky sil, aby se mohl postavit na nohy. Točila se mu hlava a při prvních krocích se mu před očima dělaly pořádné mžitky. Levá, zasažená noha bolela jako čert: Každý její nerv jako by byl v jednom plameni. Bodavá bolest mu odtud vystřelovala do celého těla. Dýchal přerývaně a ztrátou krve byl tak malátný, že stále nedokázal udržet plné vědomí déle než pár minut. Trpěl teď taky příliš rychlým srdečním tepem a měl zpocené rty. Nebylo by divu, kdyby té krve, co ztratil, bylo ještě víc než ty odhadnuté dva půllitry.

„Držte mě,“ mumlal. Když promluvil, tekla mu z pusy krev.

Oceňoval sílu té ženy. Měřila tak metr pětasedmdesát, možná o chlup víc. Nemohla vážit víc než 65 kilo. Byla štíhlá, i když žádná anorektička, musela mít nějaké svaly, když si s ním dovedla poradit. Měla na sobě modré džínové kraťasy a bledě růžové tričko, na jehož bavlněné látce se vyjímalo tmavě růžové srdce – právě pod jemnou křivkou nevelkých ňader. Venkovanka, napadlo Joshe. Umí to s koňmi a psy a možná se dokonce umí prát.

Ta vůně, pomyslel si Josh, když se zapřel o její pevná ramena, aby neupadl, jak se to jenom jmenuje? Nemůžu si vzpomenout.

Pohybovali se kupředu. Nejhůř ho bolela levá noha, takže musel pořád přenášet celou svou váhu na pravou. Asi deset metrů před sebou spatřil dodávku. Byl to černý ford Ranger, nejmíň pět let starý. Na vozidle ležela tenká vrstva bláta a na kolech prach. Karosérie byla na několika místech poškrábaná. Už jenom kousek, pomyslel si, deset metrů zvládnu ujít i s dírou v noze.

„Pozor,“ řekla žena a stáčela ho víc doleva.

Josh se podíval pod sebe. Snažil se zaostřit zrak. Zhluboka lapal po dechu, aby se pokusil zklidnit mravenčení v hlavě, ze kterého se mu pořád dělaly mžitky před očima. Konečně začal normálně vidět. Pod nohama mu leželo tělo.

Mrtvola.

Josh se zarazil a uhnul, aby na mrtvého nešlápl. Byl to sotva patnáctiletý chlapec s hustými černými vlasy až na krk. Na sobě měl černé džíny a na nohou pořádné sportovní boty. Do tváře mu Josh neviděl – chlapec ležel v hlíně čelem k zemi. Jeho zranění však Josh zaregistroval. Jedna kulka mu prostřelila krk a druhá mu vnikla rovnou doprostřed hlavy. Vlétla tam zezadu a čelem mu vystřelila mozek. Kolem obou zranění pořád ještě stály kaluže krve.

„Kd…“, chtěl se Josh zeptat.

„Ne, ticho,“ syknula žena opět o poznání přísnějším hlasem, „chcete skončit jako on?“

Josh se šoural dopředu. Na přemýšlení není čas, řekl si, teď nemysli ani na to, co tady vlastně děláš, ani na to, proč tady před tebou leží mrtvola. V boji se taky nestaráš o důvody a vysvětlení – prostě se snažíš přežít.

Další tři metry. Bolest v levé noze byla strašlivá. Cítil, jak mu tíha kulhavé chůze vysloveně drtí nervová zakončení, šlachy i svaly. Navíc věděl, že každý krok tu bolest ještě zvyšuje. Teď jenom najít místo, kde by mohl pár dnů poležet, určit rozsah zranění a vzpamatovat se tak, aby mohl zase chodit.

To by tady nešlo – vedle mrtvoly.

Dveře dodávky byly otevřené. Josh se vyšplhal na otlučené sedadlo. Slunce tady pralo přes přední sklo ještě drastičtěji než venku: Jestli bylo ve stepi asi třicet stupňů, tak v dodávce bylo skoro čtyřicet. Joshovi se začaly po čele hrnout kapky potu smíchané s krví, která už mu zasychala po těle. Jak mu horký a vlhký vzduch plnil plíce, dýchalo se mu čím dál hůř.

Žena mu podala láhev vody: „Zkuste něco vypít.“

Josh popadl umělohmotnou láhev. Taky měla asi třicet stupňů. To by bylo dobrý na čaj, uvažoval kysele. Vytrhl uzávěr zubama, strčil si hrdlo lahve do úst a lil si vodu do krku. Pak si ji vyhrstl na tvář. Teprve teď zjistil, že mu chybí jeden zub. Asi o něj přišel, když sebou po zásahu projektilů třískl o zem. V dásni ucítil tlumenou tepající bolest stoupající z čelisti, která se nyní působením vody zvýšila, což je pro vyražený zub typické. Do prdele, řekl si, musím přece pít. A zrovna teď by byla návštěva zubaře tím posledním, co budu muset udělat.

Žena otočila klíčkem v zapalování a dodávka Ranger se rozrachotila k životu. Tahle fordka má velký a silný motor, takže přes výrazné přehřátí na poledním slunci s vrčením naskočil. Vzduch se prosytil pachem benzínu. Joshovi se málem začal zvedat žaludek. Usadil si nohu tak, aby se jí pokud možno co nejvíc ulevilo, a pak se zblízka podíval na ženu, která mezitím popadla volant a najela s dodávkou na silnici.

Všiml si, že je dost poplašená. Po zádech jí sjela kapka potu a vpila se jí do trička, kde udělala tmavou skvrnu.

Josh zavřel oči. Pořád měl v hlavě pořádný zmatek a před očima měl i teď dost zamlženo. Věděl, že je na dosah k bezvědomí. Auto kodrcalo po kamení venkovské cesty a jak nabíralo rychlost, jeho vibrace Josh nemohl necítit.

Snad aspoň vydržet při vědomí, než tam dojedeme, řekl si v duchu. Ať už jedeme kamkoliv.

Pak uslyšel nový zvuk. Byl to bezohledně ostrý zvuk úderu kovu o kov. Josh ihned otevřel oči: Okamžitě mu bylo jasné, co ten zvuk udělalo. Byla to kulka. Po dodávce někdo vystřelil.

Podíval se na ženu. Pevně svírala volant a když kulka lízla bok karosérie, strhla řízení. Hleděla sveřepě před sebe. Auto sebou pořádně házelo ze strany na stranu. Další kulka. Z ohlušujícího výstřelu mohl Josh sotva usoudit, odkud byl vypálen. Snad támhle s těch vysokých skal? Ostřelovač. Možná jel v jiném autě a už je delší dobu sledoval. Podíval se na ženu. „Stranou,“ vyštěkl, „musíte odbočit.“

K tomuto vyjádření musel napnout všechnu sílu hlasivek. Krční svaly teď zažívaly další nápor bolesti.

„Buď zticha,“ vykřikla, „nebo umřeš.“

Do prdele, pomyslel si Josh, umřu tak jako tak, když budeš dál takhle řídit.

Otočil se. Cítil, jak mu zpod prasklých strupů stéká krev na záda. Za nimi jela motorka. Podle všeho Honda. Velký a silný stroj s chromovanými řídítky ostře odrážejícími slunce. Z řidiče neviděl nic víc než to, že je od hlavy v patě oblečený v černé kůži, se slunečními brýlemi přes oči a helmou, zakrývající horní část obličeje. Levačkou svíral řidítko a v pravé držel pistoli. Chlap na motorce se znovu snažil zamířit.

Josh se podíval znovu za sebe. Na okamžik se mu zdálo, že hledí přímo do hlavně pistole.

Další výstřel. Chlap na motorce sebou škubnul zpětným rázem a tak tak že udržel rovnováhu. Kulka škrábla do boku auta na straně řidiče. Vozidlo se působením výstřelu opět zakymácelo, ale hned se zase pevně usadilo na cestě.

„Máte zbraň?“ sykl Josh.

Žena zavrtěla hlavou.

„Tak já budu řídit,“ vykřikl Josh.

Opět zavrtěla hlavou, tentokrát rezolutněji.

„Řekl jsem, že budu řídit.“

Žena k němu otočila tvář s očima lesknoucíma se hněvem. „Ne,“ řekla hrubým tónem. Z čela jí stekla po tváři krůpěj potu. „Nemáte ani sílu se postavit, natožpak řídit.“

„Když potřebuju sílu, tak ji najdu,“ odpověděl Josh.

Vůz sebou smýkl. Dostihla jej další kulka, tentokrát se rozpráskla o zadek auta. Od úderu zavibrovala celá karosérie. Josh se vrhl k sedadlu řidiče, odstrčil ženu a popadl volant. Pár kapek jeho krve přitom ulpělo vpředu na jejím tričku.

„Dobře,“ řekla rozčileně, „když musíte, tak si řiďte.“

Jak si teď ale vymění místa? Šlo by to, včas se koordinovaně a bleskově přemístit, ale pod palbou to už vůbec nebylo nic snadného. „Dejte nohu z plynu,“ řekl Josh.

Žena se odsunula na stranu a sundala nohu s pedálu. Jednou ruku dál držela volant. Teď ho Josh chytil levačkou. Auto se začalo kymácet a houpat. Josh se nadzdvihl ženě nad klínem. Jeho krev jí skápla na džíny. Auto se povážlivě vyklonilo doleva. Jakmile Josh vklouzl na sedadlo řidiče, popadl volant pořádně. Nohou nahmatal pedál plynu a dupl na něj. Auto začalo znovu nabírat rychlost.

„Potřebuju vaši pomoc,“ zabručel.

Podívala se na něho.

„Ztrácím, sakra, moc krve,“ křikl. „Musíte to zastavit.“

S levačkou pořád na volantu jí Josh utrhl kus z trička a podal jí ho. Sklonila se a napjala cár v rukou. Prsty mu začala šmátrat po stehnu. Hledala stehenní tepnu. Pořádně ji ucpala – a bylo po krvácení. Pak vzala cár trička a obvázala mu stehno. Josh cítil, jak se krvácení bleskurychle zpomalilo. I tak měl ovšem obavu z té velké ztráty krve, kterou už utrpěl. Pokud by dosáhla dvou litrů, od omdlení by ho už neuchránilo nic.

Další kulka. Josh se snažil ovládnout řízení, auto však sebou přesto pořádně hodilo do strany. Seber se, chlape, řekl si Josh, jinak je do pár minut po nás po obou.

Cesta se vlnila do daleka. Oslepující sluneční světlo žhnulo skrz vysoké přední sklo Rangera. Josh sklapl dolů stínítko, aby si chránil oči. Ze všech sil se snažil zaostřit. Lesk v zrcátku mu naznačoval, že motorka je za ním v závěsu asi na deset metrů. Podíval se do zrcátka a uviděl v něm, že řidič motorky se zase předklání v sedle s rukou napřaženou před sebe a usilovně míří k další ráně.

Jedna z těch kulek může klidně zasáhnout cíl, uvědomil si Josh. Záleží jenom na zákonu pravděpodobnosti.

Začal s vozidlem kličkovat do stran. Trhal s volantem tak, aby se trajektorie vozu dala pokud možno co nejméně předpokládat. To bylo první pravidlo jakéhokoliv úhybného manévru: Udělat ze sebe těžko dosažitelný cíl.

Teď jsem těžko dosažitelný cíl, ale pořád jsem moc velký. Tahle dodávka váží tunu a půl. Těžko něco takového minout.

Z neustálého houpání vozu ze strany na stranu se teď Joshovi udělalo špatně. Pořád byl zesláblý ze ztráty krve a divokost pohybu vozu vyčerpávala jeho schopnost soustředit se. Zase se mu začalo zatmívat před očima. Seber se, chlape, řekl si. To zvládneš. Motorka udržovala stejnou vzdálenost – deset metrů za ním. Další výstřel. Tentokrát kulka prolétla zadním oknem Rangeru a roztříštila jeho sklo na tisíc kousků. Na Joshe a ženu se snesla sprška střepů jako těžké konfety. Maličké střípky se sesypaly Joshovi do zátylku a napadaly mu do vlasů. Cítil bolest v místech, kde se mu střepy zasekly do kůže a čerstvou krev, která vytryskla z nových ran.

To už je jedno, pomyslel si Josh s s pochmurným odhodláním, v horším stavu, než už jsem, asi stejně být nemůžu.

Slyšel ženin křik. Bylo to táhlé, zoufalé zavytí hrůzy. Snad jí ten třeskot skla nervově vyřídil? Josh po ní natáhl pravou ruku a řídil jenom levačkou. Vzadu na krku jí nahmatal ránu a v ní střep, který uvízl až pod kůží. Dostat ho ven, to bude pěkná bolest. Ale jinak byla v pořádku. „Je to dobrý,“ sykl a pořádně se nadechl.

Kulka cestovala skrz kabinu dodávky a prolétla předním sklem, třicet centimetrů nalevo od sedadla řidiče. V dolní části skla se udělala puklina, ale sklo se nevysypalo. Těsně, uvědomil si Josh. Zadní sklo odklonilo trasu střely doleva. Nebýt tohoto odklonu, kulka by letěla o stopu víc doprava. Zrovna doprostřed mé hlavy, uvažoval Josh.

Koukl do zrcátka. Motorka tam byla pořád. I pistole v pravé ruce řidiče. Střílíš dobře, kámoši, pomyslel si Josh ne zrovna nadšeně.

Nebylo těžké odhalit motocyklistovu taktiku. Motorka měla silný motor a kdyby na to přišlo, mohla dodávku klidně předjet. Řidič si však držel stálou distanc deseti metrů a střílel a střílel a střílel. Dřív nebo později chtěl jednu kulku zasadit rovnou do Joshova mozku. A podle toho, jak dobře střílel, se dalo čekat, že to bude spíš dřív než později.

Josh pořádně šlápl na plyn. Ranger už měl pár let za sebou a hezkou řádku mil na tachometru, ale jeho 3,2 litrový motor měl pořád síly dost. Teď začal s řevem nabírat otáčky a Josh jasně cítil, jak vůz poskočil kupředu. Jel teď víc než sto mil v hodině a řítil se po žhavém asfaltu silničky. Další záblesk v zrcátku. Motorka byla pořád na svém místě – deset metrů za ním. A pistole byla opět připravená k výstřelu. Na dlouhou honičku nemám dost sil, uvědomil si Josh. Kdybych byl zdravý a ve formě, dokázal bych toho stíhače utahat. Zvládl bych ho. Ale v tomhle stavu ne. Musím zastavit a bojovat. To je má jediná šance.

Josh šlápl na brzdu. Vůz začal prudce zpomalovat. Josh soustředil všechnu sílu do ramenou. Za vteřinu se sebral a soustředil. Pak se vrhl do akce. Mám jenom jeden pokus, řekl si. Když to zvorám, budou mít supi večeři už teď odpoledne.

Pravou rukou Josh pevně uchopil volant a otočil s ním. Levou rukou prudce zatáhl za ruční brzdu a zároveň surově šlápl na brzdu. Společný účinek náhlého zpomalení a prudkého stočení volantu způsobil, že sebou auto škublo do typicky pirátské otočky. Vedro navíc změkčilo pneumatiky, takže byly náchylnější ke skluzu, protože tím ztratily pevný kontakt s vozovkou. Ranger dostal smyk a vylétl z vozovky do stepi. Joshovi se v ten moment zvedl před očima neproniknutelný mrak zvířeného prachu. Slyšel jenom řev motoru a vrzání karosérie pod tlakem náhlého brzdícího manévru.

„Klid,“ zasípal Josh k ženě po svém boku.

Podívala se na něho, přitisknutá ke dvířkům, kam ji nečekaný pohyb hodil.

„Snažím se.“

Josh stočil pohled doprava na vozovku. Povedlo se. Rychlost otočky motorkáře překvapila. Vteřiny, které uplynuly, než si uvědomil, co se stalo a než byl schopen zareagovat, projel mimo a teď byl asi padesát metrů před nimi. Teď teprve začal zpomalovat a připravoval se otočit stroj. Přesně jak jsem předpokládal, zajásal Josh s úlevou.

Můj plán nemá nic společného s rozumem ani s lstivostí, řekl si, vděčím za něj jenom odvaze a adrenalinu.

Vtip byl v tom, že teď je útočníkovi v zádech. V každém souboji dodávky s motorkou musí v rychlosti a hbitosti vyhrát motorka. Dodávka má ale – tak jako tank – převahu ve velikosti a pevnosti. Ze správné pozice je schopná zaútočit.

A správná pozice – to znamená zezadu.

Josh se rozjel skrz křoví. Od kol Rangeru se do všech stran rozlétl písek, ale auto se přitom drželo krásně při zemi. Josh znovu ovládl sílu svých paží, stočil volant prudce doleva – a teď znovu rychle zatáhl za ruční brzdu. Celá karosérie sebou škubla a dodávka se zarazila. Kola s náramným úsilím klouzala po písčitém povrchu a Josh přitom na zlomek vteřiny pocítil, jak se dostala do smyku. Ztrácel nad vozem kontrolu – pocítil, jak klouže zpátky do původního směru. Konečně se pneumatiky zakously do kamenitějšího podkladu, na němž se usadily lépe. Ranger začal pomaličku dokončovat otočku, až se dostal přímo zpět k vozovce.

Stočit, řekl si Josh. Pak vyjet přímo na toho parchanta. Ten stihne jednou vystřelit přímo proti mně skrz přední sklo. A jestli mě touhle kulkou netrefí, pak ho vzápětí rozmáznu jako mouchu.

Josh šlápl na plyn a počkal si, až ho silová vlna motoru vrhne vpřed.

A teď… motor zhasl.

Panebože, pomyslel si Josh. Teď je čas se pomodlit.

„Shýbni se,“ sykl k ženě, „strč, sakra, tu hlavu dolů a nech ji tam!“

Přímo před ním se motocyklista otočil. Bylo přitom slyšet zaskřípání pneumatik jeho Hondy. Josh schoval hlavu co nejníž, aby dostal své tělo pod úroveň předního skla. Vůz se stále pohyboval kupředu bez ohledu na to, že motor chcípl, ale rapidně přitom ztrácel rychlost. Jednu nohu si Josh při shýbnutí namáčkl mezi pedály, což mu vyneslo příšernou vlnu bolesti letící páteří nahoru.

Počítat do pěti, řekl si. Motor je třeba jen přehlcený. Jenom chviličku ho nechat zklidnit – pak ho zkusím znovu nahodit. Jedna, dvě…

Do předního skla se vřítila kulka a tentokrát ho rozstřelila. Střepy se rozlétly dolů na Joshe a ženu jako pořádně ostrý déšť. Žena prudce vyjekla a ruka jí vylétla nahoru ve snaze chránit si hlavu a tvář. „Ne, ne,“ vykřikla.

Tři, čtyři…

Josh zarazil klíčky Rangeru znovu do zapalování a prudce s nimi otočil. Výsledkem jeho pokusu bylo… ticho. Do prdele, zabručel si Josh. Pak to ale v motoru zapraskalo. Josh nasměroval nohu na plynový pedál, přičemž musel vykroutit tělo jako hadí muž, aby zůstal nadále skrytý za palubní deskou. Teď nabral motor obrátky a zarachotil na znamení, že chytil druhý dech. Karosérie sebou pod náhlým náporem znovu škubla. Jak auto vyskočilo vpřed, Josh se mírně zdvihl. Vůz sebou začal smýkat po drsném stepním povrchu. Levým kolem najel na kámen a vymrštil se vzhůru. Tento manévr škubl Joshem do strany a vytrhl mu z rukou kontrolu nad volantem. Vůz se stočil prudce doprava a nadskočil.

Tělem mu projela bolest, takže zmocnit se znovu vlády nad volantem bylo pro Joshe o to těžší. Byl celý zpocený a působením ztráty krve se třásl jako osika. Soustřeď se, řekl si. Soustřeď se, jinak zahyneš.

Motocyklista byl šedesát metrů před ním. Dokončil s vojáckou přesností svou otočku a teď se rozjel přímo do otevřeného buše. Kvůli brýlím a helmě, která tomu chlapovi zakrývala celou tvář, nespatřil Josh nic z jeho vizáže. Ze způsobu, jakým šlápl na plyn, však bylo Joshovi jasné, že má před sebou muže bez sebemenších stop strachu nebo pochybností. Řídil s naprostou sebejistotou, v pravačce stále držel pistoli a evidentně nepochyboval o tom, že dřív, než se jeho protivník zvedne k odvetnému úderu, bude vyřízen.

Ale to se pleteš, kámo. Je lepší mít vždycky aspoň trochu strach.

Josh se pořádně vztyčil za volantem, vší silou se napřel na pedál plynu a pak strhl volant prudce doprava. Motorka se teď nacházela přímo v jeho trajektorii – mezi oběma vozidly teď nebylo nic než těch šedesát metrů.

Na motocyklistovi stále nebyl patrný ani závan strachu. Ani tomu, že by chtěl změnit směr, nic nenasvědčovalo. Máš odvahu, kámo, opakoval si Josh. Ale seš blbej.

„Narazíš na něho,“ zaslechl ženu vedle sebe, která to řekla takovým tónem, jako kdyby chtěla Joshe varovat před hrozbou strašné srážky.

„To se sakra vsaď, že jo.“

„Hergot, ty jsi zešílel!“ vykřikla.

„Máš lepší nápad? Tak povídej, máš tři vteřiny.“

Nato se Josh znovu soustředil na buš před sebou. Motocyklista znovu zdvihl ruku s pistolí. Zapřel se nohama a snažil se držet stejnou rychlost, aby se mu nezachvěla ruka. Jedna okolnost je na mé straně, pomyslel si Josh: Střílet z pistole z jedoucí mašiny není žádná legrace – a když ta mašina navíc jede po nerovném terénu, je to ještě těžší.

Jakmile došlo k výstřelu, instinktivně se shýbl. Při hluku, který páchal motor Rangeru, nešlo výstřel zaslechnout, Josh však zpozoroval, jak sebou střelcova ruka škubla zpět, což znamenalo, že kulka právě opustila komoru. To byl ten okamžik, který stačil k tomu, aby se shýbnul.

Čas na modlitbu.

Kulka zasáhla kov karosérie. Kam přesně se zaryla, bylo těžko říct.

Hlavně že ne do mě, a to stačí.

Sebral v noze poslední síly, které tam zbyly, a šlápl ještě víc na plyn, rozhodnut vyždímat z toho auta všechnu zbývající energii. Ranger zrychlil a zpod jeho těžkých pneumatik vylétly do vzduchu kotouče prachu. Ještě třicet metrů. Střelec pochopil, že minul cíl. Teď je čas rozhodnutí, příteli, pomyslel si Josh: Myslíš, že máš ještě dost času na další výstřel? Nebo by ses měl raději otočit a prchat?

Na maličký zlomek vteřiny bylo přímo vidět, jak se střelec mezi těmito dvěma možnostmi zmítá. Půl vteřiny je moc dlouho.

Střelec strhl řídítka doleva: Takže došlo na otáčení. Na téhle straně se terén svažoval dolů, což mu mohlo přidat na rychlosti.

Dvacet metrů – a blíž.

Motorka se s pořádným rachotem otočila a řidič zadrhl botou o zem. Josh podle motorky upravil směr a řítil se dál.

Deset metrů.

Motocyklista už byl k němu zády a tlačil na zadní kolo, aby otočku dokončil.

Pět metrů.

„Drž se!“ zařval Josh na ženu.

Tři metry.

Josh už shora neviděl na motorku – a teď ztratil z dohledu i řidiče. A už cítil náraz. Nejdřív od předních kol. Ranger se na pár metrů vznesl do vzduchu. Josh byl vymrštěn ze sedadla a narazil hlavou do stropu kabiny. Motor zhasl a Josh zabořil nohu prudce do brzdového pedálu. Tíha předních kol musela být pro každého vražedná. A teď to byla zadní kola, co ho vymrštilo ze sedadla. Tak. Teď si i chřestýš dobře rozmyslí, jestli si toho chlapa dá k obědu.

Dodávka ztěžka dosedla na zem. Josh pocítil, jak to s ní škublo do strany, když zadní kola těžce nadskočila na motorce. Popadl pořádně volant, aby dostal vůz opět pod kontrolu. Ranger se pomalu rozvibroval k zastavení. Písek rozvířený jeho koly se ještě nestihl snést zpět k zemi. Vzduch byl proto dusný a prašný: Joshovy plíce byly už prachu plné. Nemohl dýchat a dohromady ani nic neviděl.

Teď ucítil, jak ho rychle opouštějí síly. Uprostřed boje držel adrenalin veškerou bolest pod kontrolou. Teď ho však začala zaplavovat ze všech stran. Nohu už naopak skoro necítil, tak tupá byla ta bolest, co z ní vystřelovala. Z otevřeného zranění na krku mu stále ještě tekla krev. Podíval se za sebe. Deset metrů napravo ležel na zemi rozlámaný a rozdrcený motocykl. Řídítka byla vržena na přední kolo a stroj vypadal jako změť špaget z trubek, gumy, výfuku a drátů. Z proražené nádrže nešlehaly žádné plameny – místo toho se jen kolem trosek dělala mělká kaluž benzínu. Josh se však snažil dohlédnout dál, za motorku.

Nejdřív uviděl utrženou nohu. Asi se urvala poměrně čistě, napadlo ho. Jestli se bota zachytila o spodek Rangeru a zbytek těla zůstal na rozdrcené motorce, pak se noha dozajista vytrhla z kloubu okamžitě a svaly, žíly a šlachy vyhřezly jako hrášek z rozevřeného lusku. Šest stop odtud se válel zbytek těla v prachu.

Hlava byla obrácená tváří k zemi. Z rány po utržené noze se ještě valila krev.

Taková bolest se nedá přežít. Ta je totiž opravdu nesnesitelná.

Motocyklista byl mrtev.

Josh otočil klíčkem v zapalování a probudil dodávku opět k životu. Vyčerpaně zařadil zpátečku. Hleděl do zpětného zrcátka ve snaze řídit vůz přesně přes rozdrcené tělo svého protivníka. „Na tisíc kousků, kámo,“ zabručel si Josh, když se trosky těla pod vahou kol Rangeru prudce vztyčovaly. Od kol se na krvácející mrtvolu motorkáře snášely chuchvalce špinavého prachu.

Josh se s autem vrátil až na silnici a pak prudce zabrzdil, aby si odpočalo. V ten moment ho opět opanovala bolest. Josh si uvědomil, že začíná ztrácet vědomí. Teď nešlo o nic jiného, než aby vydržel ta strašlivá muka, jež ovládla každý kus jeho těla. Začal mít alarmující pocit strachu.

„Budu řídit,“ řekla žena, naklonila se nad něho a začala s ním šíbovat od volantu. S velkými obtížemi si opět vyměnili místa. „Odvezu tě domů. Potřebuješ ošetření.“

Josh nehodlal protestovat. Rozvalil se na místě spolujezdce a jen se snažil udržet hlavu tak, aby mu nepadala k řidičce. Cítil, jak mu ruka ženy jezdí po čele, asi kvůli zjištění teploty. Byl za ten dotek nesmírně vděčný.

Nic totiž není horšího než pocit, že člověk umírá osamocen. A já mám zrovna teď pocit, že asi umřu, pomyslel si Josh.

„Kdo jsem?“ zeptal se Josh a hleděl přitom ženě do očí.

Pokrčila rameny a pramen zrzavých vlasů jí spadl do čela: „Jak to mám sakra vědět? Já tě jenom našla u silnice.“

Josh se snažil udržet oči otevřené a zůstat při vědomí. Zcela ho ovládlo přesvědčení, že když zavře oči, už je nikdy neotevře. Dokonce i v té vlhkým vedrem propocené kabině Rangeru měl pocit, že je mu čím dál větší zima. „Ne, myslím to vážně,“ řekl a chytil ženu pevně za ruku, „já fakt nevím, kdo jsem.“

Dvě

Úterý 2. června, odpoledne

Na Joshově čele se leskla tučná vrstva potu. Zdráhavě otevřel oči. Zrak mu padl na okno a byl ihned zaplaven světlem. Skrz otevřené dveře spatřil štěrkem vysypaný dvůr, na němž parkovaly dvě dodávky. Všiml si stodoly, která vypadala, že je už po celá léta prázdná. Kdesi v dálce štěkal pes, to však byl jediný zvuk, který rušil naprosté ticho. Dusno bylo stále nedýchatelné.

Žena se nad něho naklonila s vatovým tamponem v jedné ruce a lahvičkou dezinfekce v druhé. Zase ten parfém, pomyslel si Josh, když ucítil známou vůni. Jak se to sakra jmenuje?

Žena nakapala trochu dezinfekce na vatu a začala s ní potírat Joshovu paži.

Jeho organismus zareagoval bolestivým škubnutím a Josh ucítil bolest až v páteři. Odstrčil ji. „Ne,“ pronesl příkře.

„Ale jo,“ odvětila, „já jsem lékařka.“

Zvedl zrak k jejím očím. Měla na sobě modrou džínovou sukni a bílou blůzku, přes kterou byl vidět obrys bílé krajkové podprsenky. Tvář měla mírně nalíčenou obličejovým pudrem a světlou rtěnkou, přitom však si zachovala přirozený a svěží vzhled. Vlasy měla stažené dozadu a nad čelem jí trčely sluneční brýle.

„Lékařka?“ opakoval Josh a nedokázal přitom zakrýt své překvapení.

Žena přikývla. „A ty seš nemocnej. Těžce. Tak hezky lež a nepřekážej mi v léčení.“

Josh se rozhlédl po místnosti. Ať už ležel kdekoli, rozhodně to nebyl špitál ani ordinace. Pokoj byl vysoký asi pět stop. Do jedné zdi byla vsazena dvě francouzská okna vedoucí do dvora. Stěny měly světle šedou barvu, Josh ovšem odhadl, že je nikdo nemaloval nejmíň pět let. Na stěnách nebylo vůbec nic. Postel, na které se nacházel, bylo obyčejné lůžko pro jednoho, mělo dřevěný rám a nebylo na něm nic než pokrývka, pod kterou ležel. Vedle postele stál džbán s vychlazenou vodou a žínka. Jinak byl pokoj úplně prázdný.

Josh zvrátil hlavu zpět do polštáře. Na krku, jak teď zjistil, měl tlustý obvaz. Kůže pod obvazem ho pálila jako čert. Hlava mu třeštila bolestí, jako kdyby mu někdo zevnitř očesával lebku majzlíkem. Bolest probíjela v jednotvárných pravidelných úderech, odměřujících čas jako jazzový bubeník. Každé tři vteřiny přicházel další úder, takže Josh byl v podstatě neschopný udržet myšlenky pohromadě.

Takže popořádku, řekl si, nejdřív musíš zjistit, kde to jsi a co se s tebou vlastně stalo. Kdo tě to včera napadl? A kdo sakra vůbec jsi?

Žena mu kápla na paži dalších pár kapek dezinfekce a Joshem projela nová vlna bodavé bolesti. Zarazila se, jako kdyby přemýšlela, kde začít. „Máš průstřel,“ řekla, „na dvou místech.“

Josh přikývl: „Jak je to zlý?“

„Jednou do krku – tam je to nejhorší,“ odvětila žena „jen kousíček vlevo od průdušnice, kulka rozšvihla kůži a vytrhla kus tkáně. Centimetr vedle a bylo by po tobě. Vyčistila jsem to a odstřihla infikovanou kůži. Ten obvaz budeš mít na krku nejmíň čtrnáct dní a každý tři dny ho budu muset vyměnit. Stejně dej ale pozor, aby se ti tam nedostala špína, pak by to mělo být O. K. Měl jsi štěstí.“

Zní to jako od lékařky, pomyslel si Josh. Dokázala popsat jeho zranění s klidnou profesionální nestranností, jako by mu vysvětlovala opravu závady na bicyklu.

„Druhá kulka ti pronikla do levýho lýtka. Ošklivá a bolestivá rána, ale ne zase tak nebezpečná. Kulka vytrhla kus masa, ale nepoškodila žádnou hlavní tepnu. Kulka zůstala v ráně, ale už jsem ji vyjmula a myslím, že rána je teď úplně čistá. Ztratil jsi skoro litr krve a zbude ti tam škaredá jizva, ale rána se zahojí. Nechám ti tam na pár dnů obvaz, pak tam vlezu a podívám se na to znovu.“

Žena pohlédla na Joshe velice zblízka. „Máš výdrž,“ řekla něžně, „na takový rány by hromada chlapů zařvala. Ty víš, jak chytit kulku.“

Josh vzdychnul. Tepání v jeho hlavě bylo pořád silné. Opřel se o pelest, nalil si sklenici vody a nesl ji ke rtům. Horko, které cítil z celého těla, mu vnukalo podezření, že zrovna tak jako zranění mu působí bolest strašná horečka. „Cos do mě napíchala?“ zeptal se.

„Zašila jsem to, vyčistila rány a dala jsem ti pár utišováků,“ odpověděla žena, „věř mi, bez nich by ses cítil o moc hůř. Neměla jsem tady krev. Kdybych měla, určitě bych ti ji dala. Takhle se cítíš pořád hrozně slabej. Chce to rozhodně pár dnů v posteli, pořád odpočívat a hodně jíst, než se ti začne vracet síla. Pak teprve můžeme doufat, že se ti ty průstřely zdárně zahojí.“

Josh zblízka pozoroval, jak se při mluvení tváří. Bylo jasné, že ví přesně, o čem mluví.

„Kdo jsi?“ zeptal se.

Žena sňala s hlavy sluneční brýle a držela je v pravačce. „Omlouvám se, že jsem se ještě nepředstavila,“ odvětila s lehkým úsměvem v koutcích úst „jmenuju se Kate. Kate Benessiová.“

„Jak dlouho jsem spal?“ otázal se Josh.

„Jenom něco přes jeden den,“ řekla Kate a znovu si nasadila sluneční brýle, „přijeli jsme včera. Teď jsou tři odpoledne, úterý. Spal jsi šestadvacet hodin a vem na to jed, žes to potřeboval. Trochu to udělaly ty utišováky, ale taky jsem ti dala nějaký prášky na spaní. Ve tvým stavu potřebuje člověk pořádnej oraz.“

Josh si mlčky lokl vody. Zdálo se mu, že má hrdlo z kamene. Bušení v hlavě mu pořád bránilo v potřebném soustředění. Tady nic nedává smysl, řekl si, no kdo je ona vlastně zač? A co tady dělám?

„Kde to jsme?“ zeptal se.

„Kousek od Fernwoodu, v okrese Coconino,“ odvětila Kate, „ovšem to je jenom mizerná díra s benzinkou, bufetem a obchodem, a to ještě dvě míle odtud. Větší město v okolí je Boisdale, to je ale deset mil daleko. Takže se dá říct, že jsme přímo v centru velkýho Zapadákova.“

Josh pohlédl ven do dvora. Půda byla suchá na dřeň, tvrdá a rozpraskaná. Puklinami místy pronikal na povrch ubohý plevel, který ostatně taky vypadal, že každou chvíli uschne a zajde. „Sorry, ale já ani nevím, v jaké jsem zemi.“

Kate se rozesmála: „Fakt to nevíš?“ Vyhlédla z okna. „Coconino je v Arizoně. To je součást země, která se jmenuje Spojené státy. Docela velkej pozemek, mezi Atlantickým a Tichým oceánem. Snad jsi o nich někdy slyšel.“

Ano, Josh už o Spojených státech slyšel. Takže základní znalosti mu zůstaly: Věděl, jak se jmenuje hlavní město Francie a z kolika coulů se skládá stopa. Pořád mu ale naprosto nebylo jasné, co se s ním vlastně stalo.

Kdyby jenom přestala ta hlava bolet, pomyslel si Josh, musím se soustředit, aby mi došlo, kdo jsem a jak jsem se sem dostal. Musím si začít pamatovat.

Kate si sundala brýle a upřeně se na něho podívala: „Jak jsi k tomu přišel, že ses dostal do příkopu se dvěma kulkama v těle?“

„Nevím,“ odvětil Josh.

„O.K, jak jsi přišel ke svým zraněním, zkusíme zjistit později. Teď je na řadě otázka, kdo jsi.“

V Joshově mysli se probudil chladný pocit strachu. Plížil se po páteři a ponenáhlu zachvátil každý nerv v jeho těle. „Už jsem řek, že nevím.“

Kate se usmála, rty však měla stažené a ve tváři jí Josh četl nespokojenost. Byl to přesně ten úsměv, jaký nasazují lékaři, když mají co dělat s těžkým případem. „Zhluboka dýchej, odpočiň si – a pak mi řekneš, co jsi zač.“

Josh cítil, jak se mu roztřásla ruka.

Nevím, opakoval si. Vždyť já ani nevím, jak se jmenuju.

„V klidu a pomaličku,“ řekla mu Kate, Jen to řekni nahlas: Jmenuju se…“

Josh váhal. „Jmenuju se…“

Nic.

Zranění – to nic není. Zavrtá se ti do nohy kus oceli, ale uběhne pár týdnů a už si ani nevzpomeneš, že k něčemu vůbec došlo, pouze jizva ti to připomene. Voják může přijít o peníze, dokonce i o spoustu krve – a stejně se dá nakonec do pořádku. Ale když voják neví, jak se jmenuje, pak je to opravdu zlé.

Seber se, chlape, vzpomeň si. Někde to máš, jde jen o to, abys to našel.

„Nemůžu… já si nemůžu vzpomenout,“ řekl Josh a hleděl na Kate.

Z jejího výrazu pochopil, že mu moc nevěří. Zorničky se jí zúžily a čelo se jí začalo mračit. „Přemýšlej,“, řekla. „Uvolni se a mysli.“

Josh zavrtěl hlavou: „Nemůžu,“ vysoukal ze sebe nervózně. „Já nevím.“

„Tak kolik je ti roků,“ řekla Kate.

Roků, pomyslel si Josh. Teď se, pravda, cítím asi na sto tři, ale to nebude ta správná odpověď. Pokoušel se přemýšlet a přitom ovládnout tu strašnou bolest hlavy. Nic. Neměl prostě čeho se chytit: Vzpomínky nikde.

„Nevím,“ zopakoval.

„O.K,“ řekla Kate, Jméno tvý mámy?“

„Nic,“ odpověděl Josh a znovu zavrtěl hlavou. „Je to možný, taková ztráta paměti?“ zeptal se a pohlédl na Kate. „Z lékařskýho hlediska?“

„Vyskytuje se to velmi vzácně, pokud to není důsledek drogové intoxikace,“ řekla. „Můžou tak ale působit taky některá zranění. Mohlo se stát, že ta kulka, co ti prolétla krkem, provedla něco s tvou nervovou soustavou.“

Josh na chvilku zavřel oči. Znovu se pokusil napnout svaly své mysli, aby viděl, jestli je schopen něco si vybavit, ale připadal si jako kdyby šlapal na plyn auta s prázdnou nádrží.

„Dá se to spravit?“ podíval se na ni a vyčkával na její reakci.

Kate sklopila oči a pak je upřela zpět na Joshe. „Přijde na to,“ řekla pomalu. „Obvykle je to jenom krátkodobá záležitost. Pár dnů odpočinku a rekonvalescence – a pak to začne všechno připlouvat zpátky.“ Na rtech se jí nečekaně zavlnil úsměv. „Počkej měsíc – a vzpomeneš si i na datum narozenin svýho bratrance z druhýho kolena.“

„A neobyčejně?“ zeptal se Josh, „co se může stát?“

„Na tohle nejsem odborník, to je opravdu těžko říct,“ odvětila Kate, „paměť je choulostivá věc. Nikdo vlastně neví, co jsou vzpomínky vlastně zač a kde jsou uložený. Lidi pořád zapomínají, pak si zase vzpomenou, a potom si na řadu věcí vzpomínají jinak než předtím. Těžko říct, jak to všechno vůbec funguje.“

„Takže to znamená, že se to možná nespraví?“

„Takže to znamená, že když se ti vzpomínky samy od sebe nevrátí za týden nebo dva, pak budeš holt někde, kde se lékaři pohybujou dost nejistě.“

Josh znovu uložil hlavu na polštář. Zápasil se zoufalou potřebou strhnout si ten obvaz s krku a začít si rozškrabávat ránu: Pálilo to, jako kdyby vám na čerstvou odřeninu nasypali hromadu pepře. I noha ho bolela a z neustávající bolesti hlavy začal slzet. Oknem vlétla do místnosti moucha. Přifičela k Joshovi a sedla mu na tvář. Josh neměl sílu ji odehnat. Kate to udělala za něho.

„Nevím o sobě nic,“ řekl spíš k sobě než k ženě, která mu seděla po boku. „Nevím ani, čím se živím.“

„Je to voják,“ řekl muž, který stanul ve dveřích.

Josh vrhl pohled před sebe. Stál tam asi šedesátiletý muž s šedivými vlasy sčesanými dozadu; sahaly mu až na ramena. Měl na sobě černé džíny a světle modré lněné triko. Měl ostře řezanou opálenou tvář podobnou opracované žule. Z tváře mu čouhal nápadně dlouhý nos.

„To je můj otec,“ řekla Kate, „Marshall.“

Marshall vkročil dovnitř, stoupl si vedle postele a prohlédl si Joshe jako zvíře na dobytčím trhu: Zkoumal Joshovu povahu a hodnotu a v jeho pohledu nebyla ani špetka citu.

„Řek jste, že jsem byl voják?“ zeptal se Josh.

Marshall přikývl. „Jo,“ odvětil, „máte stavbu a fyzičku vojáka. Hádám, že už máte dost fušek za sebou.“ Pronášel ta slova pomalu a důrazně.

Josh si zkusil na posteli sednout, jenže bolest v těle byla nesnesitelná: Dokázal ještě přikázat svalům, aby učinily pohyb, ale zrovna teď mu odepřely poslušnost. „Jak jste na to přišel?“

„Sám jsem kdysi vojančil,“ řekl Marshall, „ve Vietnamu. Dvakrát. Od osma do devětašedesátýho. Pak jedna až dvaasedmdesát. V tom nejhorším. Hodně chlapů jsem viděl zraněnejch. Takže mám právo si myslet, že poznám, od čeho jsou tvoje jizvy.“

Naklonil se a opatrně poodhrnul bavlněnou pokrývku, kterou měl Josh na sobě. Přejel prstem přes jizvu, která se táhla přes Joshovo břicho. „Hele,“ pokračoval teď šeptem, „to je od nože. Ten, kdo ti to udělal, ti chtěl propíchnout srdce, ale ty ses stočil stranou a dostals to nakonec do žaludku. To je vojenskej trénink: Jak už jde čepel proti tobě, honem to zmáknout tak, aby tě zasáhla na co možná nejmíň nebezpečným místě.

Teď se Marshall přitočil k Joshovi odjinud. „Pak tadyhle,“ řekl a ukázal na stehno. „Tudy vlítla kulka dum dum. S takovou municí jsi mohl mít něco společnýho jedině na bojišti.“

Marshall pokrčil rameny: „Pro takový jizvy musí být nějaký vysvětlení. Mohl bys být druhořadej drogovej dealer, kterýho nachytali při nějaké z pouličních přestřelek, ale to si nemyslím. Hele – tady ty drobný ranky podél hrudního koše: To jsou stopy po šrapnelech od handgranátu. Tak. Z toho je mi jasný, že seš voják.“

„Jakej voják?“ zeptal se Josh.

Marshall pokrčil rameny: „Štastnej, myslím, a to je ta nejlepší sorta. Včera ti pořádně pustili žilou a jak je vidět, dostals to pěkně do těla už párkrát předtím. A pořád žiješ. Za to buď vděčnej. To se každýmu nepoštěstí.“ Přejel si pravačkou po dlouhém pramenu svých šedin. „Ty tetování tady – ty jsou taky vojácký.“

Nahoře na rameni měl Josh tučným černým inkoustem vytetovaný pár křídel. Když pohnul svalem, křídla se zatřepetala. Pod křídly bylo písmeno „O“ a pak slovo „Pos“.

„Víš, co to znamená?“ zeptal se Marshall.

Josh zavrtěl hlavou. Křídla, lámal si hlavu. K čemu to tam sakra mám?

„Britský parašutistický pluk,“ řekl Marshall. „To O-Pos, to je tvoje krevní skupina – nula pozitiv, nula plus. To si tetuje na tělo hodně vojáků, aby doktoři věděli, co do nich mají napumpovat, když je přivlečou z fronty a musí se do nich dostat hodně rychle hromada krve.“

„Musí spát, tati,“ přerušila ho Kate.

Josh vzhlédl k Marshallovi. „Někdo nás honil na motorce,“ řekl. „Chtěl nás zabít.“

Asi nejsi zrovna populární,“ řekl Marshall sarkasticky.

„Kdo to sakra byl?“ vyštěkl Josh.

Kate po něm zlostně hodila pohledem. „Musíš spát,“ zopakovala.

„Musím vědět, kdo byl ten chlap na té motorce zač,“ opáčil Josh.

„Potom. Teď spi,“ řekla Kate rychle.

Josh zpozoroval v jejích prstech podkožní jehlu. Přes její špičku přejel sluneční paprsek. Jak se mu nástroj přiblížil k noze. Škubl sebou a když ucítil, jak mu jehla probodává kůži, rychle se nadýchl. Přímo cítil, jak se kapalina z jehly rozlévá jeho krevním oběhem.

„Co je to?“ vyštěkl s pohledem upřeným na Kate.

„Klid, chlapče,“ řekl Marshall, „vždyť ti pomáhá.“

„To ti pomůže usnout,“ řekla Kate mírným tónem, „potřebuješ to. Jsi hrozně slabej.“

Josh cítil, jak se mu začínají zavírat oči. Na okamžik se tomu snažil zabránit. Obešla ho hrůza. Cítil, jak mu s čela kape pot. Seber se, nařizoval si toho odpoledne už podruhé. Budeš v pořádku. Jenom si potřebuješ trochu pospat, aby se ti vrátila síla. Pak si sesumíruješ, co jsi zač a co se ti vlastně stalo.

Jeho mysl se vyprázdnila. Teď se v ní ocitl jediný obraz a začal v ní pulzovat. Byl tak čistý, jasný a živý jako obraz na filmovém plátně: Běžící chlapec. A muž padající na zem.

Tři

Středa 3. června, ráno

Josh si sáhl na čelo. Pořád bylo zpocené, ale už se rozhodně nepotilo tolik jako včera. Dvěma otevřenými dveřmi pronikal do místnosti lehký vánek. Vzduch byl horký, ale sušší. Jeho vanutí mu příjemně ochlazovalo tvář.

Spi, řekl si. Musíš se znovu nabít energií.

Pomaličku otevřel oči.

Slunce pálilo, Josh však z postele nedohlédl, kde na nebi se právě nachází, takže nedokázal odhadnout čas. Nanejvýš mohl rozeznat, že je ráno nebo dopoledne. Nahmatal džbán a nalil si plnou sklenici vody. Její obsah si pak naráz nalil do hrdla, které bylo vyprahlé jako po pořádné ožíračce. Ani druhá sklenice nedokázala hrdlo svlažit.

V hlavě mu pořád bušilo, ovšem teď už to bylo jen, jako kdyby mu v lebce kdosi drápal šroubovákem naplocho – už to zkrátka nebyl žádný majzlík.

Tak brejden, řekl si Josh s pochmurným úsměvem na rtech. Pan Nikdo.

Snažil se zvednout. Zafačovaný krk pořád svědil a ze zranění v noze vycházely nadále bodavé impulzy do konečků nervů. Trup však byl na tom určitě líp: Do něj už se začala vlévat nová síla a Josh cítil, jak mu koluje žilami víc krve než včera. Vztyčil se na loktech a nadechl se, jak jen to šlo nejhlouběji. Usedl na kraj postele. O židli u postele byla opřená stará hliníková berla s typickým umělohmotným držadlem. Stála jen asi třicet centimetrů od něho.

To zvládnu.

Josh začal vstávat z postele. Noha se vzpírala pohybu a Joshem to pořádně škublo. Projel jím oslepující záblesk bolesti. Usedl zpět a zavřel oči. Snažil se bolest ovládnout. Počítej, řekl si. Cokoliv, jenom abys na to nemyslel.

Když dopočítal do padesáti, zkusil vstát znovu. Tentokrát opatrněji. Stoupl si jen na levou nohu a balancoval rozpjatýma rukama, načež poskočil kupředu. Zapotácel se a na okamžik se vylekal, že spadne zrovna na zraněnou nohu. Zase však chytil rovnováhu a chňapl po berle. Chytil se jí, jako by to byl poslední záchranný člun na potápějící se lodi.

Klid, chlape, to půjde.

Josh začal bolestivě kulhat o berli kupředu. Popadl modrý župan, visící na věšáku na dveřích, a pak se vypotácel ven. Pocítil na tváři sluneční svit a zachytil do nozder svěží vzduch. Příjemný pocit. Dvůr měřil tak šest metrů na čtyři a půl metru. Nebylo v něm nic než křoví a v rohu pomalu kapající kohoutek. Po pravé ruce měl ty dvě dodávky: Ranger, který nebyl nepodobný hromadě šrotu, a tři roky starý Chevy Avalanche, který – nepočítáme-li vrstvu prachu, která na něm ležela, a promáčklinu nad levým zadním kolem – vypadal ještě docela zachovale. Josh vzhlédl před sebe. V dálce uviděl vyvýšeninu. Bylo to štíhlé načervenalé skalisko. Zdálo se, že s ním někdo musel mrštit z vesmíru rovnou sem do pouště. Asi tak míli v přímce rovné silnice spatřil další budovu, ale na tu vzdálenost nedokázal odhadnout, jestli je to stodola nebo obytný dům. Jinak byla krajina úplně pustá: Všude, kam oko dosáhlo, jenom písek, prach a křoviska.

Koho může vůbec napadnout, že se tu, sakra, usídlí? zeptal se sám sebe.

Josh se chytil okna, aby chytil balanc. Moje paměť, vzpomněl si. Kde je má paměť?

Opět začal pátrat v hlavě, ale bylo to, jako kdyby chodil v černočerném bludišti. Vůbec se neměl čeho chytit. Probíral tytéž otázky jako včera – jak se jmenuju, kolik je mi let, kdo je moje matka – ale ať se soustředil sebevíc, nebylo z toho zase nic.

Asi deset metrů před ním stála hlavní budova. Nízký bungalov, asi montovaný. Evidentně šlo o příbytek, jenž svými ubytovacími kvalitami jen o chlup převyšoval obyčejný karavan. Byl to obdélník dlouhý asi šedesát metrů a rozdělený do několika místností. Vedle stál talíř satelitního přijímače, ale jinak bylo jasné, že o vzhled domu se nikdo nestaral už celá léta.

Josh pokročil kupředu a kousal se přitom do rtů, aby co nejmíň vnímal bolest v noze. Slyšel puštěnou televizi. „Je někdo vzhůru?“ zavolal a opřel se o hliníkový rám francouzského okna vedoucího do kuchyně.

Zaregistroval ulekaný pohyb a hlas Kate: „Ty?“ řekla. „Vždyť máš být v posteli!“

Josh vkulhal dovnitř opřen o berlu, aby sebou netřískl. Kuchyň byla smontovaná z prefabrikovaných částí. Vypadalo to, že tak asi před deseti lety: Umakartová linka do elka, přerušená jen dřezem, vařič a dvě police. Kate seděla u dřevěného stolku – levná borovice – a jedla cereálie z misky. Televize v rohu byla naladěná na Fox News.

„Když můžu chodit, tak jdu,“ odpověděl Josh, „první, co musím dát do pořádku, je moje vůle.“

Kate přikývla. Měla na sobě světle modré kalhoty, volnou blůzu, jejíž dva knoflíky nahoře nebyly zapnuté, takže se Joshovi naskýtal pohled do pihovatého výstřihu. Tvář jí rozjasňovalo trochu pudru na tváři a namalované rty. „Sedni si,“ poručila mu a ukázala na volnou židli, „té noze bude líp, když nebude ničím zatížená.“

Josh se uvelebil u stolu a zraněnou nohu položil tak, aby měla co největší klid. Vlastně si vůbec nedokázal vzpomenout, kdy stál naposledy za pomoci berly. V každém případě mu to teď docela šlo. Bylo to ale mnohem únavnější, než čekal, vždyť celá váha jeho těla spočívala jen na ramenou a v pažích. Nebylo divu, že i těch pár kroků přes dvůr mu pořádně namohlo zraněný krk.

Srkl si kávy, kterou před něho Kate postavila. Kofein ho zasáhl, jako když se vichřice náhle napře do kmene stromu – jakmile se dostal do krevního oběhu, zatočila se mu hlava. Nejmíň dva dny už nepil nic jiného než vodu, takže tu vlnu kofeinového impulzu, která mu dodala nečekanou, náhlou dávku energie, cítil přímo hmatatelně.

Josh vrhl pohled na obrazovku. Hlasatel právě komentoval výpadek elektřiny, ke kterému došlo v noci na dnešek ve městě Memphis: K přerušení dodávky proudu došlo jen na několik minut, způsobilo to však výbuch paniky široko daleko. „Jedná se snad o opakování letošního útoku na tři velkoměsta?“ ptal se hlasatel. „Po přestávce uvedeme další podrobnosti.“

Kate se na Joshe podívala: „Tak jak se cítíš?“ zeptala se.

Mlčel. Nevěděl, co odpovědět. Byl na tom dost blbě – i když, pravda, před čtyřiadvaceti hodinami to bylo rozhodně horší. Snad se po tělesné stránce začínám dávat dohromady, i když k úplné formě mám ještě pořádný kus cesty před sebou, přemítal. Ale psychicky je to ještě horší, než to bylo.

„Jak polní myš, která se zrovna dostala pod kombajn,“ usmál se Josh, „ale zlepšuje se to – pomalu. Doufám.“

„Brzo musíme provést důkladnou kontrolu,“ řekla Kate. „Krevní tlak, teplota, funkce organismu. Dneska chci ty obvazy nechat na místě, protože nechci ty rány zbytečně jitřit. Vyměníme to až zítra.“ Vstala a sundala s police mísu pražené kukuřice. „Teď musíš něco sníst, abys dostal do těla aspoň pár kalorií. Máš rád cereálie?“

„Nevzpomínám si,“ odpověděl Josh nesměle, „já to ochutnám.“

Kate postavila jídlo na stůl. Josh ponořil do kukuřice lžíci a nesl ji ke rtům. Hrdlo měl však pořád vyprahlé a rozbolavělé, takže žvýkání potravy pro něho nebyla rozhodně žádná legrace. Chutnalo to ale výborně: Sice to bylo neslané nemastné, ale zato ta energie, jejíž přísun do těla začal pociťovat! Sílil přímo vůčihledně. Já mám hlad, uvědomil si – a to je začátek všeho.

„Nevím sice, kdo jsem,“ odsunul misku s jídlem stranou a znovu si srkl kafe, „ale někdo to ví – jinak by mě přece nechtěli zabít.“

„A určitě jdou po vás dál,“ řekl Marshall.

Starý muž právě vstoupil do místnosti. Nalil si kávu a pohlédl na Joshe. „Co se vlastně stalo, co myslíte?“

„Někdo mě chtěl zabít,“ opakoval Josh, „víc nevím nic.“

„Co když jste chtěl někoho zabít vy?“ opáčil Marshall.

Josh mlčel. Myšlenka, že snad někoho zabil, sídlila kdesi pod vědomým povrchem jeho mysli. Když si nepamatuješ ani kdo jsi, jak máš potom vědět, čeho jsi schopen.

Marshall se usmál. V jeho větrem ošlehané tváři se rozšklebily tisíceré vrásky. „I tady nahoře v Arizoně musí být každýmu jasný, že když má někdo v sobě dvě kulky, tak asi narazil na někoho, kdo ho zná a kdo k němu nemá zrovna nejlepší vztah. Průšvih je, že my to nevíme, kdo jsi sakra zač.“

„Co jsem měl na sobě?“ zeptal se Josh.

„Džíny a černý tričko,“ odpověděla Kate. „Všecko bylo zakrvácený a v gatích jsi měl díru po tom průstřelu do nohy, tak jsem to vyhodila. Marshall má něco navíc, takže až budeš moct pořádně chodit, něco ti na sebe dá.“

Josh mrkl před sebe na stůl. „Sebou jsem neměl nic? Peněženku, řidičák, kreditku?“

Kate zavrtěla hlavou: „V zadní kapse u kalhot jsme ti našli tři tisíce dolarů. Jsou támhle na polici v obálce. Až je budeš potřebovat, tak si je vem. Jinak ale jsi neměl u sebe nic – po tvé identitě nikde ani stopy.“ Odmlčela se. „Podle všeho patříš mezi lidi, co rádi cestujou nalehko,“ dodala po chvilce.

„Tři tisíce dolarů,“ poznamenal Marshall. „Kdo sebou může tahat tolik peněz jenom tak v kapse?“

Josh neodpověděl.

„Gangster?“ pokračoval Marshall v pátrání.

Josh si třel kotník o kotník. „To zjistíme, až budeme vědět, kdo jsem,“ pronesl pak spíš pro sebe než pro kohokoli jiného. „Teď musím hlavně přijít na to, kdo mě chtěl zabít a proč. A co jsem tady ksakru vůbec dělal!“ Pohlédl na podlahu. „Až budu vědět tohle, tak můžu začít s pátráním, kdo vlastně jsem.“

Sendvič mu chutnal. Tenký plátek krůtích prsou, nahoře trocha salátu a pořádná porce majonézy, to vše zapasované mezi dva kusance hutného bílého chleba. Josh se do něj pustil a zuby si utrhoval úctyhodná sousta. Z vysoké tenké sklenice usrkával kolu a sledoval přitom z okna vyprahlou krajinu. Vyzařovala z ní drsná, surová krása. Vlnila se do dálky, až mizela za nedozírným obzorem. Cokoliv živého, ať zvíře nebo člověk, se v ní vyskytovalo opravdu více než poskrovnu. Tohle by bylo skvělé místo, kam se zdekovat, aby tě nikdo nenašel.

Už jsem tu jednou byl, prolétlo mu hlavou. Hory. Nehostinná, drsná krajina. Písek a prach. Nevím, kde a kdy to bylo, ale tohle všechno, nebo aspoň něco podobného, jsem už určitě viděl.

Tam někde se skrývá má paměť.

Kate vyšla ven na verandu a sedla si vedle něho. V ruce měla injekční stříkačku. Jakmile Joshovi padl zrak na její špičku, zachvěl se. Ta jehla se chystá projet určitou konkrétní kůží, pomyslel si – a to zrovna tou mojí.

„Už ti chutná jíst,“ usmála se něžně. „Zítra nebo pozítří tě překvapí, jakou v sobě budeš zase cítit sílu.“

„Moje tělo bude v pořádku,“ přikývl Josh, „cítím to. Vím to.“

„Pořád si na nic nevzpomínáš?“

„Pořád ne,“ zavrtěl Josh hlavou.

„Jsi voják – to už přece víme.“

Josh přikývl: „Když myslíte…“

„Taky jsi podle všeho Brit,“ pokračovala Kate, „už kvůli přízvuku.“

„Poznáš to?“

„Jasně, i když jenom z filmů a tak, protože jsem tam nikdy nebyla.“ Kate sňala s očí sluneční brýle a roztočila si je v ruce. „Nemáš sice hlas jako Hugh Grant, ale stejně myslím, že jsi Brit.“

„Ale co jsem teda dělal tady?“

„V Arizoně?“

Josh přikývl. „Britskej voják. Ať už ve službě, nebo mimo službu. Nataženej ve škarpě a prošpikovanej kulkama. Dost divná mozaika, nic do sebe nezapadá.“

„Zkusíme to trochu s metodou volných asociací,“ řekla Kate. „Já řeknu slovo. Ty odpovíš, co ti to slovo připomene. Dobře?“

Josh si utrhl další kus sendviče a energicky jej žvýkal. Měl zato, že postačí, aby se pořádně najedl a znovu zesílil, a nějakou vzpomínku se mu už odněkud ze zákoutí mozku snad vydolovat podaří.

„Armáda,“ řekla Kate.

Josh přestal žvýkat: „Nic,“ odtušil.

„Válka?“

Josh zavrtěl hlavou.

„No nic, zkusíme to z jiné strany,“ řekla Kate. „Rodina.“

„Nic.“

„Rodiče?“

Joshovi nezbylo, než zavrtět hlavou znovu.

„Tvoje město?“

Po Joshově tváři se rozlil výraz smutku, asi proto, že jiná odpověď než zavrtění hlavou ho nenapadla ani teď.

„Spiknutí,“ řekla Kate.

Josh zaváhal. „Já,“ řekl pak pomalu. „Říkáš spiknutí – a já myslím na sebe.“

„Třeba jsme teď něco konečně zachytili,“ řekla Kate a v hlase jí bylo slyšet nadějné vzrušení. „Tajemství?“ pokračovala.

„Filmy v televizi,“ řekl Josh, také s nadějí v hlase.

Kate ho však přerušila. „Ale ne, my potřebujeme opravdové vzpomínky. To nestačí, že si vzpomínáš na televizi.“

„Tak to nevím,“ odpověděl Josh.

„Jestli jsi Brit, musíš znát města v Británii a z nějakého musíš taky pocházet. Tak co Liverpool?“

„Nevím.“

„Londýn?“

„Nevím,“ opakoval Josh.

„No tak třeba Manchester?“

Josh zavrtěl hlavou – už to tak vypadá, že vrtění hlavou se stane mým poznávacím znakem, pomyslel si.

„Birmingham?“

„Birmingham? Teda, jestli se mám dozvědět, že jsem zatracenej Birmiňák, tak to bude asi líp, jestli mi ta ztráta paměti zůstane.“

„Kolik myslíš, že je ti asi let?“ zeptala se Kate.

Josh pokrčil rameny.

„Vypadáš tak na třicet.“

„Tak asi jo, co já vím.“

„Ženatý?“ zněla další otázka.

Josh opět pokrčil rameny: „Nemám ponětí.“

Kate se rozesmála a pobaveně si zakryla ústa dlaní: „Takhle to na holky válíš běžně?“

Čtyři

Čtvrtek 4. června, odpoledne

Josh vystrčil hlavu zpod peřin. Oči ale nechal zavřené. Snažil se udržet v mysli děj, který se mu přehrával před vnitřním zrakem v okamžiku, když procital. Padající člověk. Běžící chlapec. Výstřel. Potom výkřik.

Výkřik. Ale jaký výkřik? Z jakých slov se skládal?

Josh pevně tiskl víčka k sobě a silou mocí se snažil dosáhnout stavu mezi spánkem a bděním. Ten výkřik, opakoval si. Co to sakra bylo za výkřik?

Ale nevybavilo se mu nic.

Teď už dokonce i ten polosnový děj – a s ním i všechny další vzpomínky – odplýval do písečného prachu…

Josh otevřel oči. Pořádně se napil vody a podíval se na hodiny. Bylo právě po čtvrté odpoledne. Spal tedy určitě nejmíň čtyřiadvacet hodin, možná i o celou hodinu víc. Tělo se stále ještě potýkalo s lenošnou slabostí, ale aspoň ta bolest v hlavě začala polevovat a také svědění na krku pod tlustou vrstvou obvazů už nebylo tak nesnesitelné.

Dobře, takže výstřel. A nebyl na spoušti náhodou můj prst?

Pětadvacet hodin, pomyslel si Josh. Těžko říct, co to do mě Kate naprala, ale rozhodně to musí být to nejsilnější, co má ve své lékárničce.

Na pokrývce přistála moucha. Josh do ní bleskově třískl pěstí a rozmázl ji po bílé tkanině. Síla se mi vrací, vyvodil si z toho Josh. A taky reflexy.

Vší silou se vzepřel na loktech a vysoukal se tak z postele. Levou nohu postavil opatrně na podlahu a opřel ji o její chladivé dlaždice.

Noha pořád bolela, ale bolest už neprojížděla celou nohou až nahoru jako včera. Oči měl ještě podlité krví, ale rudé pruhy, které mu přebíhaly přes zornice, už zdaleka nebyly tak široké. Ani na čele už necítil takovou sálavou horečku. Zlehka se natáhl pro berlu a vykročil.

Ze dvora se ozval výstřel.

Josh se instinktivně přikrčil a šikmo nastavenými rameny si chránil hlavu i tělo před kulkou, která by proletěla oknem. Rozhlédl se po místnosti a hledal, co z jejího zařízení by mu mohlo posloužit jako zbraň. Nic. Snad jedině ta berla, jenomže proti chlapovi s puškou by mu dost pravděpodobně byla hodně málo užitečná.

Širokou krajinou zazněl další výstřel. Josh pohlédl z okna. Na dvoře stál Marshall s pistolí v ruce. Padesát metrů před ním stála řada plechovek a Marshal je jednu po druhé sestřeloval.

Voják, pomyslel si Josh. A já mám prý být podle nich taky voják. A na ten zvuk palby opravdu zareagoval naprosto v souladu s instinktem vojáka – tvořil si vlastním tělem štít, aby zůstal i po zásahu naživu. A hledal, jak se bránit.

Uznale sledoval z okna, s jakou samozřejmou lehkostí zachází Marshall se zbraní. Všiml si, že je to browning. Bojová pistole Browning Buck Mark s typickou hlavní z černého kovu a vyleštěnou ořechovou pažbou. Co jsou ti lidi zač? zeptal se sám sebe. Proč mě přijali do svého domu? Proč se tady o mě vůbec starají?

Co ode mě chtějí?

Plechovka se zřítila na zem: Právě ji rozčísla jedna z Marshallových střel.

Odpolední slunce pralo do vyprahlé země. Musí být nejmíň čtyřicet stupňů, hádal Josh. Jakmile vykročil z domu, ucítil, jak ho slunce pálí dozadu do krku, ale vzduch byl tak suchý a vyprahlý, že mu na kůži snad ani nevyskočily krůpěje potu.

„No, nic moc,“ otočil se k němu Marshall, „nejsem žádnej střelec. Když musím, tak to nějak s bouchačkou zvládnu, ale ten dar ostrostřelecké mušky, ten nemám. Ten má málokdo.“ Zkoumavě, přimhouřenýma očima pohlédl na Joshe a zeptal se: „A co ty?“

Josh pokrčil rameny: „Copak já vím?“

Marshall se usmál a odkráčel přes prašný dvůr dozadu za hlavní budovu. Josh za ním odkulhal a mohutně se přitom odrážel berlou, aby rozložil svou váhu. Měl na sobě jenom župan a rozpálená půda ho pořádně pálila do chodidel. „Vystřel si,“ vyzval ho Marshall. „To by pro tebe, myslím, mohlo být dobrý cvičení. Aby sis probral smysly, že jo.“

Josh jenom přikývl. Dosud mu nebylo jasné, co si má vlastně o Marshallovi myslet. Kate je lékařka, ovšem ani její motivy se tím rozhodně neosvětlovaly naprosto uspokojivě. Natož pak tenhle děda, pomyslel si Josh – to byla hádanka bez jakéhokoliv záchytného bodu.

Marshall prudce otevřel dveře, za nimiž odhalil místnost plnou zbraní a munice. Ve stojanech byl vyrovnaný nejméně tucet loveckých ručnic. Josh je zběžně přehlédl pohledem a všiml si, že se mezi nimi skrývá taky jedna saiga, jeden kalašnikov, jedna winchesterovka, jeden marlin a jeden browning. Všechno to byly sportovní, bytelné zbraně s vyleštěnými dřevěnými pažbami. Jejich posláním bylo složit v lese jelena na vzdálenost dvou set metrů. Vedle pušek byly seřazené pistole.

„Tak si vyber,“ řekl Marshall.

Josh se nechal při výběru vést instinktem. Sáhl po pistoli Sig-Sauer P228, natáhl kohoutek, pak jej zase povolil a zbraň zajistil.

„Pořád je mám všechny nabitý,“ řekl Marshall, „tak ji dej sem a půjdeme.“

Marshall popadl pistoli a Josh vykulhal ven. Kráčel po zápraží a berlou se opíral o zeď a o dveře, aby odlehčil své váze.

„Co myslíš, trefíš nějakou z těch plechovek?“

„Fakt nemám tušení,“ odpověděl Josh.

Odjistil zbraň, zdvihl ji a uchopil oběma rukama. Nohy dal mírně od sebe jako boxeři. Pak pistoli pozdvihl do výšky očí.

„Tkalcovský postoj,“ řekl Marshall.

„Co to?“ zeptal se Josh.

Marshall se usmál. „Toho si nevšímej. To je policejní výrazivo.“

Josh přimhouřil oči a soustředil se na tenké hledí na špičce hlavně. Plechovka stála padesát metrů od něho, takže ji sotva viděl. Vyrovnal hlaveň. Pak se zhluboka nadechl a vydechl, aby stabilizoval svaly v ramenou a pažích.

Je to instinkt? napadlo ho. Jako pes, když ohryzává kost. Nebo jsem prodělal střelecký trénink?

Jemně zmáčkl spoušť. Vynaložil přitom jen takové úsilí, aby kulka mohla vyletět ven. Hlaveň sebou škubla zpět, ale Josh si se zpětným rázem hravě poradil. Bezmyšlenkovitě vypálil dál. Dvojstřela, dvě rány těsně po sobě.

Plechovka vyskočila do vzduchu a když ji tam pročísla druhá kulka, prudce vylétla kupředu. „Tomu říkám zásah,“ řekl Marshall, který stál dva metry za ním, „to jsem čekal.“ Odmlčel se. „Zkus to ještě.“

Josh upevnil držení zbraně, namířil a vystřelil. Jednou a pak ještě jednou. Další plechovka se válela na zemi.

„Ještě,“ řekl Marshall.

Josh si opět srovnal dech a stiskl spoušť. Opět dvakrát. Plechovka, na kterou mířil, sebou třískla do prachu.

Marshall vykročil kupředu. Jedním dlouhým lokem vyprázdnil láhev piva, kterou držel v pravačce, a mrkl na Joshe. „Teď zkusíme, jestli trefíš pohyblivý cíl.“

Potom Marshall s velkým rozmachem vyhodil láhev do vzduchu. Josh sledoval pohledem oblouk jejího letu. Počkej, až dosáhne vrcholu své dráhy a začne padat k zemi, blesklo mu hlavou. V tom bodě se zpomalí. Tím pádem bude lehčí ji zasáhnout.

Stiskl spoušť. Kulka profičela… pánubohu do oken. Téměř v tomtéž okamžiku vypustil Josh druhou kuli. Tentokrát se ozval výmluvný třesk oceli o rozbité sklo. Z nebe se snesla sprška skleněných střepů.

„No jo, holt seš kanonýr, to se nedá nic dělat,“ řekl Marshall, když k němu opět přistoupil. „Voják vždycky střílí dvakrát. Je na to trénovanej.“

„Však už jste to říkal, že jsem voják.“

Marshall přikývl a zřetelně zvážněl. „Hromada vojáků se nedokáže trefit napoprvé,“ odpověděl. „Ty střílíš vždycky dvakrát – a to je součást tréninku přepadových jednotek. Když chceš zabít chlapa, vždycky jsou k tomu dvě kulky lepší než jedna. Stiskneš to jednou, podruhé a pohov. „Přepadový jednotky?“ zeptal se Josh.

Marshall pokrčil rameny. „Zvláštní síly, nejspíš.“

Josh sklopil zrak k nebi. Záblesk. Ta vzpomínka, se kterou se probudil. Pořád ji vnímal, chtěla se vynořit – jako červ, který si razí cestu kupředu tvrdou hlínou. V uších mu teď živě zněl její zvukový doprovod: Slyšel ozvěnu kulky, rozléhající se vyprahlou krajinou.

Zastřelil jsem někoho?

„Pivo,“ řekl Marshall a zalovil v chladícím boxu na zápraží. „Máš rád pivo?“

„Snad. Nevzpomínám si,“ opáčil Josh s omluvně připitomělým úsměvem.

Marshall vytáhl láhev a odzátkoval ji palcem a ukazováčkem pravé ruky. „Vojáka, kterej by neměl rád pivo, jsem ještě neviděl,“ řekl.

Josh donesl láhev ke rtům. Chutnalo to povědomě. Do krve mu vstoupil alkohol a rychle jím projela vlna energie. Příjemně se mu zatočila hlava. Zároveň ucítil, jak v ní ustupuje bolest. „Pivo mám rád, to už je jasný,“ řekl a mrkl na Marshalla.

Ten přikývl a stále s lahví v ruce, pohlédl na zem. „Co chceš dělat?“

Josh na něho znovu pohlédl. „Jestli můžu, ještě bych tu zůstal.“

Znovu si lokl. „Jenom tak na pár dní, dokud nebudu mít dost sil. Zaplatím vám z těch peněz, co jsem měl v kapse.“

„Na penězích nezáleží,“ řekl Marshall, „kromě pár soust jídla nás nic nestojíš.“

„Mohl bych jít do nemocnice,“ pokračoval Josh, „už jsem o tom přemýšlel. Jenomže nevím, ani kdo jsem, ani co se vlastně se mnou předtím dělo. Jak jste říkal: Na člověka se nestřílí jenom tak bez důvodu. Třeba jsem se zapletl do něčeho nelegálního.“

„Bojíš se, že v nemocnici se o tebe začnou zajímat policajti?“

Josh pevně uchopil láhev do obou rukou. „Vlastně ani nevím.“

„O tom, co jsi dělal, nemáš sebemenší představu?“

Josh potřásl hlavou. „Ani nejmenší.“

„Odpočiň si, to je hlavní,“ řekl Marshall. „Pár dní to ještě vydrž. Paměť je jako ženská. Musíš ji nechat, až přijde sama.“

„Ne ne,“ usmál se Josh spíš pro sebe než k Marshallovi, „já radši dobývám.“

„Proč?“

„Jsem lovec. Já potřebuju všechno vystopovat a ukořistit, jak u ženských, tak u vzpomínek, takovej jsem já.“

„Dyť přece ani nevíš, co seš vůbec zač, kamaráde,“ opáčil Marshall.

„Ale tohle vím,“ odpověděl Josh rychle, „sám jste říkal, že jsem voják. A my vojáci nečekáme, až něco přijde samo.“

Marshall se zasmál. „Moudřejší počká.“

Josh si stoupl za pomoci berly. Pořád to bolelo, ale Josh se potřeboval rozhýbat, protože mu bylo jasné, že jestli nezačne cvičit, nikdy nezesílí do původního stavu. „Nejspíš nejsem ten moudřejší,“ ohlédl se po Marshallovi. Zaťal svaly paží, aby překonal bolest ramenou. „Zavezte mě tam, kde jste mě našli.“

„K čemu?“

„Možná to spustí nějakou vzpomínku,“ vysvětlil Josh, „porozhlídnu se tam a třeba mi dojde, co se tam stalo. Nebo by se tam třeba dal najít nějakej důkaz, avízo o tom, kdo na mě zaútočil.“

Zase si sedl, protože bolest v noze se ohlásila silněji a nedovolovala mu stát už ani vteřinu. „Hned,“ dodal, „chci tam zajet hned teď.“

Marshall zavrtěl hlavou: „Je moc vedro,“ odpověděl. Vezmeme tě tam třeba ráno, to bude chladnějc. Jestli teda Kate uzná, že už na to máš dost síly.“

Josh pohnul rty, jako by chtěl něco říct. Toužil zopakovat, že chce, aby ho na místo, kde ho našli, zavezli okamžitě, protože ho to tam vyloženě hnalo. Včas se ale opanoval. Dokud nemám zase svou sílu, jsem na těch lidech závislý. Pořád jsem vlastně invalida. Teď pro sebe nemůžu udělat nic.

„Tak jo, až zítra,“ řekl nakonec stroze.

Marshall se usmál. „Brzo ráno, i hadi budou ještě spát.“

Josh se rozhlédl po krajině. Po silnici se asi padesátkou ploužila dodávka. Jinak bylo všude pusto a prázdno, jako ostatně pořád.

„Čím se vlastně zabýváte?“ zeptal se.

„Sám sebou,“ odvětil Marshall, „to se někdy vojákovi stává. Jednou na to přijdeš taky.“

„Není tady trochu moc klidu?“

„Ne, pro mě ne, já mám klid rád.“

„A co vlastně děláte?“ pohlédl Josh zkoumavě na postaršího muže, „mně to tady na nějakou přezaměstnanost nepřipadá.“

Marshall si opět lokl piva. „Váleční veteráni,“ odpověděl pak, „řídím web, na kterým se veteráni držejí pohromadě a ve vzájemným kontaktu. Pomáháme jim a radíme, jak s důchodama, s lékařskou péčí a tohle všechno dokola. Pořád je ještě dost chlapů, co jsou na tom fyzicky i duševně dost špatně, a jak stárnou, jde to s nima od deseti k pěti. Plno jich žije na odlehlých místech, jako já tady, protože nemají rádi hluk a pach města. Tak jim ty stránky pomáhají, aby byli pořád v kontaktu a mohli pokecat. Platí malý předplatný, to jim kapsu neproděraví, ale já s tím jakžtakž vyžiju.“

„A Kate?“ zeptal se Josh a pohodil hlavou směrem k hlavní budově, „vždyť je mladá, plná života. Co tady hledá ona?“

Marshall se odmlčel a Josh přímo cítil, jak atmosféra zhoustla: Marshallova ruka teď tvrdě sevřela láhev a na čele se mu zvýraznily vrásky. „To je její věc,“ řekl.

„To nic,“ odtušil Josh omluvně „já jenom ze zvědavosti.“

„Poslouchej,“ pokračoval Marshall, „že jsi tady, to mi vůbec nevadí. Seš voják a já mám vojáky rád. Ale vod mý dcery se drž hodně stranou, na ni mi nesahej. A pak spolu vyjdeme úplně bez problémů.“

Josh držel na dlani pizzu a cítil tam její lepkavou tíhu. Byla na ní tlustá vrstva sýra spolu s kusy šunky a ananasu. Nemám páru, jestli mám pizzu rád, nebo nerad, řekl si Josh, ale jedno vím jistě: S tím zatraceným ananasem ji rád určitě nemám.

Smetl kusy ananasu na zem a rychle se pustil do zbytku. Nacpi to do sebe, řekl si. Každé sousto ti dá další díl energie, abys byl silný jako dřív. Potřebuješ přece hlavně sílu.

„Na něco jsem si vzpomněl,“ řekl Josh.

Kate na něj překvapeně pohlédla. Obrátila se na něho zpříma a kolem rtů se jí rozehrál úsměv. „Teď?“

„Ne, dřív,“ odpoveděl Josh, „když jsem se odpoledne probudil.“

Bylo něco po deváté večer a poslední sluneční paprsky právě klesaly za obzor. Už přes hodinu pozoroval Josh krvavě rudý západ slunce na zarudlé hnědi vyprahlé krajiny. Dělalo mu to potěšení: Jenom tak sedět a sledovat ústup světla, které za sebou zanechávalo barevné skvrny. Když Kate vyšla z kuchyně s tou obrovskou pizzou a se džbánem ledového čaje, cítil se rozhodně nejlíp od té chvíle, co ho kdosi postřelil. Bolest v průstřelech polevovala a také bolest hlavy klesla na úroveň jemného nepravidelného pobubnovávání.

Na nebi začal nyní vycházet měsíc. Visel nad vzdálenou horou a zaléval rovinu pod sebou stříbrným svitem. Před sebou si Josh všiml jakéhosi velkého hmyzu – měřilo to tak půldruhého palce – jak se šine po zemi s tykadly zářícími do tmy. Tvor měl tvrdé černé krovky a rychle si to kolem Joshe rázoval.

Je nebezpečný? napadlo Joshe, když na tu pavoukovitou kreaturu hleděl. Ano, to byla další a skutečná nepříjemnost, spojená se ztrátou paměti: V jedné vteřině ztratil celoživotní zkušenost s jevy a věcmi kolem sebe, která člověku pomáhá vyhýbat se nebezpečí.

„Na to, aby se ti vybavily vzpomínky, které tě zneklidňují, je probouzení nejlepší dobou,“ pohlédla Kate na Joshe, „snaž se, abys udržel mysl prázdnou a uvolněnou vždycky, když se probouzíš ze spaní. To pomáhá, aby se nějaká ta vzpomínka proplížila až k vědomí.“

„Slyšel jsem výstřel,“ pohlédl Josh na Kate, „výstřel z pušky.“

„Proti tobě?“ zeptala se. „Někdo na tebe střílel?“

Josh zavrtěl hlavou. „Ne, myslím, že ne,“ odpověděl, „slyším výstřel a pak vidím běžet kluka. Po nějaké tmavé planině. A hotovo – pak se to ztrácí.“

„Nevadí, začátek už máš,“ řekla Kate, „někde v hlavě máš ten zbytek zamčený. Teď už jenom najít klíč a odemknout ten trezor.“

Josh se zakousl do pizzy. Kus ananasu vyplivl na zem a sledoval, jak přes něj přelézá ten pavoukovitý hmyz. „Jo, ale ten klíč je sám pod zámkem.“

„Tak zkus vzpomínat na to, co jsi viděl v té televizi, jak jsi říkal,“ řekla Kate, „třeba to spustí nějakou reakci.“

„Zatím to nefunguje,“ řekl Josh a napil se čaje.

„Irák,“ zaútočila Kate, „co ti to osobně připomíná? Byl jsi tam?“

Josh se zarazil. Cosi. Cítil to v mozku, něco jako slabý záblesk poznání. Ale nic víc. „Ne,“ odpověděl, „nic mi to nepřipomíná.“

„No nic,“ odtušila Kate, „tak zkusíme něco jiného.“ Chvíli přemýšlela.

„Jak se jmenuju?“

Josh se na ni podíval s úšklebkem: „Kate.“

„A otec?“

„Marshall.“

„Co jsem ti dala včera k snídani?“

„Kukuřici.“

Kate přikývla. „A jaký bylo počasí?“

„Horko,“ odpověděl Josh, „horko k zalknutí.“

Kate si nalila sklenici čaje. Měla na sobě světle modrou sukni a bílou blůzu, nejelegantnější šaty, které na ní Josh dosud viděl. Sledoval hladkou linii jejích nohou, rýsující se pod látkou sukně. Neustálý pobyt na slunci jí opálil pokožku do syté světlehnědé barvy. Třpytivé lokny zrzavých vlasů v kontrastu s opálenou pletí jí propůjčovaly exotický vzhled, tím úchvatnější, čím neobvyklejší. Zrzky mívají většinou bledou pleť, přemítal Josh. Kate byla prostě neobyčejná. A to bezpochyby v mnoha ohledech.

„Jsou dva druhy ztráty paměti,“ řekla Kate, „anterográdní, když pacient není schopen zapamatovat si cokoliv nového, a retrográdní, když si člověk nevzpomíná na události, které se odehrály před určitým momentem. Obecně vzato si ledacos pamatují, ale nevědí nic osobního. V posledních dnech jsme tě zkoušeli a všechno nasvědčuje tomu, že to s tebou vypadá dost nadějně. Pamatuješ si všechno, co se stalo potom, co ses sem dostal, takže trpíš retrográdní ztrátou paměti. Z toho vyplývá, že nedošlo k žádnému poškození mozku. Odpočívej. Paměť se ti vrátí.“

„A co když ne?“

Kate pokrčila rameny: „Pak se budeš muset všechno naučit zase od začátku. Všechno od začátku, jako dítě.“

Josh vrhl na Kate rychlý pohled. Poprvé od chvíle, co se tu před dvěma dny probudil, jasně cítil, že se uvolňuje. Píchání v lebce odeznívalo a nohu už měl tak silnou, že se na ni mohl postavit i bez berly. Když se pohyboval, neznamenalo to už, že by přitom celé tělo protestovalo bolestí.

Obrací se to k lepšímu, řekl si. Nevím sice, jak a kdy to bude OK, ale cítím, že to přijde. Tímhle už se prokoušu.

„Co ty tady vlastně děláš?“ Lokl si čaje a pohlédl na Kate. Gestem přitom obsáhl bezútěšné okolí.

„Nelíbí se ti tu?“ zeptala se místo odpovědi. V jejím hlase byl patrný náznak vzdoru.

„Je to divočina,“ odtušil.

„Mně se tu líbí. Nedotčená příroda. Takhle by to na světě mělo vypadat.“

Josh se rozhlédl po vyprahlé krajině. Hned vedle měl ještě kus pizzy, ale pro dnešek už se nacpal tak, že víc nemohl. „No já nevím,“ řekl, „Jsi lékařka, ale nevedeš praxi. Jsi krásná mladá žena, ale sedíš tady stovky mil daleko od čehokoliv, co by se podobalo městu. Promiň, ale nerozumím tomu.“

Podíval se na Kate. „Před čím se skrýváš?“

Kate se rázně vztyčila. Najednou z ní byl cítit chlad a odstup. Ramena schoulila ke krku a podívala se skrz Joshe, jako by hledala kohosi v dálce. „Musíš si odpočinout,“ řekla. „Ber to jako nařízení lékaře.“

Josh procitl se škubnutím. V hlavě měl prázdno a dýchal trhaně. Chtěl něco říct, ucítil však, jak mu Kate rukou zakrývá ústa. „Nemluv,“ zašeptala mu prudce do ucha, „jede sem policie.“ Josh zápasil o přikrývku, aby s ní mohl zakrýt svou nahotu. Projela jím vlna napětí. Pohlédl z okna. Byla noc. Dvůr byl utopený ve stínu, jen pár bledých měsíčních paprsků osvětlovalo pěšinu.

„Co mám dělat?“

„Rychle se schovat,“ řekla Kate, „v kuchyni pod podlahu.“

Josh vyskočil na nohy a o berli odkulhal přes dvůr do kuchyně. Spatřil, jak od silnice zatáčejí dvě policejní auta a najíždějí na úzkou pěšinu vedoucí k domu. „Rychle,“ řekla Kate, která spěchala po jeho boku.

Marshall už čekal v kuchyni. Nadzdvihl linoleum a ukázal na část prkenné podlahy pod ním: „Tam dolů,“ štěkl, odstranil dvě prkna a odhalil tím tajný vchod, „je tam dost místa, aby se tam schoval chlap.“

Josh pohlédl do vchodu pod podlahu. Byla tma, stěží rozeznával jeho obrysy. Marshall vedle něho naštěstí rozsvítil baterku. Světelný kužel ozářil asi šest schodů vedoucích do prostoru mizícího za rohem. Josh se pustil po schodech dolů. Berlu nechal nahoře. Při každém kroku, při každém přemístění váhy těla, stále cítil v nohách bolestivé tepání. Za pomoci rukou se doškrábal do prostůrku pod prkny.

Ležel teď na zádech v pravoúhlém příkopu deset na deset stop, pět stop hlubokém. Byl zapuštěn mezi základy bungalovu a po stranách vyztužen dřevěnými trámy. „Teď zhasnu baterku,“ řekl Marshall, „až budou pryč, tak tě zase vytáhnu.“

Světlo zhaslo a Josh byl náhle obklopen černočernou tmou. Neviděl teď už ani ň. Slyšel jen kroky nad sebou. Zatuchlý vzduch v komůrce dosahoval nejmíň čtyřiceti stupňů. Josh se začal potit a cítil, jak mu krůpěje stékají s čela. Kolem sebe cítil rozpraskanou půdu. Cítil také dost intenzívně, že pár stop od něho určitě prochází trubka odvádějící obsah záchodu do septikové nádrže.

K čemu to tady vlastně mají, tu skrýš pro jednoho pod barákem? pomyslel si Josh. Co jsou ti lidi vůbec zač?

Uslyšel klepání na dveře. Jeden pár kroků, pak další pár. Takže jsou dva. Kroky byly těžké a rozvážné, takže to byli zcela určitě muži. Pomalu procházeli dům, jako kdyby cosi hledali.

Hlasy. Nejdřív nedokázal rozeznat smysl slov, jejichž zastřený zvuk k němu shora doléhal. Nastražil uši a snažil se zachytit, o čem se tam pět metrů nad ním vlastně hovoří.

„Angličan,“ zaslechl nakonec, „hledáme muže s britským přízvukem. Musí být někde tady v okolí.“

Josh taky rozpoznal, že teď mluví Kate, ale obsah jejích slov mu zůstal nesrozumitelný. Doléhal k němu jen tlumený zvuk jejího hlasu.

„Může být nebezpečný,“ slyšel teď mužský hlas, „teda podle všeho to tak vypadá. Potřebujeme ho dostat k výslechu, pak budeme vědět víc.“

Takže se jen domnívají, že jsem to udělal. Předpokládají, že jsem někoho zastřelil. Ostatně kdoví? Třeba mají pravdu, řekl si Josh. Co jsem vlastně zač? Co jsem schopen spáchat?

Teď bylo chvíli ticho, totiž nebylo ticho, ale mluvila Kate a Josh opět nedokázal rozeznat ani slovo z toho, co říkala.

„Nic podezřelého jsme tady v okolí nepozorovali?“ ptal se policista. „Všechno nasvědčuje tomu, že musí být těžce zraněný, takže odsud nemůže být daleko.“

Odpověď Kate byla teď hlasitější, takže konečně rozeznal, co říká: „Nikoho jsme neviděli,“ pronesla, „a jak víte, jsme tady dokonale izolovaní od světa, takže kdyby se tu někdo objevil, určitě by sme to museli zaregistrovat.“

„Můžeme se tady porozhlídnout?“

Josh rozeznal Marshallovy kroky po podlaze a taky jeho odpověď: „Chovejte se tu jako doma,“ řekl policistům.

Josh ležel bez hnutí. Nad sebou slyšel další kroky po podlaze a vzápětí taky hluk otevíraných zásuvek a odsunovaného nábytku.

Náhle ucítil, že po něm něco leze. Bylo to cosi suchého a drsného. Jako starý kožený opasek. Had. Josh vnímal, jak se po něm jeho tělo smýká. Všude mu naskočila pořádná husí kůže. Rozechvěl se chladným děsem, který mu projel páteří. Roztřásly se mu ruce. Napřel veškerou vůli, aby zarazil ten třas a aby to vydržel bez hnutí.

Zase se o sobě dozvídám něco nového: Bojím se hadů.

Klid, říkal si. Nic se neděje, klid, všechno bude OK.

Had se stále plížil vzhůru přes jeho tělo. Josh zachytil záblesk jeho očí. I Joshův zrak se více přizpůsobil tmě, což mu umožnilo pozorovat široké rudé pásy, které se na plazově černé kůži střídaly s užšími bílými a žlutými pruhy. Úplně černá hlava té potvory byla zakončena tupým čumákem a z tlamy mu lenošně vyjížděl dlouhý jazyk. Slízával z Joshovy hrudi stružky potu. Jestlipak je jeho kousnutí jedovaté?

Klid, klid, chlape, nervičky to musí zvládnout, říkal si Josh, když sledoval, jak po něm had pomalu přelézá.

Shora zaslechl kroky blížící se ke vstupním dveřím. „Tam v tom druhým domě není nic?“ slyšel policistovu otázku.

„Tam je jenom pokoj pro hosty,“ odpověděl Marshall.

V hluku chůze několika lidí se Joshovi ztratil význam toho, co teď pronášela Kate. Had se po Joshově těle pomalu blížil k jeho krku. Na zadku Josh cítil smýkání jeho ocasu.

„Určitě?“ slyšel Josh policistův podezíravý dotaz.

„Je to tak,“ odvětil Marshall, „však se tam pojďte mrknout.“

Ticho. Josh pocítil nutkavou touhu strhnout si z krku obvaz. Plazova hlava se blížila k místu, kde se pod obvazem skrýval průstřel.

Až se potvora posune dopředu o další palec, pomyslel si Josh, budu se muset pohnout.

„Kdyby něco, najdete nás ve Fernwoodu,“ zaslechl policistovu promluvu, „kdybyste viděli nebo slyšeli cokoliv divného, dejte nám okamžitě vědět. A k tomu chlapovi se nepřibližujte, opravdu může být nebezpečný.“

Josh se zhluboka nadechl. Hadí hlava se přesunula přímo na obvaz a začala do něho strkat tvrdým nosem, aby se prodrala skrz. Josh chápal, že had tam cítí krev a touží ji ochutnat.

Shora zaslechl nastartování motoru a pak hluk odjíždějícího vozidla, které se vydalo na cestu zpět k hlavní silnici. Pomalu napočítal do pěti, protože nechtěl riskovat žádný hlasitý pohyb dřív, než bude jasné, že auto už je od domu dostatečně daleko.

Tak teď aspoň vím, že se po mně pátrá, řekl si Josh nepříliš nadšeně. A Kate s Marshallem mě neprozradili. Jasně že jsem jim za to vděčný, ale proč to proboha dělají?

Bleskově rychlým pohybem polapil Josh plížící se potvoru za krk a vší silou stiskl tenkou hadici jejího krku, skrývající pod kůží páteř a svaly. Zatímco z hadího těla vyprchával dech, ocas sebou mrskal přes Joshovy nohy a bičoval je v posledních záchvěvech.

Když smýkání ustalo, odhodil Josh mršinu podél vlastního těla.

V tu chvíli na něj vyšlehlo světlo z Marshallovy baterky, pátrající v prohlubni a doprovázené starcovým zahalekáním: „Seš v pořádku?“

Pět

Pátek 5. června, úsvit

Dodávka Chevy Avalanche hrkotala po hrbolatém povrchu silnice. Josh stáhl okénko, aby si pustil příjemný ranní vzduch k obličeji. Po nebi byly rozesety rudé skvrny. Po odjezdu policistů si pospal ještě pět hodin a teď se cítil svěží. Žilami mu ještě proudil kofein z kávy, kterou si po probuzení dopřál k snídani.

„Je to ještě daleko?“ hodil okem po Marshallovi.

„Asi dvě míle,“ odtušil staroch, třímající volant dodávky, „až tam budeme, tak ti řeknu.“

Necestovali ještě ani hodinu. Vyjeli v šest. Míjeli tvrdou půdu hornaté krajiny poseté balvany a vyschlými koryty. Nejbližší město – Fernwood – měli už asi jen na míli před sebou, ale pod titulem „město“ se skrýval jenom tucet domů s benzínkou a jedním obchodem. Dosud minuli dvě další „města“, která však byla ještě menší. Nedaleko od silnice stál čas od času osamělý ranč obklopený pustou prázdnotou. Okres Cococino byl zrovna tak liduprázdný, jako byla Joshova hlava zcela prostá vzpomínek.

Země kovbojů, pomyslel si Josh, když vyhlédl z okna.

Dodávka začala zpomalovat. Ford Ranger nechali u domu, protože Marshall na něm pochopitelně ještě nestihl opravit všechny škody způsobené bojem, kterým vozidlo prošlo začátkem týdne. Marshall šlápl na brzdu a za skřípotu pneumatik, smýkajících se po vozovce, zatočil volantem.

„Tak jsme tady,“ řekl Marshall.

Kate seděla mezi Joshem a otcem. Zatímco Josh obhlížel údolí, Kate zkoumala záchvěvy v jeho tváři. Vzadu měli po pravici vysoký hřeben rudých skalnatých hor. Před nimi se točily zákruty silnice. Po levé straně se na míle daleko táhla rovina, jejíž uhlazený písčitý povrch přerušovaly jen osamělé kaktusy a balvany.

Nic, pomyslel si Josh. V hrudi pocítil bodavý záblesk zklamání. Jako kdybych tady nikdy předtím nebyl.

Marshall otevřel dvířka a seskočil z vozu do prachu. Kate chtěla Joshovi pomoct ven, ale ten zavrtěl hlavou. O berli to zvládl sám. Při chůzi ho pořád bolela noha, ale kulhal dál, protože věděl, že čím víc bude chodit, tím to bude lepší a lepší.

Měl na sobě staré džíny půjčené od Marshalla. Byly mu trochu velké, takže si musel udělat na opasku jednu dírku navíc, aby z něho při prvním kroku nespadly. Na těle měl keprovou košili, kterou našel v polici. Vypadám, jak vypadám, říkal si rezignovaně – v téhle výstroji aspoň dokonale zapadám do krajiny. Jako jeden z mnoha kovbojů, co nemají na to, aby si koupili pořádný ohoz.

„Tak tady někde to bylo,“ seběhla Kate kousek stranou od silnice, „tady jsem tě našla.“

Josh ji následoval s odstupem jednoho dvou kroků. Zastavili se pod hřebenem. Nadechl se. Prach, skaliska a vedro spolu vytvořily nejasný zemitý pach, který mu něco připomněl. Snad nějaký tábor. Nebo nějaké horské úbočí. A na něm lidi a hluk. A výkřik.

Josh se snažil sebrat myšlenky. Stále mu však unikaly. A je to pryč, pomyslel si. Zahučelo to zas do té černé díry, kde trčí všechny ostatní moje vzpomínky.

Vydal se kupředu. Kate ukázala na jámu dlouhou asi třicet stop a deset stop hlubokou. „Tady,“ řekla, „přesně tady jsi ležel.“

Josh poklekl. Zavřel oči. Doufal, že tak pomůže myšlenkám, aby se konečně hnuly. Nic. Prázdnota. Pohlédl dolů do jámy a zabořil prsty do hlíny. Pár metrů vpravo spatřil rezavě hnědou skvrnu. I po pěti dnech prudkého slunečního sálání bylo zřetelné, co bylo původcem toho fleku. Krev. Lidská krev.

Moje krev, pomyslel si Josh.

„Tak co, vzpomínáš si na něco?“ zeptala se Kate.

Josh zavrtěl hlavou: „Všechno vygumovaný,“ odvětil.

Vstal a pohlédl k obzoru. Dvě stě nebo snad tři sta metrů daleko spatřil silniční zátaras. K uzávěrce se rychlostí sotva deset mil za hodinu plížilo auto. Když zastavilo, vyskočil z něj uniformovaný muž se slunečními brýlemi.

„Policie,“ řekl Josh. „Chtěl bych zjistit, co vědí.“

Kate ho popadla za rukáv a prudce jím trhla, až Joshe překvapila svým svalovým záběrem, takže na své berle málem ztratil rovnováhu. „Neblbni,“ vyhrkla, „vždyť tě hledají.“

Josh jí odmrštil ruku. „Jenom chci mít jasno, co se tady stalo.“

„To je moc riskantní,“ řekla Kate.

„Co je riskantní a jak, to nech na mě.“

Marshall je oba sledoval jako dva boxery zápasící v ringu. „Půjdu s vámi,“ řekl nakonec, „Kate, ty za náma pojedeš autem.“

Josh už to uměl s berlou o moc líp, takže teď statně kulhal za pomoci dlouhých a sebejistých švihů holí kupředu o zem. Při každém třetím kroku přehodil váhu na zraněnou nohu. Při doteku nohy se zemí jím sice vždy projela bolest, ale tu už v klidu zvládal. Věděl, že právě tenhle způsob pomůže jeho svalstvu, aby přispělo k rychlejšímu celkovému zotavení.

Ještě pár dnů a budu zase normálně chodit – jen když se budou nervy a svaly co nejvíc procvičovat.

Marshall kráčel vedle Joshe s rukama založenýma na prsou. „Nech mě mluvit, chlapče,“ zašeptal, „Jinak si všimnou tvýho přízvuku a seš podezřelej natotata.“

Policista, stojící vedle vozu Ford Taurus Estate s odklápěcí střechou, vážil nejmíň tři sta liber a z khaki košile šerifské uniformy se mu dral ven úctyhodný břich. Na kapotu si postavil plastikový kelímek s kávou a vedle něj krabici na šest koblih – ale tři už za těch pár okamžiků zmizely… Stál před nimi holt ten typ člověka, který se za žádných okolností nenechá připravit o snídani.

„Copak se tady stalo?“ kývl Marshall uctivě na policajta, zatímco Josh se jen beze slova usmíval.

„Zastřelili tady dítě, teď v pondělí,“ vysvětlil policista, „copak se nedíváte na televizi?“

„Pár dnů jsme byli v terénu,“ usmál se omluvně Marshall, „a co to bylo za dítě?“

Policajt se natáhl pro koblihu, aniž by přitom spustil z Marshalla oči: „Kluk, jmenoval se Ben Lippard,“ odpověděl a zakousl se do koblihy, „znali jste ho?“

Marshall pomalu zavrtěl hlavou. „To teda ne. Do něčeho se zapletl? Drogy?“

Policajt vzhlédl směrem k Joshovi a upřeně se zahleděl na jeho berlu a také na tlustý obvaz, který stále ovíjel Joshův krk.

Policajt dožvýkal koblihu a hřbetem ruky si utřel slinu, která mu promptně skanula na bradu: „Co si myslíte, že jsem? Vypadám jako noviny, nebo co? Když chcete vědět, co se stalo, tak si snad jedny kupte a přečtěte si to, ne?“

Marshall o krok poodstoupil a zvedl ruku: „Ale ne, klídek, pane,“ bránil se, „jenom jsem se zeptal, co a jak, vo nic nejde.“

Policista udělal krok od auta směrem k nim: „Kdo je váš přítel?“ zeptal se nasupeně a ukázal rovnou na Joshe, „co se mu stalo? Vypadá, že se ošklivě zranil.“

„Lození po horách, znáte to,“ vyhrkl rychle Marshall, „byli jsme pár dnů nahoře nad Grand Canyonem a kolega sebou trošku švihl, no…“

„Něco jsem tady někde ztratil,“ přerušil Marshalla Josh, „konkrétně peněženku a doklady. Nenašel jste je náhodou?“

Sotva promluvil, všiml si, že s ním Marshall nenápadně, avšak silně trhl. No co by, řekl si Josh, když se nedá nic dělat, tak holt to s tím policajtem risknu. Buď jsem toho kluka zastřelil já, nebo jsem to neudělal. Když se nezeptám, tak se to nikdy nedozvím.

„To jste vy?“ zeptal se policista.

„Kdo vy?“ opáčil Josh.

Policajt postoupil o další krok kupředu, takže mu byl z úst krásně cítit cukr s marmeládou, vycházející z koblihy, kterou právě spolykal.

„Kdo vy? Jakej vy?“ zopakoval Josh hlasem, v němž se zračila dotčenost.

„Byl tady ještě třetí chlap a při té vraždě byl zraněnej,“ řekl policajt, „v písku se našly stopy jeho krve. Máme vzorek jeho DNA, takže už víme, kdo to byl.“ Pohlédl na Joshe zblízka: „Nevím, no mohl byste to být vy, ne?“ Odmlčel se. „A co ten přízvuk? Australskej? Britskej? Nebo jakej je to přízvuk?“

Josh chtěl zase něco říct, ale Marshall rychle pokročil kousek před něho: „Je to veterán z První irácké války. Není…“ Marshall se zarazil a pak dodal: „Není úplně v pořádku.“

Policista pohlédl na Marshalla a hned zase upřel zrak na Joshe: „Vezmu vás na stanici. Musíme zjistit, kdo jste zač.“

Josh o krok poodstoupil.

„Žádnej spěch,“ zarazil ho policista zvýšeným tónem, „já přece neříkám, že vás snad zatýkám nebo co. Prostě vás nechám zjistit, položím vám pár otázek a pak si spánembohem jděte po svým.“

Marshallova pěst tvrdě dopadla do prostoru policistova žaludku. Síla úderu, kterou staroch vyvinul mohutným švihem vycházejícím z ramene, Joshe překvapila. Takhle dává rány jedině boxer, pomyslel si Josh. Tenhle chlap se teda prát umí.

Policajt se bolestí zlomil v pase. Na tohle fakt neměl, nemluvě o jeho tloušťce. V břiše měl příliš mnoho cukru a vzduchu. Úder mu vyrazil dech a chlap se povážlivě zapotácel. Pravačkou však stihl zajet k opasku a prsty už hmataly po zbrani. Jenže jak ji vytahoval, už držel od Marshalla pořádný kop těžkou botou do rozkroku. Z policistových úst se vydral výkřik bolesti.

Pořád měl ruku na pistoli – byla to slušná černokovová Sig-Sauer P226. Tahle pistole je běžnou součástí výzbroje námořní pěchoty a FBI. Také ji ovšem používají ve stovkách místních policejních stanic.

Josh udělal krok dopředu a vymrštil z ruky berlu. Ta prosvištěla vzduchem a tvrdě dopadla na policistovu hlavu. Otřesený muž byl celý zbrocený potem a jeho zarudlý trudovitý obličej v něm přímo plaval. Divoce pohlédl na Marshalla a pak na Joshe. „Neubližujte mi,“ zaskuhral, „mám ženu a děti. Prosím, neubližujte mi!“

Josh zvedl ze země berlu a opřel se o ni. Pak se obrátil k napadenému.

„Čí krev to byla, co jste identifikovali při tom zločinu?“ štěkl na něho drsným a rozhodným tónem, „jak se ten člověk jmenuje?“

„To nevím.“

Marshall přitiskl hlaveň ukořistěné pistole k policistovu spánku: „Mluv,“ pronesl pomalu, „mluv, nebo tvým mozkem pohnojím támhleten kaktus.“

Policistovi začala téct krev z nosu. „Nevím, vždyť vám říkám, že to nevím. To jméno je v protokolu, já mám jenom ohledat místo zločinu.“

„Asi ti to budu muset říct ještě víc jasně,“ zavrčel Marshall, „budu teda počítat do tří, a když nám to neřekneš, tak seš sakra mrtvej.“

„Ne, ne,“ žadonil policajt.

„Jedna,“ začal Marshall počítat.

Polda se začal třást strachy: „Ne, prosím vás…“

„Dvě,“ řekl Marshall ještě drsněji.

„Já fakt nic nevím.“

Marshall odjistil P226. „Tři,“ pronesl a znělo to jako definitivní rozsudek.

„Já nevím,“ zašeptal policajt.

Marshallův prst začal pomalu mačkat spoušť zbraně. Marshall přitom pohlédl na Joshe.

„Proboha, ne!“ křikl Josh rozčileně, „ten fakt nic neví.“

„Tak to s ním skoncujeme,“ opáčil Marshall.

„To je vražda!“ zařval Josh, „nech ho sakra bejt, dyť nic neví!“

„No a co, skončíme to,“ zasyčel Marshall.

Z jeho tváře, celé zčervenalé, hleděl na Joshe starochův upřený pohled, v němž se jasně zračila nenávistná rozhodnost. Jeho ruka svírala zbraň tak pevně, jako kdyby už už měla vyjít rána.

Josh se sklonil, pevně uchopil Marshallovu ruku a odstrčil ji i s pistolí od policistova spánku.

„Nech toho,“ štěkl, „když zabijeme policajta, tak jsme fakt v řiti.“

Kate položila na stůl hamburger a láhev piva. Josh se chopil hamburgru, vytahal z něj kusy smažené cibule a pustil se do jídla.

„Proč mi pomáháš?“ pohlédl na ženu.

Po návratu domů dala Kate Joshovi další injekci, po které na osm hodin usnul. Musí prý spát. Josh neměl sílu ani chuť se bránit. Toho rána pod skaliskem určitě pochopili, že ten kluk zahynul právě v tu chvíli, kdy to Josh dostal do těla. Policie teď hledá muže s anglickým přízvukem, to už věděl.

Teď už taky věděl, že Marshall dovede být pořádně nebezpečný. A co Kate? Nebezpečná může tedy být i ona.

Snad jsem toho kluka zastřelil já. A co když to udělali oni?

„Proč bych ti nemohla pomáhat?“ zeptala se Kate klidně, „já pomáhám lidem ráda.“

Tentokrát měla na sobě černé džíny, které krásně odhalovaly její křivky, a bílé tričko s černým diamantem natištěným vzadu. Když se Josh toho odpoledne probral, Kate mu vyměnila obvazy na noze a na krku. Nebýt její a Marshallovy pomoci, byl by teď podle vší pravděpodobnosti asi už po smrti. Anebo by v lepším případě trčel v arizonském kriminálu.

Josh si znovu kousl do hamburgeru. Pak pohlédl na Kate: „Stačilo přece, abys mě vytáhla z té jámy, zastavila mi krvácení a nechala mě, ať si jdu po svým, to by stačilo. Co tě nepálí, nehas, to přece ví každej.“

„Ale já jsem přece lékařka, copak jsi zapomněl?“ podotkla Kate a znělo to dotčeně, „starat se o nemocné je moje poslání.“ Sedla si naproti němu a naklonila se přes laminátový stůl pro hamburger, aby si taky kousla. Aha, když je naštvaná, dostane hlad, napadlo Joshe. K jídlu se měla zrovna tak jako k diskuzi – s vervou.

„Ne, ne,“ zavrtěl hlavou, „lékař by mě odvezl do nemocnice a v případě potřeby by mě po cestě obvázal, to je všechno.“ Odmlčel se. Schválně. Aby ticho mezi nimi pořádně uzrálo. „Teda opravdovej doktor,“ dodal pak a mrskl po Kate pohledem. Lekl se, jestli nezašel příliš daleko. Vždyť tu ženskou sotva znám, uvědomil si – copak vím, kde to je u ní daleko, kde má hranice?

Kate se protáhl obličej. Vydechla a znělo to, jako když se propíchne pneumatika. Posmrkla a po tváři se jí z levého oka skutálela slza.

„Nerada o tom mluvím, bolí to,“ šeptla.

„Co bolí?“

„Ten důvod.“

„Jakej důvod?“

„Proč jsem tady,“ řekla. „A proč ti pomáhám.“

Josh odstrčil hamburger a naklonil se přes stůl. Natáhl ruku a nahmatal její dlaň. Krátce vzhlédla, jako kdyby se rozmýšlela, jestli má dlaň odtáhnout, ale nakonec s ní nepohnula.

„Kate, podívej se na mě,“ řekl, „jsem celej rozstřílenej a nevím ani, kdo jsem. Nechci ani nemůžu ničeho zneužívat, tak mi to klidně řekni.“ Odmlčel se. „Dyť já to sakra možná stejně všechno zapomenu, tak co?“

Kate se zasmála a po svém zvyku pohodila hřívou svých zrzavých vlasů. Josh si ale jasně všiml, že v tom jejím pohybu hlavou nebylo zrovna moc rozkoše. Sklopila zrak. „Byla jsem vdaná,“ řekla potom, „jmenoval se Danny“

„Kdo to byl?“

„Voják jako ty.“

Josh beze slova přikývl.

„Námořní pěchota, speciální jednotka. Vyrostli jsme spolu, dole v Novým Mexiku, v malým městečku. Prostě taková pubertální středoškolská láska. Po maturitě šel k mariňákům a já na medicínu. Ale byli jsme pořád spolu, i když jsme byli každej jinde. Nikdo jinej mě nezajímal.“

„A kde je teď?“

„Je mrtvej.“

Josh jí chtěl znovu stisknout ruku, ale tentokrát ucukla.

„Padl v Afghánistánu, jsou to dva roky a něco. Byl posádkou v Chostu, na afghánsko-pákistánské hranici. Patřil ke zvláštní jednotce, posílali je po jednom do místních vesnic, tajně, v převlečení. Pátrali tam po šéfech Al Kajdy.“

„Někdo z té Al Kajdy ho zabil?“

„To já nevím, kdo ho zabil. Vím jenom, že padl v boji. Tři zásahy do hrudi. Kdo mu to udělal, to nikdo neví. Ležel někde u nějaké silnice a tam umřel. Šestatřicet hodin tam ležel v rigolu, neměl co jíst a pít a neměl ani žádný léky, nic takovýho. Nějaká žena z vesnice kousek odtud se ho ujala a ošetřovala ho. Nakrmila ho, dala mu pít a obvázala mu ty rány.“ Odmlčela se. Po tváři jí skanula další slza. „Ale to už bylo pro Dannyho bohužel pozdě. Snad by ho zachránili v nemocnici. Možná. Ta žena samozřejmě neměla žádný antibiotika. Ani nejobyčejnější dezinfekci. Za tři dny umřel.

Když se o tom po týdnu konečně dozvěděli v armádě, odvezli jeho tělo.“

„Ale aspoň mu pomohla, ne?“ podotkl Josh, „nic lepšího udělat nemohla.“

Kate zvedla oči. Jejich pohledy se střetly. „Našla vojáka v příkopu a udělala všechno, co bylo v jejích silách, aby mu pomohla, i když to mohl být nepřítel.“

„Zrovna jako já.“

Kate znovu sklopila oči: „To si nemyslím,“ odtušila, „ale proto to všechno dělám, a taky se musím přenést přes to, že Danny už není. On byl jedinej chlap, kterej pro mě kdy něco znamenal, a teď je to všechno pryč.“

Vstala, šla ke dřezu a napustila si z kohoutku sklenici vody. „A proto ti musím pomoct. Co já vím, třeba máš někde za mořem ženu, která má o tebe strach, neví, kde jsi, a má strach, co se s tebou stalo. Udělám, co bude v mých silách, protože si dovedu představit, jak by se cítila, kdybys umřel.“

Šest

Sobota 6. června, ráno

Josh uklidil berlu ke zdi a vykročil bez ní. Tiskl zraněnou nohu na prašnou zem a sledoval, kolik bolesti je schopen snést. Nohou projížděla bodavá bolest, jako by do ní kousal pes, a zasahovala až k rozkroku. Josh zatnul zuby a kulhal ke kuchyni.

Bez berly to jít musí. S berlou vypadám příliš nápadně.

Slunce už bylo vysoko na nebi a vzduch už byl pořádně horký. Josh se nepodíval, kolik je hodin, ale odhadoval to tak na něco mezi jedenáctou a dvanáctou. Takže jsem spal dalších dvanáct hodin, řekl si. V noci mu Kate podala každodenní koktejl uspávacích šťáv a utišovacích léků. Teď mám zase o půlden blíž ke své bývalé síle.

Hned po procitnutí se chtěl opět ponořit do polospánkových vzpomínek, ale tentokrát žádné nepřišly. Nevzpomněl si na nic jiného než na srdceryvný příběh Kate o jejím manželovi večer před spaním a na to, jak se ji snažil utěšit.

I když, jakápak útěcha, řekl si: Copak je možné utěšit ženu, která ztratila manžela?

Josh zatlačil na kuchyňské dveře a ty se otevřely. Kate už seděla za stolem a dojídala cereální snídani. Pohlédla na Joshe a usmála se. „Je ti dnes líp?“ zeptala se.

Josh přikývl: „O něco,“ odpověděl.

„A berla?“ zeptala se Kate, „kde máš berlu?“

„Nechal jsem ji v pokoji,“ odpověděl Josh, „chtěl jsem to zkusit bez ní.“

Kate vstala a kývla směrem k jeho noze: „Tak jak se cítí?“

„Při každým tvrdším našlápnutí trochu zabolí,“ řekl Josh.

„Nepřeháněj to s tím dupáním, jinak ti to kulhání může zůstat nadosmrti, musíš jí dát čas, aby se dobře uzdravila.“

Josh si nalil kávu z hrnce stojícího u dřezu. Přilil si do ní trochu mléka a pak vzniklý dryák okusil. Poprvé za celý ten týden ho dnes už vůbec nebolela hlava: Naopak, byla příjemně odpočatá a měl v ní až překvapivě jasno.

Teď zase můžu přemýšlet.

Postoupil do kouta k zapnuté televizi a zesílil zvuk, zrovna když pohledná rosnička drmolila předpověď počasí. Čtyřicetistupňové teploty bez sebemenší naděje na nějakou bouřku nebo aspoň přeháňku. Široko daleko ani mráček. Co vlastně otravujou s počasím? napadlo Joshe, vždyť je tady poušť, tak co chtějí předpovídat? Tady jinak nebude.

„Vrátíme se teď k hlavní události tohoto týdne – k vraždě Bena Lipparda v okresu Coconino,“ řekl teď hlasatel.

Na obrazovce se objevila fotografie asi šestnáctiletého chlapce, podle dlouhých černých vlasů, spadajících až na ramena, mohl být příznivcem tvrdého metalu. Měl podlouhlý, štíhlý obličej s očima zářícíma mladistvou zvědavostí.

Takovej mladej kluk, pomyslel si Josh při pohledu na tvář zírající na něho z obrazovky.

„Nadále probíhá bezvýsledné pátrání po jeho příteli Lukovi Marsdenovi, který se ztratil téhož dne,“ pokračoval hlasatel. Na monitoru se zjevil další snímek. Zobrazoval rovněž asi šestnáctiletého mladíka, jen jeho tvář byla oválnější a orámovaná krátkými blond vlasy. Na sobě měl bleděmodrou košili, na krku rozhalenou, takže byla vidět jeho vypnutá hruď.

„O Lukovi Marsdenovi není nic známo ode dne vraždy Ben Lipparda, ke které došlo v pondělí,“ pokračoval hlasatel. „Policisté oznámili, že po něm zatím neobjevili žádnou stopu, přestože provedli intenzivní pátrání.“

Josh se podíval na snímek ještě jednou. V chlapcově tváři se zračila jistá nevinnost, typická pro mladíky jeho věku, avšak kolem rtů jako by mu hrál lehký úšklebek. Chytrej kluk, pomyslel si Josh. Ten kluk ví víc, než co řekne.

„Policejní mluvčí požádal naši stanici o zveřejnění výzvy, aby občané, kteří Luka kdekoli viděli, ihned kontaktovali policii,“ pokračoval hlasatel.

V Joshově hlavě se něco dělo. Začal se před ním zhmotňovat obraz: Širá rovina na pozadí skalnatého hřebenu. Sálající slunce. Rozpraskaná půda široko daleko a na jednom místě oblak prachu. Tiskl teď víčka k sobě, aby jimi nepronikl ani gram světla, a soustředil se na ten vnitřní obraz, až se mu podařilo úplně zatlačit z vědomí zvuky v televizi. Chlapec. Viděl toho chlapce.

Výstřel.

Pád. Tentokrát upadl Ben.

Pak hlas. Josh zdvojnásobil soustředění a snažil se úplně uvolnit mysl, aby nic nepřerušilo nebo nezastřelo ten film, který se mu odehrával v hlavě. Jeden z chlapců – Luke – cosi vykřikl. Díval se na Joshe a jeho rty zřetelně něco artikulovaly, ale i když to Josh nyní jasně viděl, nic neslyšel.

No tak, řekl si.

Co to na tebe volal?

„A nyní nejnovější sportovní přehled, který vám přednese Dan Smotten,“ uzavřel hlasatel.

Josh zaklel a otevřel oči. Všiml si, že na něho Kate se zájmem zírá. Vnitřní obraz by ovšem pryč. Vypařil se, zmizel. Josh se nadechl, soustředil se a pokusil se přivolat jej zpět.

Nic.

„Vzpomínka?“ zeptala se Kate s nadějí v hlase.

Josh přikývl.

Kate vstala z křesla, přešla po místnosti a chňapla Joshe za rameno. Cítil, jak se mu její nehty zaryly do kůže. „No a?“ řekla napjatě, „co to bylo za vzpomínku?“

Josh kývl směrem k televizoru: „On,“ odvětil pomalu, „já tam byl a viděl jsem, jak Bena zastřelili. A viděl jsem i Luka. Utíkal pryč ode mě a zároveň na mě něco volal.“

Nehty Kate se nyní zaryly Joshovi až do masa: „A co?“ naléhala, „co volal?“

Josh zavrtěl hlavou: „To kdybych věděl. Dál se to zamlžilo, viděl jsem jenom, jak na mě kouká a jak pohybuje pusou, ale co vlastně říká, jsem neslyšel.“

„Tak to zkus zase, jen to zkus.“

Josh se vymanil ze sevření. Napil se znovu kávy a sledoval, jak mu kofein začíná proudit v žilách. Doufal, že jeho energie ho vrhne zpět do toho vzpomínkového filmu. Ale ouha: V hlavě měl vybíleno jako po malování.

„Dál už nevidím nic,“ rezignoval, „už je to pryč.“

„To je jenom začátek,“ snažila se ho uklidnit, „když se ti vzpomínky jednou začínají vracet, tak se už nenechají zastavit.“

„Samozřejmě jenom tehdy, když zůstaneš v bezpečí,“ řekl Marshall, který právě vcházel do místnosti.

„Něco o té vraždě vím,“ řekl Josh, „nevím, co to vlastně vím, ale něco vím. Byl jsem tam.“

„Tak přece jsi to možná byl ty“ řekl Marshall, „vždyť ten policajt se na to celej třásl, aby si s tebou mohl trochu popovídat.“

Právě tohle mu už pár dní vrtalo hlavou: Jsem vrah? ptal se sám sebe. Dovedl bych chladnokrevně zastřelit šestnáctiletýho kluka?

„Říkají ti něco ty písmena S-A-S?“ zeptal se Marshall.

Josh mlčel. V hlavě mu něco poskočilo, nějaká asociace, ale přesně se mu nevybavovalo nic. Navíc ho zase začala bolet hlava: Majzlík v lebce se zase dal do vytrvalého ťukání. „Ne, nic,“ odpověděl bezvýrazně.

„Regiment,“ řekl Marshall, „Hereford.“

Josh zavrtěl hlavou: „Nic. Proč se ptáte?“

Marshall k němu přistoupil blíž. Od včerejší rvačky s policajtem měl pořád ještě na ruce modřinu a jeho tíživý pohled prozrazoval, že asi v noci nemohl usnout. „Před pár dny, když jsme spolu stříleli,“ řekl, „sis bez rozmýšlení vybral Sig-Sauer P228, jako by se to rozumělo samo sebou. Jako bys tu zbraň dobře znal. Tak jsem se trochu poptal mezi veteránama, co sjíždějí moje stránky. Chtěl jsem vědět, jaký britský oddíly se na tuhle zbraň trénujou. Jeden chlapík mi pak odepsal, co jsem potřeboval.“ Odmlčel se a vrhl pohled na světelnou oponu, zalévající místnost z okna. „Takže SAS. Britský zvláštní síly. Dřív používaly browning High Powers, ale pak přešly na Sig-Sauery P226 a P228.“

Josh vpustil Marshallovy informace do hlavy a čekal, co to udělá. Rukou si přitom přejížděl po úctyhodném strništi, které mu začalo rašit na tvářích. Ty tři písmena si teď opakoval znovu a znovu. Zavřel oči a snažil se uvolnit mysl. Přitom si tiše šeptal písmena S-A-S. Jenže z toho zase nic nebylo. Žádný impulz, žádný záblesk poznání, žádný obraz, žádný film. Vždyť ani nevím, co ta písmena znamenají.

„Tak co, chlapče, říká ti to něco?“

Josh zavrtěl hlavou. „Dneska už se mi cosi vybavilo. Bohužel se mi tím asi vyčerpal denní přísun vzpomínek.“ Pokusil se o úsměv, ale nepočítal s tím, že by ho Marshall opětoval.

„Ty seš SAS,“ naléhal Marshall, „znáš jejich zbraně, máš speciální výcvik střelby – to je prostě jasný jak facka.“ Přiblížil se k Joshovi tak blízko, že Josh ucítil pěnu na holení, kterou staroch před chvílí použil. V očích mu náhle zableskl právě takový nával nenávistné hrubosti, jako včera ráno: Josh nabyl na moment přesvědčení, že Marshall je vrah.

Že bys ty kluky zastřelil ty! pomyslel si Josh. Tím by se nakonec vysvětlovalo, že se v tom prostoru ocitla tvoje dcera.

„Rád bych se dozvěděl následující,“ řekl Marshall, „a totiž, k čemu sakra honil člen britské speciální jednotky dva kluky na americkým zapadákově!“

Teď pocítil Josh vlnu hněvu i v sobě. Majzlík v lebce vysloveně řádil a taky rána v krku na sebe upozorňovala bodavou bolestí, šlehající dolů po celé páteři. „No copak já vím, himlhergot?“ vyjel Josh, „dyť jsem kurva ztratil paměť!“

„Co seš zač, chlape?“ vyjel i Marshall, „co seš sakra zač?“

Kate vstala: „Pomalu, tati, vždyť mu není dobře.“

Josh si přikryl čelo dlaní. „To už je na mě moc,“ řekl, „večer zajdu na tu policejní stanici, ať mi řeknou, kdo jsem a co jsem hergot udělal.“

„To teda nezajdeš!“ okřikl ho Marshall.

Josh se vztyčil jako svíčka: „Mně nebude nikdo rozkazovat,“ vyštěkl. Vykročil, prošel těsně kolem Marshalla, až o něho zavadil ramenem a rázoval ke dveřím.

„To jako myslíš, že to ujdeš pěšky, jo?“ volal za ním Marshall, „dyť je to deset mil.“

Několik hodin koukal Josh s Kate na nějaké hovadiny v televizi, zatímco Marshall spal. Josh pohlédl na Kate: „Zapálil bych si, nemáš cigáro?“ Kate zavrtěla hlavou: „Copak jsi zapomněl, že jsem lékařka?“ Josh vstal: „Mám příšernou chuť na cigaretu. Nepůjčíš mi auto?

Zajel bych si pro ně do města. Benzínka by snad mohla být teď v noci ještě otevřená, ne?“

Kate se k němu otočila: „Doteď sis na cigaretu ani nevzpomněl.“

„No tak teď bych jednu dost potřeboval.“

„Zrovna když máš skvělou příležitost toho nechat,“ napomenula ho Kate, „když jsi to vydržel tři dny, tak jsi z nejhoršího venku. Nech si poradit a přestaň kouřit, když máš příležitost.“

Josh se ušklíbl. V kapse si nahmatal klíčky od auta, které předtím sebral se stolu. Ať si povídá co chce, řekl si, já musím jet do města.

„Jedu,“ řekl.

Svižně vyšel z kuchyně do zadního dvora. Noc byla tichá a klidná. Kráčel přes dvůr k místu, kde stála zaparkovaná dodávka Avalanche. Odemkl dveře a usedl za volant, strčil klíček do zapalování a rozhlédl se po palubní desce, aby se seznámil s rozmístěním měřidel a tlačítek. Nastartoval motor. Náhle se dvířka prudce otevřela. Kate na něho hleděla navýsost naštvaně: „Kam se sakra chystáš?“

„Už jsem řek, potřebuju si zapálit.“

„Pojedu s tebou.“

Kate nasedla vedle Joshe a práskla za sebou dvířky. Josh vyjel na silnici a rozjel se k městečku. „Hned na kraji města,“ řekla chladně, „najdeš benzínku Texaco. Tam cigarety seženeš… když už je tak nutně musíš mít.“

Panebože, pomyslel si Josh, s takovou ženskou se snad ani nedá než fakt honem začít kouřit.

Dvacet minut jeli mlčky. A už byli ve městě. U pumpy Josh zastavil. „Za dvě minuty jsem zpátky,“ řekl.

„Dvě minuty, beru,“ opáčila Kate, „a v autě kouřit nebudeš, Marshall to nemá rád.“

Josh vešel a zamířil rovnou k pultu. Mimochodem, ani ho nenapadlo kupovat nějaké cigarety. Natolik měl o sobě přehled, aby mu bylo jasné, že není kuřák. A rozhodně neměl v plánu začít kouřit zrovna teď. Potřeboval se prostě dostat Kate z dohledu, byla to finta. Zastavil se u pultu a řekl si o dva balíčky žvýkaček. „Kde tu máte záchody?“ zeptal se kluka za pultem, když mu podával dolarovku.

Mladík kývl směrem k zadním dveřím. Jedny vedly na WC a druhé ven. Josh rychle prošel těmi druhými. Ocitl se za pumpou. Rozkládala se před ním pustá stráň svažující se k městu. Josh se po ní rozběhl do tmy bez ohledu na bolest, která jím cloumala.

Než si Kate uvědomí, že vzal roha, už bude v prachu.

Kryl se za skalnatými pahorky a kulhal mezi balvany a kameny. O jeden se opřel zleva, o druhý zprava, a tak dál, jako při běhu mezi mantinely. Honem, popoháněl se.

Z temného nebe lil měsíc na planinu stříbrný svit. Městečko Boisdale mělo podle Joshova odhadu asi deset nebo patnáct tisíc obyvatel. Z mapy, kterou si prohlédl u Kate doma, věděl, že tu mají jeden obchod sítě Wal-Mart, jeden motel a továrnu na koberce, která plnila úlohu hlavního zdroje pracovních příležitostí. Kdybyste hledali klidné místo, s jistotou můžete zajet právě sem do Boisdale, napadlo Joshe, když z dálky obhlížel úhlednou řadu předměstských příbytků lemujících silnici do centra.

Nikdo ani noha. Tak co tady u všech čertů dělám já?

Na Roosevelt Avenue, na samém kraji města, stála policejní stanice. Byla to velká betonová krychle, postavená asi padesát metrů od vozovky. Před budovou stála zeď a za domem se rozkládalo nádvoří o rozloze asi padesát čtverečních metrů. Josh vytáhl dalekohled, který ukořistil na ranči, a přiložil jej k očím. Rozhlédl se s ním po nádvoří. Zaregistroval malou střelnici, přístřešek pro psy a řadu motorek.

Hlavně dál od těch psů, jinak se dovnitř nedostanu.

Rozhlédl se po okolí. Okraj města byl lemován rozházenými balvany a pahorky. K policejní stanici mu zbývalo dojít asi třicet metrů. Josh byl opásán kotevním lanem, které sebral v Marshallově garáži a v kapse měl ten slavný Sig-Sauer P228. Je to jenom maloměstská stanice šerifa, řekl si. Už jsou dvě hodiny ráno. Nanejvýš tam může sedět obtloustlý strážník na noční službě, a ten s velkou pravděpodobností chrápe u televize. Takže bych se měl vloupat dovnitř úplně v klidu.

Někde tam snad mají ten můj krevní vzorek. Jestli udělali ten test na DNA, tak vědí, kdo jsem. Za pár minut už to budu vědět i já.

Josh se vydal s kopečka kolem zadní zdi. Kráčel tak rychle, jak mu to dovolovala zraněná noha. Cítil, jak mu v žilách stoupá adrenalin. Zastavil se. Prašnou hlínou se plížil had. Josh stál bez hnutí a v úplném tichu vyčkal, až se had proplazí kolem. Přitom však jasně ucítil, jak se zapotil závanem strachu. Zvedl oči ke zdi, postavené z bloků pórovitého betonu. Byla vysoká přes dva metry a Josh odhadl její stáří asi tak na patnáct dvacet let. Malta ve spárách už se tím pádem drolí. Zaškrábal ve spáře nehtem. Bylo to, jak očekával: Dost prostoru na to, aby se zapřel prsty v mezerách.

Všechno mi jde na ruku.

Josh odhodil lano a už lezl nahoru. Spolehl se na sílu paží, aby si nemusel moc pomáhat zraněnou nohou. Prostě ji vlekl za sebou jako obtížné břemeno. Zapřel se prsty ve spáře mezi bloky, vytáhl se nahoru, uvolnil nohy a chytil rovnováhu. Pak hmátl výš. Třemi rychlými pohyby se vyšplhal na hřeben zdi, široký asi stopu. Vyhoupl se na něj celým tělem a pohlédl dolů do nádvoří. Teď to bylo zase víc než dva metry dolů. Když se mi podaří nedoskočit zrovna na zraněnou nohu a když si dám pozor na krk, bude všechno O. K.

Náhle však Josh zaregistroval varovný signál. Skřípavý zvuk, který mu z ušních bubínků projel znepokojivě do hlavy.

Vrhl pohled před sebe. Z kouta nádvoří se vymrštilo ostré světlo reflektoru a pronikavě ozářilo celou budovu. Vzápětí se mu napřelo přímo do tváře. Ozval se výstřel a hned za ním druhý. Josh se chtěl rozhlédnout po nádvoří, ale reflektor ho oslnil tak, že neviděl nic.

Padej, chlape, blesklo mu hlavou. Uháněj jako vyplašenej pes. Vší silou paží se Josh začal spouštět se zdi zpátky dolů. Pak pevně semkl nohy v kolenou, jak to znal z parašutistického výcviku, aby si je nezlomil, a převážil se doleva, aby změkčil dopad.

Otočil se směrem, kterým přišel, zpátky k balvanům a pahorkům. K místu, kde opustil Kate s dodávkou, to odtud bylo dvě stě až tři sta metrů.

Jestli tam ještě je, pak to snad zvládnu. Od stanice zazněla další salva. Kulky se zevnitř roztřískly o zeď, nad níž se vymrštily do vzduchu odstřelené kousíčky betonu.

Panebože, pomyslel si, to nevypadá, že by mě chtěli zatknout. Oni mě chtějí zabít.

Dal se opět do běhu mezi balvany lemujícími stezku. Úderem při dopadu se zdi mu zraněná noha úplně znecitlivěla. Jako by v ní nebyla špetka života. Zaběhl za jeden balvan a zastavil se. Pohlédl k silnici. Odtud už viděl osvětlenou benzínku. Na odstavné ploše, asi padesát metrů od nádvoří, zahlédl dodávku. Pořád tam stála.

Tichý noční vzduch prořízl další výstřel. Slyšel, jak se kulka odrazila od některého z balvanů. Takže ostřelovači už mají kamenitou stezku na mušce, došlo mu. Teď budou pálit na všechno, co se kde pohne.

K silnici to bylo tak padesát metrů. Josh si od oka přeměřil, že balvany jsou rozestavěné právě tak, aby se pokaždé stihl za některým z nich skrýt. Musí ale uhánět jako o závod.

Další výstřel. Další odraz kulky od skály. Nemám času nazbyt. Rozběhl se. Když člověk běží o život, vydrží hodně, blesklo mu hlavou, když se sehnul za dalším balvanem. Vrhl pohled kupředu. Ještě třicet metrů.

S trochou štěstí to zvládnu. Problém je, že za poslední týden už jsem si vyčerpal štěstí až nad hlavu.

Josh se vyřítil kupředu se vší energií, kterou v sobě dokázal sebrat. Pod nohama mu ubíhala prašná zem a Josh se jen snažil, aby neudělal chybu: Stačilo zakopnout a bezpochyby je po něm. Za zády mu zářilo víc a víc oslňujících reflektorů.

Ještě jedno skalisko.

Josh se za ním shrbil a vrhl pohled k silnici. Uslyšel, jak dodávka na odstavné ploše nastartovala motor.

A ještě něco. Další motor. Totiž rotor. Vrtule. A pach kerosinu. Shora. Odporný pach, ze kterého se Joshovi vždycky zvedal žaludek. Pohlédl vzhůru. Zacloumal s ním děs.

Vrtulník. Z jeho čumáku vyšlehl kužel světla a pátral po krajině pod sebou.

„Vyjděte ven s rukama nad hlavou,“ zahřměl z nebe hlas zesílený megafonem.

Světelný kužel teď projel těsně kolem Joshova úkrytu za balvanem. Teď! popohnal se Josh. Honem, než helikoptéra dokončí pátrací okruh!

Vrhl se kupředu bez ohledu na bolest, která jím cloumala čím dál víc. Řítil se těch posledních pár metrů k autu jako zajíc, který si právě vyprostil nohu z pasti.

Řev helikoptéry rolující sotva čtyřicet metrů nad zemí dokonale zahlušil jeho sluch. K tohoto rachotu se ještě připojoval hluk palby ze země.

Pět metrů, řekl si.

Nalevo od něho se zaryla do země kulka a rozvířila pouštní prach a písek. Josh uskočil, nadechl se k poslednímu skoku – a už se cpal do auta.

„Co to sakra má být?“ sykla k němu Kate s hněvem v očích, „chceš rozpoutat třetí světovou válku, nebo co?“

„Hlavně kurva jeď!“ vyštěkl Josh.

Motor už běžel. Teď nahodil obrátky a auto se vyřítilo směrem k hlavní silnici.

„Tam ne! Na silnici ne!“ zařval Josh, „a zhasni světla!“

„Skvělý,“ opáčila Kate, „a jak mám podle tebe řídit?“

Josh se přes ni natáhl přes volant a vypnul světla. Dodávka teď byla obklopena úplnou tmou. Josh popadl volant a smýkl vozem prudce doprava. Sjeli mimo silnici přímo do prašné stepi. Jak si Josh všiml už při příjezdu, za Boisdalem se táhla nekonečná rovina, po níž se dalo jet nejmíň deset dvanáct mil, než se rozplácnou o nejbližší horský hřeben, trčící zničehonic z divočiny. Celá ta nedozírná rovina je ovšem plná výmolů a posetá balvany, takže se po ní dá jet pouze s tou nejvyšší opatrností.

Ovšem rozhodně ne v noci a s vypnutými světly, pomyslel si Josh. Ledaže by to byla jediná naděje na přežití.

Dodávka začala hrkotat a nadskakovat po hrbolaté rovině. Podvozek dostával zabrat. Každý otřes projel Joshem jako švihnutí koženým bičem po zádech. Kate křečovitě svírala volant, jako by to bylo lano, které ji drží nad propastí.

Pohlédl na ni: „Na silnici by nás sestřelil ten vrtulník. Kdyby sme po ní jeli, vyšlo by to nastejno, jako kdybysme na ně mávali velkým praporem s nápisem Račte se trefit. Zato takhle ve tmě, bez světel, mimo silnici, to nám dává jistou šanci.

„Skvělý, ale ráno tady najdou roztřískanou dodávku,“ opáčila Kate, „a v ní dvě mrtvoly.“

„I to je možný,“ řekl Josh hrubým tónem, „ale na silnici by sme byli mrtví už teď. Jim totiž nejde o žádnej výslech – chtějí nás rovnou zlikvidovat.“

Dodávka sebou smýkla do strany, protože levé kolo najelo na kámen a pak dosedlo do rigolu. Auto se zatřáslo, jako by se mělo každou chvíli rozsypat, ale pak nabralo rovnováhu a trhlo sebou opět kupředu.

Josh se ohlédl. Přes měsíc teď přecházel mrak a krajina se okamžitě ponořila do naprosté tmy. Vrtule helikoptéry prořezávala s rachotem vzduch a linul se z ní tenký pruh světla od reflektoru, pročesávajícího prostor ve snaze najít cíl. Když se Josh podíval zase před sebe, viděl jen černočernou bariéru temnoty, kterou brázdili sebevražednou rychlostí.

Nezbývá než se modlit.

„Jde ti to skvěle,“ pohlédl Josh na Kate, „jeď úplně rovně a jenom vyrovnávej, když na něco najedeme. To zvládnem.“

Zdálo se, že už jedou nejmíň hodinu, ale když se Josh později podíval na hodinky, ukázalo se, že uběhlo sotva dvacet minut. Reflektor helikoptéry naštěstí nedokázal obhlédnout než jen úzký okruh terénu a zdálo se, že se od světelného kuželu vzdalují rychleji, než stačila osádka vrtulníku pátrat v širokých kruzích. Josh měl zato, že už ujeli přibližně míli. Oba seděli tiše, Kate s rukama křečovitě svírajícíma volant a Josh byl zaposlouchaný do hrčení z nebe, aby rozeznal, kudy helikoptéra letí.

„Tak,“ řekl nakonec Josh, „tady zastav.“

Ve dvaceti minutách urazili pár mil přes otevřenou krajinu utopenou do tmy. Vrtulník už nebylo ani slyšet, natož vidět. Nejmíň pět minut čekali. Neviděli a neslyšeli vůbec nic. Policie zřejmě nezachytila jejich směr, takže pronásledovatelé teď museli pročesávat nejmíň třicet kilometrů široké pásmo a nevěděli, odkud začít. Podle všeho tedy unikli – aspoň pro tuto chvíli.

Policie jistě obnoví pátrání hned ráno, pomyslel si Josh. Do té doby jsme v pohodě.

Vystoupil z dodávky. Sálající vedro, zuřící přes den, bylo teď v noci vystřídáno zrovna tak nepříjemným chladem: Teplota dosahovala sotva deseti stupňů, a navíc vál lehký vítr, takže jim byla pořádná zima. Měsíc byl ještě zakryt mrakem. Nedohlédli než na pár kroků, ale Josh nehodlal riskovat a rozsvítit světla. Ta tma se dá vydržet, řekl si. Hlavně že po mě nikdo nestřílí.

„Cos to sakra vyváděl?“ zeptala se Kate naštvaně, „tys mě podvedl. Tys chtěl vlézt do policejní stanice k šerifovi a najít tam svoje záznamy, že jo? Ty seš asi praštěnej.“

Stála před ním v blůze promočené potem, která jí těsně obepínala prsa.

„Když jsem lezl přes zeď, tak se zapnul alarm,“ vysvětlil, „je to tam obšancovaný jako Pentagon. Takhle to nebývá na obyčejné policejní stanici v Zapadákově, tohle muselo být prolezlý federálama.“ Odmlčel se. „K čemu proboha chráněj takovou díru tak silnou palbou? Co je v Boisdale tak důležitýho?“

„Nic,“ opáčila Kate, „je to malý město s jednou továrnou, žije tam sotva patnáct tisíc lidí. Dřív jich tam žilo asi pětadvacet tisíc, ale obchodování s koberci je už dost dlouho v útlumu.“

Josh vytáhl z auta láhev vody a napil se. „Něco tu být musí,“ řekl rozhodně, „a dal bych za to krk, že to souvisí s těma klukama.“

„To ale byli obyčejní výrostci,“ řekla Kate, „aspoň podle toho, co říkali ve zprávách. Normální pubertální chuligáni.“

Josh podal láhev Kate. „Blbost,“ řekl, „zatím jsem ztratil jenom paměť, ale ne rozum, a je mi jasný, že v tomhle městě se něco děje. A ti kluci s tím měli sakra co do činění.“

„A co?“ zeptala se Kate, „co se tam má podle tebe dít?“

Josh pokrčil rameny: „Nemám šajn.“

„Přemýšlej,“ vybídla ho.

„Nejdřív si musíme odpočinout,“ opáčil Josh.

Rozhlédl se kolem dodávky. Kousek od ní našel prohloubeninu, která v temném přísvitu vypadala jako vyschlá strouha nebo koryto. Kolem se tyčily vysoké balvany, které by jim mohly poskytnout jakýs takýs úkryt ve vymletých úžlabinách. „Tady si lehneme,“ řekl, „teď je po druhé ráno a slunce vychází v šest. Dvě hodinky si pospíme a pak se dáme na cestu. Pěšky, protože za světla pojedou rovnou ve stopách naší dodávky. Až ji najdou, musíme už být daleko odtud.“

Josh pohlédl na Kate: „Měla by ses vrátit domů, tady je to pro tebe moc nebezpečný.“

„Zůstanu tady,“ odpověděla.

Sedm

Neděle 7. června, ráno

V dálce viděl Josh policejní zátaras přes hlavní silnici. Přes vozovku stály napříč dva policejní vozy a jejich osádky kontrolovaly každé auto jedoucí do města. Je to jasný, to hledají mě, pomyslel si Josh.

Teď není nejlepší chvíle vydat se na výzvědy. Ale nic jiného mi nezbývá.

„Kde začneme?“ zeptala se Kate.

„Nejlíp bude začít v motelu,“ řekl Josh, „v takovým městě se každej přespolní nejdřív ze všeho ubytuje v motelu.“

Josh se rozhlédl dolů s kopce. Byli asi míli na východ od města. Trčeli na jedné z vyvýšenin, které lemovaly kaňon, jenž byl o kus dál mnohem hlubší. Ve čtyři ráno probral Joshe budík instalovaný v hodinkách. Překvapeně konstatoval, že hlasitě oddechující Kate se k němu ve spánku přitulila. Skaliska nebyla ze žuly, nýbrž z narudlého pískovce, takže se v nich dalo spát docela pohodlně. Zranění se ohlašovala povědomou bolestí, rozhodně ne větší, než na jakou už byl zvyklý. Něžně zatřásl s Kate a probudil ji. Pak se oba připravili na cestu. Jakmile začne svítat, vrtulník zaměří jejich dodávku. To už musejí být nejmíň čtyři nebo pět mil odsud. Měli tedy před sebou nejmíň dvě hodiny ostré chůze.

Nejdřív ze všeho se Josh rozhodl ukrýt dodávku. Pokud ji nechají stát na otevřeném prostranství, policejní vrtulníky ji po úsvitu najdou okamžitě. Musejí ji zavézt někam, aby ji nebylo hned vidět ze vzduchu. Po zemi ji budou muset hledat mnohem déle.

Obhlédl temnou krajinu. Nejdřív mu padl zrak na vymleté koryto, jenže tam se dodávka před vrtulníkem nezamaskuje. Pak našel několik vysokých keřů. Ani tam to není ono, řekl si. Nakonec narazil na skupinku vysokých balvanů tvořících nepravidelný kruh. To by mohl být vhodný úkryt. Sedl do dodávky a zavezl ji mezi balvany. Jak se pokoušel propasírovat vůz úzkou úžlabinou, pořádně ho po celé délce odřel a potrhal o jeden z balvanů.

„Tu škodu ti zaplatím,“ zažertoval, „jestli to teda nepokryje pojištění.“

Jakmile schovali dodávku, vydali se na dlouhou cestu k městu. Josh našlapoval opatrně a vyzval Kate, která šla první, aby kráčela zrovna tak. Nebyla to žádná legrace, mašírovat takhle tmou přes výmoly a balvany, mezi ostružinami a kaktusy. Za sebou Josh zametal cestu větví, aby zahladil stopy, čímž se pochod zdržoval ještě víc. Přesto však jim cesta jakžtakž ubíhala. Sledovali pomyslný oblouk, po kterém se podle Joshe měli dostat do města pokud možno co nejdřív.

Po dvou mílích narazili na strouhu se zavodněnou tůňkou obklopenou zakrslým porostem. Josh využil samozřejmé skutečnosti, že široko daleko – až na Kate – nebylo živáčka, a svlékl se do trenek, aby se trochu umyl. Kate zahučela do tůňky v bleděmodrém spodním prádle. Pak se utřela tričkem, které na sebe vzápětí navlékla. V přítmí si Josh s uznáním prohlédl její štíhlé, pružné a opálené tělo připomínající spíš atletku než modelku, přesto však vláčné a vzrušující.

Lékařka by to být mohla, ale rozhodně to není holka z města, pomyslel si Josh. Tohle děvče ví, jak přežít v divočině.

„Tak jak se tam chceš dostat?“ zeptala se Kate a kývla směrem k městu.

„Pěšky,“ ušklíbl se Josh šibalsky, „ale jestli chceš, stopni si taxíka.“

Kate mu vrátila úsměv a šlo se dál. Šli teď dolů po pěšině pořádný kus od případných hlídkových aut policie, načež narazili na panelovou stezku vedoucí k jakémusi depu nákladních vozů. Depo bylo takhle brzo po ránu zavřené. Na dvoře trčelo jen několik opuštěných chromovaných monster. Asi míli před sebou už Josh zaregistroval třicet stop vysoký nápis Motel 6, zářící do ranní oblohy. Šli dál. Dospěli až do první předměstské ulice a zrychlili krok. Ulice vedla přímo do centra. Bylo teprve osm ráno. I když slunce už započalo svou strmou pouť do sálajícího dne, teplota dosud nepřesáhla pouhých patnáct stupňů a pořád vanul lehký větřík.

Kate navrhla, aby se na rohu Coral Street a Roosevelt Avenue zastavili v bufetu a koupili si kafe. „Počkám venku,“ řekl Josh, „běž dovnitř a vezmi to.“

Když se Kate vrátila, vrazila mu do ruky extra velký kelímek, po okraj plný kávy s mlékem a s pěnovou čepicí. Z bílého ubrousku vybalila dvě medové vafle. Josh rázně usedl na obrubník plotu obehnaného kolem parkoviště a pustil se do jídla. Vafle byly tučné a výživné. Jak chutnaly, to Joshe nezajímalo. Řekl si, že na tom záleží opravdu ze všeho nejmíň, v prvé řadě musí nabrat kalorie a tím to hasne.

„Všimla sis toho chlapa v modrým tričku?“ zeptal se Josh, hledící skrz okno dovnitř do bufetu.

Kate přikývla.

„Co myslíš, že je zač?“

Kate pokrčila rameny: „Těžko říct, prostě plešatej chlap, co čte v novinách sportovní stránku.“

„Je to federál.“

Kate se dlouze a zamyšleně napila kávy: „To myslíš jako agent FBI?“

Josh přikývl. „Poznám to už z toho, jak sedí, jak dělá, že nic nedělá a že ho nic nezajímá. Přesně tohle je naučenej grif – to se naučil v kurzu.“ Pohlédl na Kate: „Je to hlídka.“

„Kvůli tobě?“

Josh pohodil hlavou: „Co já vím? Ale každopádně je tohle město agentama prolezlý, jinak by tady neměli dokonce vrtulník. Někoho stoprocentně hledají.“

A jestli nehledají mě, tak sakra koho?

Josh spolkl poslední lok kávy, dojedl vafle a vstal na další cestu. Už nemusel vůbec tolik kulhat, teď už stačilo, aby našlapoval opatrně – přece jenom je to pořád pouhých pár dnů, co mu tou nohou prolétla kulka. Od té doby se neholil, takže strniště na tvářích se mu už proměnilo v začínající černý plnovous. Kdyby si ho trochu zastřihl a upravil, vypadalo by to, jako by nosil plnovous pořád. Spolu s civilním oděvem ho to dokonale odlišovalo od podobenky, kterou snad už jeho pronásledovatelé mají ve svých záznamech.

Aspoň tak na sebe nepoutám pozornost.

Určitě už vědí, kdo jsem, pomyslel si Josh při vytrvalé chůzi kupředu, ale jestli už vědí, jak vypadám, to nevím.

K Motelu 6 to bylo ještě asi půl míle. Ráznou chůzí tam můžou být za deset minut. Motel stál na konci dlouhého pásu užitkových budov: Prodejen ojetin, kadeřnictví a obchodů s elektronikou. Josh hleděl na konec ulice směrem k motelu a snažil se uhodnout, jestlipak už tam předtím byl. Nic mu to sice nepřipomínalo, ale přesto měl za to, že pokud město navštívil, nemohl se přece motelu vyhnout.

A i když tu nic nepoznávám, někdo by tam mohl poznat mě.

Josh kývl směrem ke vchodu do motelu: „Půjdeme tam spolu.“

„Budou myslet, že potřebujeme zajít na pokoj,“ usmála se Kate, „na hodinku nebo tak.“

Josh vešel dovnitř. Recepční sledoval v televizi baseballový zápas. Josh mu hádal tak devatenáct dvacet let. Zplihlé černé vlasy a na levé tváři nápadné uhry. „Pokoj?“ zeptal se Joshe bez okolků.

Josh sledoval, jestli se mladíkovi neobjeví ve tváři náznak, že by ho snad poznal, ale ten na něho zíral dokonale neutrálním pohledem. Interiér recepce se jako vejce vejci podobal ostatním recepcím se standardním montovaným nábytkem, jakých je po USA pod firmou „Motel 6“ rozeseto nepočítaně. Na zdi za recepcí visely pohlednice zobrazující hlavní turistické atrakce v okolí: Grand Canyon, Death Valley, Phoenix a Las Vegas. No, v širokém okolí, řekl si Josh, to musí být všechno stovky mil odtud nebo ještě dál. Tady se asi s turisty dveře netrhnou, jedinými hosty v tomhle motelu můžou být obchodní cestující.

„Na něco by sme se vás rádi zeptali,“ řekl Josh.

Mladík přejel pohledem z Joshe na Kate a zpátky. Jmenoval se Darren, to si Josh přečetl na jmenovce, přišpendlené k jeho předpisovému žlutému tričku. Očima mu proběhl stín podezření, ale ještě spíš zvědavosti. Tady za pultem Motelu 6 asi moc vzrušení neužije, pomyslel si Josh, takže Darren uvítá cokoli, co ho na chvíli vytrhne z ubíjející nudy toho rána.

„A na co jako?“ zeptal se.

„Potřebujeme informaci o hostech, Darrene,“ pokračoval Josh.

Darren ztlumil televizi.

„Jsme nezávislí novináři,“ řekl Josh, „a připravujeme pořad pro BBC. Zajímá nás ten případ Lippard. Nebydlí tady nějakej další reportér? Rádi by sme se k nějakýmu připojili.“

Mluvil pomalu a dal si záležet, aby jeho hlas zněl co nejklidněji. Jen lháři mluví rychle, připomněl si Josh.

Na Darrenově tváři se objevil výraz člověka, kterému je jasné, že jim těžko může pomoci, ale nedokáže překonat zvědavost: „BBC? Jak se jmenujete?“

Josh zaváhal: „Ben,“ řekl pak, „Ben Webster, a tohle je Kate. Výzkumný tým v celé kráse.“

„No jo, nějací reportéři tady byli,“ odpověděl Darren.

„Kdo?“ zeptal se Josh.

Darren sklopil zrak ke knize hostů, otevřené na pultě: „Pár nocí tady spal televizní štáb z Phoenixu, z News Five. Támhle parkovali. Ale dneska ráno odjeli.“

„A dál?“

Darren se podíval znovu do knihy. „To je všechno. Ta věc s Lippardem, víte, asi není mimo tohle město žádnej trhák. Ještě tady máme ženskou, co píše pro Phoenix Republic a Las Vegas Sun. Má kancelář kus dál tady dolů po ulici. Nevím, snad vám pomůže ona.“

„Jak se jmenuje?“ zeptala se Kate.

„Elaine,“ opáčil Darren, „Elaine Johnstonová. Místní plátek vychází v pondělí, to je zítra, takže ji tam dneska ráno snad i zastihnete.“

„Můžu se podívat?“ ukázal Josh na knihu hostů.

Jestli jsem tady přespal, tak tam musí být moje jméno, říkal si Josh. Třeba bych ho poznal, když ho uvidím černý na bílým.

Darren se zatvářil rozpačitě: „To nesmím, znáte to, instrukce z ústředí.“

„Jenom se mrknu,“ pokusil se Josh o úsměv.

„Ne, to nejde,“ ohradil se Darren.

Josh vytáhl z kapsy svazek bankovek. „Nevím, co kdybych tě pozval na panáka?“

„Už jsem řek, instrukce,“ odpověděl Darren rychle.

Kate se zapojila do handrkování se svůdným úsměvem: „Byli by sme vám moc vděční,“ pronesla.

„Hele, já jiný místo nenajdu, kdyby mě kvůli tomu vyhodili,“ odsekl Darren rozzlobeně, „tak jestli vám to nestačí, já zavolám policii.“

„Klid, klid,“ zarazil ho Josh rychle a uchopil Kate za rameno, „pojď, půjdem.“

Vyšli na ulici. Slunce už stálo na nebi o kus výš a po městě už taky jezdilo víc aut. Před motelem vrhl Josh pohled zpět na jeho dvoupodlažní budovu s halou a pokoji táhnoucími se do dvou stran. Tady už jsem byl, blesklo mu náhle.

Není vyloučeno, že jsem tady v tom motelu spal noc předtím, než mě postřelili.

„Ještě kafe,“ prohodil Josh ke Kate. Už měl zase žízeň. Od té přestřelky ve skalách ho v krku pořád trápila tatáž suchá, až pálivá žízeň. „Pak zajdeme k té Elaine a přesvědčíme se, jestli pracuje v neděli ráno.“

Další osamělý chlap sedící u kávy v hospodě. Baseballovou čapku měl staženou hluboko do čela. Josh po něm mrkl zvenku přes okno restaurace a honem stočil zrak jinam. Další hlídka, usoudil. Ani nevěděl, odkud to tak přesně pozná. Možná na stejnou práci vytrénovali i mě, přemítal. Pak není divu, že mám takový týpky hned přečtený.

Kate vyšla z hospody – v náručí dva kelímky s kávou a dva krůtí sendviče – a zamířila k Joshovi. Deset metrů odtud vyháněl manželský pár své ratolesti ven z auta a na rohu restaurantu právě skupina motorkářů parkovala své stroje. Bylo to šest vysokých mužů s dlouhými vlasy. Pod tričky se jim rýsovaly vypracované svaly a zrovna tak úctyhodné pupky. Půl desáté. Městečko Boisdale se probouzelo.

„Jdem,“ řekla Kate, „sníme to po cestě, ať jsme tam co nejdřív, jinak tam tu ženskou nemusíme stihnout.“

Josh vykročil do ulice a za chůze ukusoval ze sendviče.

„Joshi!“ uslyšel ženský hlas od parkoviště.

Neohlížel se a šel dál. Co je mi po nějakým Joshovi, říkal si.

„Joshi!“ uslyšel znovu.

To snad volá mě?

Zmlkni, ženská, pomyslel si, takovým rámusem akorát vyburcuješ toho slídila, co sedí v hospodě.

„Hergot, Joshi, to mě ani nepozdravíš, nebo co?“ A to už ho majitelka pronikavého hlasu tahala za rukáv. Kate se zastavila, aby viděla, co se děje.

Josh se otočil. Před ním stála dvacetiletá dívka, možná o rok starší, nevysoké postavy s dlouhými dozadu staženými blond vlasy a baculatým obličejem. Na sobě měla těsné modré džíny a žluté tričko s Madonnou, dost krátké, aby odhalovalo její opálené břicho. V kůži u pupíku měla vetknutý cvoček. Na krku jí visel zlatý křížek a na uších se jí houpaly stříbrné náušnice.

„Jaks to na mě volala?“

Taková otázka dívku zaskočila. Poodstoupila o krůček a pustila Joshův rukáv. Teď ji zase on chňapl za rameno.

„Jaks to na mě volala?“

„Josh,“ řekla nejistým hlasem. Tvářila se dotčeně a zmateně: „Joshi, já… já…“

„Josh! Ty mi říkáš Joshi?“

Překvapená dívka se mu vytrhla ze sevření: „Hele, nesahej na mě, kreténe.“

Otočila se a rychle přecházela přes ulici zpět k parkovišti. Josh spěchal za ní: „Počkej,“ vyštěkl.

Vlevo od nich právě jeden z motorkářů odcházel od svého Harley Touringu, který měl – jen tak mimochodem – daleko do originálu: Na původní rám byly namontovaná řídítka evidentně odlišné provenience. Motorkář měl na sobě černé přiléhavé kraťasy, bílé bavlněné triko a tlusté ozdobné rukavice z kůže.

„Obtěžuje vás ten mladík?“ zeptal se dívky.

„Ať mi dá pokoj,“ souhlasila dívka. Po tváři jí přitom skanula slza.

„Jenom jsem chtěl…“ Ale to už Josh viděl, jak se k němu blíží motorkář, zatímco další dva jeho kolegové sesedali ze strojů a pozorně sledovali scénu.

„Ta slečna s tebou nechce mluvit,“ řekl harleyář, „tak se, kámo, vodval jo?“

Joshovi bylo jasné, že v případné rvačce by asi moc neexceloval, už proto, že každý z motorkářů byl pořádně těžká váha.

To už za ním přiběhla Kate a tahala ho za rukáv: „Nechte toho,“ hučela do něho.

„Jasně, nech toho, chlape,“ souhlasil motorkář a zašklebil se na Kate, „nakonec holku už máš, ne?“

„Už jdem,“ řekla Kate, popadla Joshe za ruku a táhla ho dolů ulicí. Kolem projel náklaďák a z výfuku na ně vychrlil hustý oblak smradlavých zplodin. Josh se rozkašlal. Ohlédl se a zaregistroval, jak dívka v družném hovoru s motorkářem mizí v restaurantu. Princ zachránce, pomyslel si Josh. Z jejích snů.

„Co blbneš, ty idiote?“ obořila se na něho Kate, „chceš se zaplést do rvačky? V tu ránu je tam policie a seš v lochu.“

„Věděla, jak se jmenuju,“ vysvětloval Josh své chování.

„Jak se jmenuješ?“

„Josh, říkala mi přece Joshi.“

Na tváři Kate se rozzářil úsměv.

„Josh,“ vyslovila to jméno s něžným přízvukem, „to se mi líbí. A hodí se to na tebe. Jako Sam nebo Ed bys byl nudnej, ale Josh – to je něco jinýho.“

„Odkud ví, kdo jsem?“ podivil se Josh.

„Připomíná ti to něco?“ zeptala se Kate s nadějí v hlase.

Josh zavrtěl hlavou: „Musel jsem tady nějakou dobu žít,“ řekl, „asi těsně předtím, než mě postřelili.“

Ale proč? zeptal se v duchu. Co jsem tady pohledával?

Josh se zahleděl zpět k hospodě. Čmuchal sedící uvnitř u okna právě dopil kávu a skládal noviny. Díval se přitom přímo na něho.

Josh chytil Kate za ruku: „Rychle,“ řekl, „myslím, že půjde za náma.“

Kate se ohlédla k oknu restaurace.

„Nedívej se tam,“ sykl Josh a přidal do kroku. Koutkem oka sledoval, jak čmuchal vylezl z hospody a rozhlédl se po ulici doleva i doprava. Podle všeho nemá tušení, co jsem zač, uvažoval v duchu, nanejvýš mu připadám podezřelý kvůli tomu incidentu a rád by se domákl, o co šlo.

„Do kanceláře,“ řekl nahlas.

Podle Darrenova popisu muselo být středisko místního plátku pár set metrů odtud.

„Myslíš, že to je dobře, zajít tam?“ zeptala se Kate nervózně.

„Nevím,“ odsekl Josh, „ale je to naše nejlepší šance. A nespěchej moc nápadně, nebo na nás ten chlap zavolá půlku FBI.“

Elaine Johnstonová vrhla profesionální zkoumavý pohled na Kate s Joshem, kteří usedli do židlí naproti ní. Tak, buď děláme v reklamě, nebo píšeme, řekl si Josh, do jedné z těchhle kategorií se musíme vžít. Jinak se na nás vykašle.

„Takže o co máte zájem?“ zeptala se.

„O Lippardovu vraždu,“ odpověděl Josh.

Kancelář Boisdaleského Zápisníku zabírala dvě místnosti ve třetím podlaží moderní betonové kancelářské budovy, v níž sídlila ještě účetní firma, cestovní agentura a pár distributorů zemědělských strojů. Na stole před Johnstonovou se kupila hromada papírů. Na vrcholku jedné hromádky – zřejmě starších spisů – trůnilo pět prázdných šálků na kávu a dvě krabičky cigaret, obě otevřené. Všechno přitom nasvědčovalo tomu, že Elaine sedí v kanceláři od rána sama.

„O to teď mají zájem všichni,“ konstatovala.

Bylo jí řekněme něco přes padesát a měla na sobě šedé kalhoty s černým svetříkem. Měla nakrátko ostříhané šedivějící vlasy, ale její tvář byla energická a svěží. Josh si pomyslel, že je to asi jediná osoba v Arizoně, která vůbec není opálená.

„Připravujeme televizní dokument pro BBC,“ prohlásil Josh, „zajímáme se o případy vražedných útoků v malých městech. Já jsem Ben Webster a tohle je moje asistentka Kate. Říkali jsme si, že nám k tomuhle případu můžete třeba něčím přispět.“ Po krátké pauze pokračoval: „Mohla byste se dostat do vysílání.“

„V BBC?“ rozesmála se Johnstonová, „možná jako královna, ne?“

„Možná,“ opáčil s úsměvem Josh, „samozřejmě ne zadarmo.“

„A co vlastně chcete vědět?“

Kate se k ní naklonila přes stůl: „Pro začátek prostě cokoliv, co o tom víte vy.“

Johnstonová po ní vrhla pohled, který rozhodně nevyjadřoval sympatie, a pak pohlédla zpátky na Joshe. Mezi prostředníkem a ukazováčkem si pohrávala s tužkou, jako by to byla cigareta. „Ben a Luke byli obyčejní počítačoví burani, s prominutím,“ řekla, „takových jsou tady mraky, nic zvláštního na nich nebylo. Bylo jim patnáct, chodili tady na gympl. Kamarádili se hlavně spolu a o ostatní spolužáky se moc nezajímali. Pro holky taky nebyli žádný terno, rozumíte, uhrovití puberťáci bez peněz. Takoví kluci si moc fanynek kolem prstu neotočí,“ zasmála se Johnstonová. „Dokonce ani tady v Boisdale.“

„Z jakých byli rodin?“ zeptal se Josh.

Johnstonová pokrčila rameny: „Nejsou to žádní milionáři, to teda určitě ne. Benův táta je automechanik. Ben žil doma s oběma rodiči asi šest mil od města. Nic velkýho, ale docela pěknej dům se zahradou a bazénkem.“

„A co Luke? Jak na tom byl on?“

„Žil jen s matkou, Emily, asi pět mil za městem, hned za Havetree Road. Emily tady zná každej jako místní alkoholičku. Skoro každou noc končila tak kolem druhé ráno v nějakým baru. Taky se jí tady říkávalo místní flundra. Nikdo neví, kdo je Lukův táta. Snad to neví ani Emily. A jestli to ví, tak to rozhodně nikdy nikomu neřekla.“

Josh fixoval pohled na kancelářskou nádrž se studenou vodou: „Mohl bych se napít?“ zeptal se.

Johnstonová přikývla. Josh přešel místnost, napustil si do kelímku vodu a jedním rázem jeho obsah vyprázdnil. Pálivá žízeň ho pronásledovala přímo nutkavě. Utáhl si obvaz na krku, protože kdykoli se mu pod něj dostal vzduch, zraněná kůže svědila jako vzteklá.

„Copak se vám to stalo?“ zeptala se Johnstonová.

„Spadl jsem s kola,“ odvětil Josh pohotově, „a co ta Emily? Pořád tolik nasává?“

Johnstonová zavrtěla hlavou: „Už ne, před pěti nebo šesti lety se dala do pořádku. Dala se na víru, i když mám dojem, že ji to drželo jenom pár let. V každým případě jí to pomohlo pročistit si hlavu. Bydlí za městem, my místní tomu říkáme ztracená varta, ve starým domě po hornících. Jenom ona a Luke. Úplně se v něm vidí.“

„A ti kluci dělali co?“

„Jak říkám, počítače,“ odtušila Johnstonová, „oba dva do nich byli blázni, nakonec jako dneska všichni mladí kluci. Však s tím taky měli pěknej průšvih: Hackli školní počítač a všem studentům nadělali zmatek ve známkách. Psali jsme o tom v novinách. Určitě tím ale nechtěli nikomu uškodit, svým způsobem to byli slušní kluci. S tím Benem je to fakt neštěstí.“

„Měli něco s drogama?“ zeptala se Kate.

Johnstonová přikývla a mluvila teď přes propisku, kterou si přehazovala v koutcích úst: „Nojo, něco tam myslím bylo, ale jenom nalehko, nic vážnýho.“ Zasmála se a hodila tužku na stůl. „Tohle město není zrovna nejzajímavější kout světa, takže i pár dospělých tady myslím vypěstuje čas od času nějakou tu trávu. To je tak na zahnání nudy, nic víc. I Emily si na zahradě cosi pěstuje. To je taky její jedinej příjem, teda kromě toho, že občas pomůže někde v baru jako servírka.“

„A co trestná činnost?“ zeptal se Josh, „byli ti kluci do něčeho takovýho zapletení?“

„Aspoň pokud vím, tak ne. Byli to slušní kluci. Včera jsem o nich mluvila se šerifem, Jimem Kellym. Už jste u něho byli?“

Josh zavrtěl hlavou.

„No tak to musíte.“ Vrhla na Joshe úsměv, o kterém nevěděl, co si myslet. „Já vás seznámím, jestli chcete.“

„Díky,“ odvětil Josh pokud možno neutrálním tónem, „pokračujte.“

Johnstonová se opřela do svého křesla. Otevřeným oknem začalo do neuklízený místnosti pronikat dopolední slunce. „Konkrétně ještě nemají žádný podstatný indicie. Nejpravděpodobnější je zatím, že se kluci nudili ve škole, a tak si udělali na pár dnů volno. Nejspíš chtěli přijít rychle k penězům a snažili se natáhnout nějakýho místního dealera. A za to se v těchhle kruzích třeba i střílí. Šerif předpokládá, že Luke se za pár dnů objeví, celej vyděšenej, podá výpověď, co se stalo, a případ bude uzavřen.“

Josh vstal. Už se viděl venku. „Díky,“ řekl, „moc jste nám pomohla.“

„Neprozradila jsem vám, po pravdě řečeno, nic víc, než co si zítra přečtete v novinách.“

Josh se usmál: „Ústně je to vždycky lepší,“ prohlásil, „zvlášť od člověka, kterej se v tom vyzná.“

„Dáte to do toho svýho dokumentu?“

„Ještě uvidíme.“

„Já jenom, že kdyby jo, tak vám tam ráda vystoupím.“

Už na začátku jejich rozhovoru, když jí Josh nabídl vidinu účasti na vysílání BBC, zatvářila se Johnstonová sice vstřícně, ale z jejího úsměvu bylo vidět, že tomu moc naděje nedává.

„Zůstaneme s vámi v kontaktu,“ ukončil Josh debatu a chytil Kate za rameno, aby ji vymanévroval ke dveřím.

„A kdo jste vlastně doopravdy?“ zeptala se Johnstonová.

„Jak jsem řekl, jsme reportéři britské televize.“

Johnstonová je vyprovodila ke dveřím: „Reportér jsem já,“ řekla, „a mám svoje instinkty, na který se můžu spolehnout. Když mě chce někdo oblbnout, tak to poznám.“

Vrátila se ke svému stolu a z krabice u počítače podala Joshovi svou vizitku. „Vy v tom případu lítáte,“ řekla přitom Joshovi, „nevím, jak a proč, ale kdybyste měli potřebu mi k tomu něco říct, tak mi zavolejte. Myslím, že z toho může být zajímavá reportáž.“

Osm

Neděle 7. června, večer a noc

Josh se po odchodu z kanceláře rozhlédl po ulici. Po slídilovi nebylo nikde stopy. Těžko říct, proč: Buď je teprve hledá, nebo šel zmobilizovat pomoc, případně se prostě zdekoval.

Zmizely i motorky. Ulice zela prázdnotou. „Podle všeho nás nikdo nesleduje,“ prohodil k Kate a pustil se svižně na cestu.

Kate vypadla z budovy hned za ním. Josh zrychloval a ostražitě se přitom rozhlížel na všechny strany. Podezřelé mu připadalo každé auto, dokonce každý obejda, který se zastavil na rohu. Zatím se mu však žádné podezření nepotvrdilo. Vypadá to, že vzduch je čistý.

„To si nemyslím, že by ti kluci byli narkomani,“ řekl Josh.

„Ale vypadá to, že tady to berou jako uspokojivý vysvětlení,“ namítla Kate.

Josh zavrtěl hlavou. „To by nedávalo žádnej smysl. Tady ve městě došlo k něčemu mnohem důležitějšímu. Útěk dvou teenagerů by nezmobilizoval takovou policejní mašinérii.“

„Podívej,“ přerušila ho Kate a kývla k autu přes ulici.

Josh vzhlédl. V autě, zaparkovaném dvacet metrů od restaurace, seděli dva muži. Jeden zrovna pil z plastikové láhve a druhý si rozbaloval žvýkačku. Oba dva Josh ihned poznal: Byli to ti dva slídilové, které jednoho po druhém viděl dopoledne.

A když jsem je poznal, možná poznají i oni mě.

„Buď v klidu,“ sykl, „jdi dál jakoby nic.“

Josh držel rychlé tempo chůze. Noha ho bolela, takže rychleji než teď jít stejně nemohl.

Kate s ním držela krok. Sto metrů, pak dalších sto a pak ještě sto. Teprve teď se Josh ohlédl. Oba slídilové pořád seděli bez hnutí v autě. Tak je to dobrý, řekl si s úlevou, na nás spadeno nemají. Ale někoho hledají určitě.

„Musíme se dostat ven z města,“ řekla Kate.

„A kam půjdeme?“ zeptal se Josh.

„Marshall ví, kam,“ řekl Kate, „zná lidi v divočině. Ti nás budou umět schovat.“

Šli pořád rázným krokem kupředu. Kus před nimi se opět zjevil světle žlutý znak Motelu 6. Vrhl pohled na Kate, ale ta byla zabraná do vlastních myšlenek. V dálce za motelem se zdvíhaly vysoké prašné kopce. Jdeme do těch hor, došlo mu. Tam se snad doopravdy můžeme dobře schovat.

Josh se snažil soustředit myšlenky. Jako špatně naladěná rozhlasová stanice mu teď v hlavě strašila s rostoucí a hned zase slábnoucí intenzitou nová vzpomínka. Měla však už své pevné obrysy. Šlo o tu dívku, která s ním chtěla mluvit dopoledne před restaurací. Jmenovala se Madge. A byla to velká fanynka Madonny. Měla nahrané úplně všechno, co kdy kde Madonna nazpívala, a bez přestání měla její hudbu ve sluchátkách. Byla nahá. A ležela v motelu v posteli. Se mnou.

Hergot, ani se už nedivím, že byla tak rozčílená. Vždyť jsem s ní spal a pak si ani nepamatuju, jak se jmenuje.

Josh se zastavil a stoupl Kate do cesty: „Musím se vrátit do motelu,“ řekl jí.

To už byli nejmíň míli od města, na špinavé cestě, na kterou odbočili z hlavní silnice směrem k horám.

„Cože?“ obořila se na něho Kate.

„Ta holka na parkovišti,“ řekl Josh, „pracuje v motelu. Na noční směně. Já jsem s ní…“ zarazil se. „Už jsem se s ní opravdu viděl.“

Kate se uštěpačně zasmála: „Viděl?“

„Přesně tak.“

„Chceš říct, žes ji vojel, ne?“

Josh přikývl. „Ví, kdo jsem,“ řekl, „musím se vrátit a promluvit s ní.“

Cítil, jak mu Kate pevně svírá zápěstí.

„Ne,“ řekla neústupně.

„Ví, kdo jsem,“ opakoval Josh, „musím s ní mluvit.“

Kate sevřela stisk ještě pevněji. Snažila se tak zřejmě ovládnout. „Dobře,“ řekla nakonec a uvolnila sevření, „když musíš.“

„Musím,“ opakoval Josh.

„Já půjdu najít Marshallovy přátele,“ řekla Kate, „půjdou nám asi sami naproti. Drž se pak na téhle cestě pořád pryč asi dvě míle. Dojdeš k opuštěnýmu lomu. Odtud povede cesta přímo na sever asi jednu míli. Napravo budeš mít skupinu skalisek. V noci tam budeme čekat.“

Josh se otočil a vydal se nazpět k městu.

Před motelem se Josh zastavil a prohlédl si jeho budovu. Když je město prolezlé policajty a agenty, připomněl si, může být klidně jeden i tady uvnitř.

Josh vstoupil do haly motelu. Zahlédl Madge za pultem recepce. Už už špulila rty k úsměvu, jakmile ho však spatřila, její tvář se rychle zachmuřila. Měla na sobě předpisové žluté tričko, typické pro Motely 6. Pod nylonem trička Josh sledoval modrou látku podprsenky, vyplněné úctyhodnými oblouky kyprých prsou. „Co chceš?“ zeptala se.

Josh pokročil k pultu a naklonil se přes něj.

„Máme plno,“ řekla a obličej jí rudl zlostí.

„Madge, hrozně se omlouvám.“

„Máme plno,“ opakovala.

Josh se nedal odbýt: „Ty to nechápeš, Madge,“ pokračoval, „byl jsem zraněnej. Dvakrát mě postřelili a v důsledku toho jsem přišel o paměť. Nepamatoval jsem si ani vlastní jméno, nevím, kdo jsem a odkud jsem přišel. Ráno jsem prostě nevěděl, kdo vlastně jsi.“ Doufal, že si dívka všimla obvazu, co mu hyzdil krk. „Ani co pro mě znamenáš.“

Výraz Madge ztratil hrubé naštvané rysy, její výraz zjemněl. Pohodila hlavou, aby odhodila pramen vlasů, který jí spadl do tváře. „Co se ti stalo?“ zeptala se.

„To kdybych věděl,“ odpověděl Josh, „v pondělí jsem se zapletl do nějaké nehody, nebo ještě něčeho horšího.“

Madge ho zničehonic objala a vlhkými rty ho políbila na tvář. „Lhala jsem,“ zašeptala mu do ucha, „volných pokojů máme dost. Zavřu recepci o pět minut dřív.“

O dvacet minut později už spolu leželi nazí v posteli, rozvalení po zmačkaných bílých pokrývkách.

Josh sevřel Madge v náručí. Měli horká a zvlhlá těla. Madge ještě stále objímala Joshe kolem krku. Natáhla se a políbila ho na rty. Nahmatala přitom obvaz na jeho krku.

„Myslela jsem, že jsi tak snadno zapomněl, kdo jsem, a to mě v tu chvíli tak rozhodilo a naštvalo,“ řekla, „že bych tě snad zabila.“

Josh se usmál a odstrčil jí ruku od obvazu: „Jestli mě chceš zabít, tak to se musíš postavit do fronty. Nejsi první.“

Madge se převalila na svou stranu a zabořila prsa do polštáře. Pokoj číslo 19 – to byla montovaná krychle s dvojlůžkem a dvěma postranními lampičkami. Na zdi visel obraz kalifornského pobřeží. V pokoji byla televize, dveře do sprchového koutu a tím to haslo. Když chce spát s chlapem, pomyslel si Josh, má velkou výhodu: Má vždycky kde. A možná je to pro ni i zdroj vedlejšího příjmu…

„Byli tady a vyslýchali mě,“ řekla.

To Joshe vytrhlo z postkoitální dřímoty, do které začal upadat: „Kdo?“

„Federální agenti, Joshi,“ řekla, „ukázali mi svoje průkazy a tak. Řekli mi, že se mnou musejí mluvit. Podle nich jsi byl svědkem vraždy Bena Lipparda.“

Její znepokojený pohled se setkal s Joshovým: „Je to pravda?“

„Myslím, že jo, odvětil Josh, „ale nabeton to nevím, vždyť si nic nepamatuju.“

Madge si natáhla přes prsa bavlněnou přikrývku: „Řekla jsem jim, že nic nevím. Jenom jsem se zmínila, že Josh je fajn chlap a že by nedokázal nikomu ublížit.“

Doufám, že to tak opravdu je, pomyslel si Josh. Bohužel si tím ale nemůžu být jist.

„Přesvědčilas je?“

„Vypadali pěkně nasraní. Ale nakonec vypadli.“

„Jak dlouho jsem tady bydlel?“

„Ty?“

Josh přikývl: „Kolik dní jsem byl v tomhle motelu?“

„Devět,“ řekla Madge, „líbil ses mi hned, jak jsi prvně vešel, hezky ses usmíval.“

„A co jsem dělal?“

„Ty nevíš, cos dělal?“

Josh zavrtěl hlavou: „Vždyť ti to říkám, že si vůbec nic nepamatuju.“

„Prohlížel jsi turistický zajímavosti,“ řekla Madge, kterou ta otázka trochu nudila, „řekl jsi mi, že pracuješ pro cestovku v Anglii. Plánoval jsi trasy, hledal hotely a hospody.“

Lhal jsem, pomyslel si Josh. Ať jsem tady dělal cokoli, rozhodně to nebylo tohle.

Josh ji pevně objal a pohladil po ramenou: „A kdo další byl tady v motelu tou dobou ubytovanej?“

Madge se zamyslela: „Normální lidi,“ odpověděla, „obchodníci, pár turistů, co zabloudili, kdosi, kdo se stěhoval, manželé, který opustily jejich manželky. A tak. V tomhle motelu to jinak nechodí, já si tady hostů nevšímám.“ Přitulila se k Joshovi: „Tohle s nima rozhodně nedělám.“

„Takže nikdo zvláštní?“

Madgin nos se pohrdavě nakrčil: „Jeden chlap.“

„Kdo?“

„Ital,“ řekla Madge, „když se ubytovával, vytáhl italskej pas. To si pamatuju, protože italskej pas jsem ještě neviděla a taky nemáme v Boisdale zrovna mraky cizinců. Hergot, vždyť tady se zřídka objeví někdo, kdo by byl z větší dálky než odsud z Arizony. A pak nejdřív Angličan a hned po něm Ital. To mě pochopitelně zaujalo.“

„Zdálo se ti na něm něco podezřelýho?“

Madge přikývla: „Divně se choval. Nelíbilo se mi to.“

„Jak divně?“

„Já nevím.“

Josh se na ni dychtivě podíval: „Popiš mi ho.“

„Můžu ti ho ukázat na fotce.“

Josh se vymrštil z postele a vběhl do sprchy. Při sprchování dával pozor, aby si nesmáčel obvaz na krku. Utřel se, hodil ručník na věšák a oblékl si džíny a košili.

„Teď ukaž tu fotku, Madge, za to tě budu milovat nadosmrti,“ řekl. Připadalo mu, že Madge dělá celé to drama zahalené tajemstvím docela dobře.

Vyšli z pokoje. Bylo jedenáct v noci, ale vzduch byl ještě pořád horký a vánek ustal, takže noc byla vlhká a dusná. Z okna viděl Josh na parkovišti zastavit osamělé auto, ale řidič vypadal úplně neškodně. Město sice bylo plné špiclů, ale tenhle mezi ně rozhodně nepatřil. Madge seběhla po kovových schodech a erárním klíčem odemkla dveře do haly: Teď v noci byla recepce zavřená.

„Tady,“ řekla, když odemkla jednu z kovových skříněk za pultem, „tady schováváme záznamy o hostech. Máme tu kopie pasů cizinců a archivujeme je tu vždycky tři měsíce.“

„Ukaž mi ten můj,“ vyhrkl Josh.

Vytáhla slohu ze skříňky a položila ji před Joshe na pult. V ten okamžik cítil Josh, jak se mu rozproudila krev v žilách. Teď zjistím, kdo jsem.

Josh pohlédl na fotokopii svého pasu. Josh Bellamy, narozen v Sunderlandu.

To není ono, protože já rozhodně nejsem ze severovýchodní Anglie. Určitě jsem cestoval pod falešným jménem a s falešným pasem. Kdoví, jestli se vůbec jmenuju Josh.

A proč bych měl vlastně cestovat pod falešným jménem?

Madge se hrabala v zastávce, z níž nakonec vytáhla jednostránkovou fotokopii. Byl na ní vytištěn portrét muže. Josh na něj pohlédl. Byl to jen malý snímek – jako ostatně všechny pasovky – s bílým pozadím. Muž na snímku měl navýsost pochmurný výraz.

Byl to snědý muž s jemnou pletí. Takhle mu ho Madge po cestě popsala. Měl černé vlasy sčesané dozadu a velmi zvláštní pohled. Jeho tvář vypadala jako vytesaná z kusu skály, jen nos byl křivý, jakoby zlomený. Josh konstatoval, že tento obličej je rozhodně pozoruhodný: Byla to maska člověka, který dobře ví, co chce a ještě lépe to dokáže skrýt.

Toho už jsem viděl, pomyslel si Josh. Nevím, kde ani při jaké příležitosti, ale toho chlapa každopádně odněkud znám.

A všechno mi říká, že ho zase brzy potkám.

„Jak tady byl dlouho?“

„Jenom v neděli a v pondělí ráno,“ řekla Madge.

Přijel tedy právě předtím, co mě postřelili, pomyslel si Josh. A hned potom odjel.

Z motelu šlapal asi tři čtvrtě hodiny do kopce. Ušel asi čtyři míle: První, než vyšel ven z města, pak další dvě po odbočce z hlavní silnice a v blednoucím světle pak ještě jednu míli do hor, kde měli podle Kate tábořit. Po cestě promýšlel Josh všechno, co se dozvěl od Madge. Hlavou mu probíhaly stovky myšlenek nejrůznějšími směry. K tomu, aby si je utřídil a aby mu z toho všeho vznikl nějaký smysl událostí, potřeboval ještě čas.

Co vlastně vím? zeptal se. Jmenuju se Josh – totiž možná. Ubytoval jsem se v Boisdale. Účel svého pobytu jsem si vymyslel, takže není vyloučeno, že i celé moje jméno z pasu je falešné. V témž hotelu se ubytoval člověk, kterého každopádně odněkud znám. Pak mě postřelili.

Čím víc o tom přemýšlel, tím méně smyslu mu to dávalo.

Od neustálého pochodu ho pořádně bolely nohy: Vždyť ušel během jednoho dne pořádnou řádku mil. Jeho zranění volala po odpočinku, ale na ten ještě nebylo pomyšlení. Ještě musel zařídit hromadu věcí.

Po zanedbané cestě šlapal v měsíčním světle tak dlouho, dokud nedorazil k opuštěnému lomu. Tam zahnul na sever podle Katina popisu. Další bezútěšná stezka. Čím byl blíž cíli své cesty, tím méně si byl jist, jestli vydrží dojít až na místo. V posledních čtyřiadvaceti hodinách ušel pěšky nejmíň dvacet mil. Pro člověka v jeho stavu to byl skutečně přímo pochod za trest…

Konečně před sebou uviděl skalní útvary. Ve vzduchu zároveň ucítil kouř ohně, i když, pravda, dosud žádný oheň neviděl. Ti, kdo ve skalách rozdělali táborák, zkrátka moc dobře věděli, jak přitom zabránit, aby byla jeho záře vidět od cesty. Josh vykročil ke skaliskům a za chvíli už procházel mezi balvany a skalami. Nechal se přitom vést čichem.

Náhle se před ním vynořili dva muži, kteří zapadali do krajiny zrovna tak jako kameny do skály. Oba měli vysušenou, vrásčitou snědou pleť, šedivějící vlasy a vousy. Přitom nevypadali na víc než čtyřicet. Před jeskyní plápolal oheň, od nějž stoupal vysoko do nebe tenký pruh kouře. Na pokrouceném rožni se nad ohněm opékalo jakési malé zvíře. Asi pták nebo tak něco, usoudil Josh podle vůně, která se linula z opékaného masa.

Proboha, nebo je to had? Tihle chlapi vypadají, že snědí cokoliv.

„Dobrý?“ zeptala se Kate, která se nyní zjevila ze stínu, trochu neklidným tónem.

Josh přikývl: „Kdo to je?“

Jeden z mužů vzhlédl k Joshovi a pak píchl nožem do opékající se potvory. Začal z ní prskat tuk a z ohně vylétl roj jisker.

Kate vzala Joshe za rameno: „To je Danny O’Brien,“ řekla, „a tohle Richie Morant.“ Vzhlédla k Joshovi. „Marshall je poslal, aby se po nás poohlédli, když jsme zmizeli,“ řekla, „se vším nám pomůžou.“

„A kde to proboha jsme?“ zeptal se Josh s pohledem na to primitivní tábořiště.

„To je základna nutného přežití,“ řekla Kate, „hodně lidí věří, že jednoho dne na USA zaútočí OSN. Mají tady všechno vybavení, potřebný k rozvinutí místního odporu. Jídlo, oleje, palivo, výbušniny a munice. Prostě všechno.“

Skvělý, pomyslel si Josh. Cvoci.

Vzhlédl. O’Brien byl muž menší postavy se světle šedýma očima. Jasně na něm bylo vidět, že má irské předky: Široká hlava podobná betonovému kvádru a masivní ramena, ale bodré a uvolněné chování. Ten vyšší, Morant, měl na levé tváři dlouhou jizvu a celkovým vzhledem nejvíc ze všeho připomínal zedníka: Silná ramena a svalnaté paže i trup, zužující se do úzkého pasu, a pod tím vším nohy jako kmeny stromů. Oba dva chlapíci působili jako zdraví siláci, přičemž bylo na jejich vzhledu také cosi divokého. Měli úplně mastné vlasy a přímo z nich čišel suchý, prašný pach pouště.

„To seš ty?“ zeptal se O’Brien.

„Kdo jestli jsem?“ pohlédl na něho Josh.

„Ten, co tady kvůli němu všude čmuchají federálové,“ vysvětlil O’Brien.

„Kvůli těm zatraceným hajzlům člověk málem nemůže ani hnout,“ podotkl Morant, „dřív tady byl klídek a pohoda, a teď je to všude kolem dokola samej agent. OSN. Cizinci.“

„Panebože,“ řekl si Josh, kde sakra Kate k těmhle dvěma přišla?

„Sám se před nima skrývám,“ opáčil Josh.

O’Brien přikývl a po tváři mu zničehonic přejel úsměv: „Marshall říkal, že jsi správnej chlap, voják.“

„Podle všeho to tak bude,“ odpověděl Josh, „takže vám o mně vyprávěl?“

„Řekl nám, že potřebuješ pomoc,“ řekl Morant.

Natáhl se pro zvíře opékané na podomácku vyrobeném rožni a odstranil je z dosahu ohně. Bylo to cosi dlouhého a štíhlého – ale mělo to nožičky. Takže had to s určitostí nebyl. Maso bylo dost ožehnuté plameny, ale vonělo to příjemně, štavnatě a tučně, asi jako cosi mezi kuřetem a prasetem. Joshovi se začaly sbíhat sliny a uvědomil si, jaký má hlad.

„Chceš kousek?“ zeptal se Morant a podával mu kus masa, „je to jeřáb.“

Josh kývl na souhlas, popadl nabízený kus masa a bez otálení se do něj zakousl. Maso bylo vláknité, trochu připomínalo králíka.

„Jo, pomoc potřebuju,“ řekl, „to vám Marshall řekl úplně přesně.“

„A co konkrétně?“ zeptal se O’Brien.

To už Josh seděl spolu s nimi u ohně. Teplota poklesla a denní vedro bylo vystřídáno nočním chladem. Ve svitu ohně viděl tváře obou mužů jasněji. Zračilo se v nich odhodlání živené vnitřní silou, ale také záblesk oduševnělosti.

Josh se plácl po temeni hlavy: „Když mě postřelili, ztratil jsem paměť,“ řekl, „no, ale na policejní stanici vědí, kdo jsem zač. Potřebuju se dostat dovnitř a najít tam svou složku.“

„Zkurvená vláda,“ zareagoval O’Brien, „nenechají člověka, ani aby se podíval do vlastní složky.“

„Až to tady ta zatracená OSN zabere,“ doplnil ho Morant, „vyříděj každýho, kdo by se jim chtěl postavit. S touhle zkurvenou zemí to jde od deseti k pěti.“

„Hajzlové,“ přitakal mu O’Brien, kterému při řeči visel z úst velký kus masa. „Na nás ale žádnou složku nemají, to je naštěstí jistý. Z právního hlediska totiž neexistujeme. A tak to taky zůstane.“

„Pomůžete mi?“

„Seš zatracenej cizinec,“ odplivl si O’Brien, „my pracujem jenom s Američanama.“

„Nevěříme ti,“ řekl Morant.

„Věříme jenom našincům,“ doplnil O’Brien.

„I když jsem proti federálům?“ zeptal se Josh.

Oba muži se zahalili do přemítavého mlčení.

„Marshall vám přece řekl…“ začala Kate.

„Marshall je na tebe pěkně nasranej, jaks v noci zmizel,“ řekl O’Brien.

Devět

Pondělí 8. června, noc

Madge Joshe dlouze políbila na rty. Strhl ji k sobě do náruče a pevně ji přitiskl.

„Ještě dvě hodiny mám směnu,“ řekla, „ale potřebovala jsem tě vidět.“

„Proč?“ zeptal se Josh.

Madge se rozhlédla po jednotvárném exteriéru motelu. Dnes měla na sobě znovu uniformní žluté tričko, ale nějaké přiléhavější, jako by se srazilo v pračce nebo jako kdyby o trochu přibrala. „Protože kolem hotelu včera v noci čmuchali chlapi.“

Josh a Kate strávili noc v horách skrytí spolu s O’Brienem a Morantem na jejich základně nutného přežití. Joshovi se nespalo zrovna klidně: Vůbec těm dvěma nevěřil a přitom věděl, že oni zase nedůvěřují jemu.

Před spaním se dohodli, že Josh půjde zpátky do města připravit plán útoku na policejní stanici, zatímco O’Brien a Morant připraví na základně potřebné nářadí a zbraně.

O’Brien měl červeného mustanga, o kterém najisto prohlásil, že je čistý a že po něm nepátrá policie. Řekl, že ho půjčí Kate, aby mohla Joshe zavézt na kraj města.

A právě když se Josh pěšky blížil od kraje města k motelu, vyběhla mu naproti Madge, aby s ním promluvila. „Jaký chlapi?“ zeptal se jí.

„Ti motorkáři,“ odvětila Madge a dostrkala ho mezitím až do motelu, „pojď, já ti to ukážu.“

Zadní kancelář motelu byla vymalovaná šedou barvou připomínající odstín válečné lodi. Stál v ní jeden stůl, dva telefony a obrazovka počítače. Na jedné straně stolní desky stály čtyři dvanáctipalcové obrazovky průmyslových kamer, zobrazující hotelové prostory. Kamery byly namířeny na parkoviště, vstupní halu a obě chodby, z nichž vedly dveře do jednotlivých pokojů. Josh si všiml, že tento monitoring má jeden nepatrný nedostatek: U obrazovek totiž není žádná služba. I kdyby se tedy před některou z kamer odehrával zločin, nebyl tu nikdo, kdo by s tím cokoliv udělal.

„Tohle se stalo včera v noci,“ řekla Madge, sedla si ke stolu a přetočila zpět jeden ze záznamů. Na okraji obrazovky se objevil titulek 23.19. „Dívej,“ řekla a rýpla prstem do obrazovky, „tady.“

Josh se opřel rukama o stůl a civěl na monitor. Uviděl parkoviště a na něm tři muže, jak odcházejí od svých motorek k zadní partii motelu. Vylezli k nouzovému východu a systematicky nahlíželi do všech zadních oken pokojů. Každý z vousatých motorkářů vážil nejméně dvě stě padesát liber. Přesto byli všichni překvapivě mrštní. Kolem budovy slídili svižně a tiše. Nepodobali se těm, kteří měli s Joshem konflikt kvůli Madge na parkovišti u restaurace. Působili mnohem dravěji a měli vyloženě vojácké manýry. Jeden z nich, který podle všeho plnil úlohu jejich vůdce, se přitiskl ke dveřím do vestibulu a urval jejich chatrný zámek holýma rukama. Vpadl dovnitř a začal se hrabat v knize hostů. Pak usedl za pult k recepčnímu počítači a strávil u něj asi deset minut. Na okamžik přitom vzhlédl a kamera zachytila ostrý obraz jeho tváře. Měl sice na hlavě pořád motorkářskou přilbu, přesto však byly jeho hlavní rysy jasně viditelné. Jeho obličej byl tučný a svalnatý, s pichlavýma temnýma očima. Vzezřením ten chlap připomínal piráta. Měl dlouhé vlasy stažené vzadu do ohonu. Obličej mu rámoval úhledně upravený dlouhý plnovous, černý jako uhel. Podle toho, co chlap neměl přikryté přilbou ani vousem, měl kůži na tváři poďobanou od neštovic tak, jako kdyby trpěl tímto onemocněním nejmíň čtyřicet let. Josh si s úšklebkem pomyslel, že povrch Měsíce je ve srovnání s touto pletí o dost hladší.

Toho už jsem musel někdy vidět, došlo přitom Joshovi. Nevím kde, ale s tím zvířetem jsem už určitě měl co dělat.

„Co myslíš že tam hledali?“ zeptala se Madge.

„Mě,“ odpověděl Josh, „a přijdou zas.“

Ze záznamu kamery si pak Josh vytiskl dva záběry a složené reprodukce si strčil za košili: „Myslím, že Motel 6 se kvůli dvěma obrázkům nepoloží, nebo jo?“

Madge pokrčila rameny.

Josh jí vlepil mlaskavý polibek na rty. „Miluju tě,“ procedil skrz zuby.

O’Brien a Morant už cosi kutili u táboráku. Plameny olizovaly tělo dalšího nevelkého tvora a vzduch kolem byl prosycen pachem tuku a páleného dříví.

„Další jeřáb?“ zeptal se Josh směrem k ohništi.

„Jeřáb ne,“ odpověděl O’Brien, „večer už se tu žádnej neobjevil, aspoň ne tam, kde by se dal chytit.“

„Bojovat za spravedlnost je pro nás samozřejmost, ale vždycky jedině s plným žaludkem,“ dodal Morant.

Oba muži se rozesmáli.

Hned za nimi seděla Kate s vlasy sepnutými do ohonu. Hodila po Joshovi úsměv. Bylo sotva pár minut po osmé večer, ale už padla tma. Josh popadl opečené stehno, které mu podával O’Brien, a zakousl se do horkého masa. Po bradě mu začal stékat tuk. Josh si utřel bradu kapesníkem. Maso chutnalo nejspíš jako kančí, přece však mělo o poznání ostřejší, jakoby kyselejší příchuť. Ani se neptej, co to je, řekl si. Snadno by se totiž mohlo stát, že úplně ztratíš chuť.

„Tak co, jste připravení, chlapi?“ zeptal se a pohlédl na dvojici u ohně.

O’Brien a Morant odpověděli přikývnutím. „Na boj s policajtama není nikdy škoda času a sil.“

„Tak si ještě jednou projdeme plán,“ odvětil Josh, „jde se do města. Nejdřív ze všeho musíme vyřídit jednoho z agentů FBI a sebrat mu průkaz. Průkaz nám otevře cestu na policejní stanici. Jakmile budeme uvnitř, projdeme všechny záznamy, který tam na mě mají. Pak odtud rychle vypadneme.“

O’Brien přikývl: „Nejvíc se mi líbí ta část hned na začátku,“ řekl, „o tom, jak musíme vyřídit toho hajzla federálního.“

Podle plánu je měla Kate dopravit na okraj města a pak jet k Marshallovi. Tam na ně měla čekat.

O’Brien se už delší dobu zabýval sledováním všech pohybů každého policejního či pátracího činitele v oblasti a pyšnil se tím, že zná zvyky všech policejních složek do detailu. Věděl tedy, že jeden z federálních agentů jezdí každou noc krátce po půlnoci na pumpu Texaco, kde si dá vždycky kávu s koblihou. Když se jim podaří agenta zneškodnit, můžou jet v klidu do města, dokonce v jeho autě.

Trojice mužů tiše kráčí kupředu. Na to, aby jeli na motorce nebo na kolech, byla půda příliš hrbolatá. Josh se opíral o větev, aby odlehčil tíhu těla, která mu dopadala na zraněnou nohu. Šlo se mu docela dobře a rázně. Kdepak, zpomalovat se nebude, řekl si pokaždé, když ucítil, jak mu bolest z nohy projíždí páteří.

Když dorazili k pumpě, z O’Briena a Moranta přímo zářilo vzrušení. Josh si uvědomil, že vlastně celou dobu čekali na příležitost ukázat federálům, kdo je v kraji pánem.

„Bude tady každou chvíli,“ řekl O’Brien, když už přešlapovali schovaní vzadu za Texacem, „obvykle přijíždí mezi půl jednou a jednou.“

„A hned maže na hajzl,“ dodal Morant, „asi má něco s močákem. Takže ho dostaneme tam.“ Zasmál se pro sebe: „To byl vždycky můj sen, nachytat zkurvenýho federála s kalhotama dole.“

Josh neřekl nic. Zmerčil, jak se k pumpě blíží Ford Taurus. Z auta vyskočil řidič a začal tankovat benzín. Bylo mu kolem pětatřiceti, měl světle hnědé vlasy a nudnou tvář bez zvláštních znamení. Na tvářích už se mu dělaly tukové polštáře. Měl na sobě šedé kalhoty a béžové tričko.

„Zmrd,“ zabručel si Morant pod vousy, „si myslí, že přijede támhle z Washingtonu a bude tady u nás beztrestně čmuchat.“

Muž vrátil benzinovou hadici zpátky do stojanu a vydal se rovnou k pánským záchodkům. Josh seděl za dvěma velkými popelnicemi z umělé hmoty, které byly po okraj plné svinstva z pumpy: nedopitými kelímky kávy a zbytky burgerů z mikrovlnky – základního sortimentu prodávaného uvnitř. Zápach zbytků se mísil s pachem benzínu a nafty. K tomu se připojovaly závany od záchodků, takže nebylo divu, že Joshovi se začalo dělat docela slušně šoufl. Tak sakra do toho, řekl si, ten puch už nevydržím ani vteřinu.

Za agentem se zabouchly dveře záchodků.

V ten okamžik vykročila trojice mužů rázně k toaletám a vpadli dovnitř. Byly to typické záchodky s šedými stěnami, do poloviny vydlážděnými bílými kachlíky. Nad umyvadly se skvěla loga firmy Texaco. „Jejich“ muž k nim stál zády a močil do mušle. Josh na něho vrhl rychlý pohled a hlavou mu proběhl bleskový výpočet jeho výšky, hmotnosti a síly. Tím se Josh automaticky adaptoval na sílu úderu, kterou musí v tomto případě vyvinout, aby chlapa srazil k zemi. Muž se otočil, kývl na nedbalý pozdrav a vrátil pohled zpět k mušli. Josh sevřel ruku v pěst, sevřel svaly a rozpřáhl se. Pak udeřil.

Úder vedl ze strany na krk, tam má každý slabší a volnější svaly, tedy pokud není připraven na útok, což nebyl právě případ agenta, který nemohl na svou obranu podniknout vůbec nic. Úder mu vyrazil dech, a to doslova. Muž se začal dusit. Z druhé strany přilétla další rána od O’Briena, tentokrát rovnou do žaludku. Vzápětí se vymrštila Morantova noha a uštědřila agentovi úder do rozkroku. Agentovým tělem projela vlna kruté bolesti právě v okamžiku, kdy se hroutil nedostatkem kyslíku.

Když se agent po tomto bleskovém útoku kácel na podlahu toalet, stále ještě držel v prstech svůj penis, z něhož ještě vytékala moč.

Josh se sehnul a chytil chlapa pevně za krk, aby mu nedovolil nádech. Nedostatek kyslíku zasáhl agentův mozek, takže agent začal upadat do bezvědomí a zavíraly se mu oči.

K Joshově noze se rozběhl tenký pramínek krve.

„To bylo docela rychlý ne?“ zavrčel Morant, „teď mu uřízneme koule a pověsíme je na dveře jako výstrahu pro ostatní.“

Kristepane, pomyslel si Josh. Nepřítel mého nepřítele je mým přítelem, o tom není pochyb, to se nedá nic dělat. Ovšem tihle dva, to jsou každopádně magoři až na půdu.

Vytáhl z kapsy kapesník a strčil ho chlapovi do pusy. Pak vytáhl kolo instalatérské lepicí pásky a začal ji muži obtáčet kolem pusy a taky přes ruce. „Nacpeme ho do popelnice,“ řekl, „teď v noci ho nenajdou dřív než tak za pár hodin. To nám dává dost času.“

Nato O’Brien, zcela bezdůvodně, znovu praštil bezbranného muže pěstí do břicha, až chlap z bezvědomí vyjekl. „Proč ho nezabijem?“

„Protože když zabiješ federála, bude město plný agentů FBI, proto,“ štěkl na něho Josh. Bolest v noze se mu znovu ozvala a k tomu se ještě přidala bolest hlavy. To všechno z toho, jak ho ti dva rozčilovali. Vypadal, že každou chvíli vyletí z kůže.

„Tak ať přijdou, ať se doválej,“ bručel si Morant pod vousy.

„Zatracenej liberále,“ zhodnotil situaci O’Brien a mrskl po Joshovi pohledem.

„Kristepane, tak už se odsud hněte,“ zařval Josh, popadl omdlelého agenta za ramena a zdvíhal ho se země. „Vem ho za nohy,“ poručil O’Brienovi. Sledoval, jak O’Brien chytá chlapa za nohy, a zavelel: „Tak jdem!“

A už vlekli podivný balík z toalet ven, nejdřív Josh, pak balík a zezadu O’Brien s Morantem.

Ve dveřích se Josh zastavil a ohlédl, aby se ujistil, že je nikdo nesleduje. Bylo tři čtvrtě na jednu v noci a prostranství bylo liduprázdné. Jedinou další osobou byla obsluha pumpy, mladíček, který koukal uvnitř za pultem na televizi. Na benzínce sice byly průmyslové kamery, ty ale byly namířené na pult obsluhy. Osoby pohybující se kolem dveří na toalety nenahrávala ani jedna.

„Vlezte do auta,“ šeptal Josh, „já zatím za něho zaplatím účet.“

Stáhl z agenta sako a oblékl si je sám.

„Ty chceš platit benzín za toho zkurvenýho federála? To teda ne!“ zavrčel Morand, „měli jsme ho, sakra, zabít.“

„Super,“ pochválil ho Josh, „a to jako myslíš, že odjedem od benzínky bez placení a nikdo si ničeho nevšimne? Lez do toho auta.“

Prokristapána, pomyslel si Josh, to je zázrak, že tihle imbecilní troubové dávno nebručí za katrem.

Svižně odkráčel k pokladně. Ohlédl se, aby ujistil, že O’Brien a Morant jsou už v autě. Dost teď riskuju, pomyslel si Josh, ale risk je zisk – a v tomhle případě velký zisk. Joshovi nezbylo než doufat, že ten mladíka u pokladny nenapadlo prohlédnout si zevrubně toho člověka, který přijel, natankoval a zmizel na toaletách. Pokud si ho všiml jen letmo, pak ho uklidní, že mám právě to sako, co měl on, a nakonec bude rád, že dostane bez potíží zaplaceno.

Tiše jeli od benzínky k policejní stanici. Všichni tři se uklidňovali po svém brilantním útoku a zároveň se soustřeďovali na zápas, který je čeká.

Od průčelí policejní stanice zářilo několik světel. Josh vypnul světla Taurusu a zajel stranou.

Cítil, jak mu srdce tepe až v žaludku. Jejich plán byl opravdu riskantní, ale Josh přece musel zjistit, kdo je. Morant ho ujistil, že v noci je stanice hlídaná jen nepříliš – jedním hlídkovým vozem a staničním policistou ve službě. Jenomže celé město, jak Josh ví, je prolezlé agenty, a tím pádem není možné odhadnout, kolik lidí je vlastně doopravdy uvnitř.

Josh se taky vážně obával, že na stanici by mohl sedět zrovna ten policista, kterého onehdy zbili spolu s Marshallem. Ten by Joshe dozajista okamžitě poznal.

Vkládám svůj život do vlastních rukou.

Josh vytáhl z agentova saka jeho náprsní tašku a prohlédl si jeho průkaz. Zněl na jméno Arnie Canestra, agent FBI číslo 2234B. Na průkazu byla i podobenka, ta však byla dost titěrná. Josh měl stále v paměti silná bezpečnostní opatření chránící budovu kolem dokola, jak se o tom sám přesvědčil nedávno v noci. Jestli chtěli vyváznout bez nebezpečí, museli si být této skutečnosti neustále dobře vědomi. Nezbylo než doufat, že 0’Brian s Morantem nehodlají provádět žádný ze svých geniálních nápadů.

„Ty zůstaneš v autě,“ řekl Josh Morantovi, „vypni motor a nestartuj, nebo tím vzbudíš podezření, ale připrav se, abys mohl okamžitě nastartovat, protože je docela možný, že budeme odtud muset zmizet hodně rychle.“

Tak teď jsem Italoameričan, pomyslel si Josh, když vykročil ke vchodu policejní stanice. Agent Canestra. Snad bych měl nasadit intonaci Al Pacina.

„Rychle,“ pobídl Josh šeptem O’Briena cestou ke vchodu, „když jdeš kamkoli rychle a rozhodně, každý ti uvěří, že tam máš určitě nějakou urgentní práci, takže si nedovolí tě zdržovat.“

Chodba byla vymalována bledou krémovou barvou. Úřední přepážka byla teď v noci prázdná. Na zdi viselo množství portrétů hledaných osob. Josh si všiml, že to byly samé obhroublé, vyzáblé tváře, v nichž se zračila nenávist a zloba. Vůbec bych se nedivil, kdyby tady na mě mezi těmi ztroskotanci a psychopaty koukaly taky portréty O ‚Briena a Moranta.

„Tudy,“ řekl potichu a svižně zamířil k zadní kanceláři. Cítil, jak se mu valem zrychluje pulz. Při své minulé návštěvě byl vyprovázen vrtulníkem. Dnes v noci, jak se zdálo, ovšem působil celý prostor o poznání klidněji. Nebo se to tak aspoň zdálo na první pohled.

Chodba vedla do velké místnosti bez přepážek. Vzduch byl prosycen pachem cukru a kávy. Naproti sobě navzájem stálo asi dvacet překližkových stolů. U každého stál šedivý odpadkový koš. Blízko k východu seděl u jednoho stolu osamělý policista, podle všeho z místního obyvatelstva. Další dva uniformovaní muži si právě kontrolovali revolvery před zahájením noční pochůzky. Všechno nasvědčovalo tomu, že víc mužů už v budově není.

V těch džínách a tričku asi nevypadám zrovna jako agent FBI, pomyslel si Josh. Ale takhle uprostřed noci myslím projdu.

„Agent Canestra,“ řekl úsečným, rozhodným tónem policistovi sedícímu za stolem a vytáhl průkaz. Plešatějícímu policistovi táhlo na padesát. Měl před sebou hromadu papírů a odkládal jeden po druhém do rozdílných přihrádek.

„Potřebuju se podívat do počítače,“ pokračoval Josh, „dovolíte?“

Policista vzhlédl a zabručel si něco, co Josh nezachytil. Pak se vrátil ke své práci. Federální agenti tady asi nejsou zrovna nejoblíbenější, došlo Joshovi. Šlapou jim po jejich trávníku, a to nemá nikdo rád. Zaznamenal, že ostatní dva policisté se na něho jen zběžně podívali a šli na obchůzku.

Vybral si stůl daleko vzadu vpravo v koutě místnosti. Tak zatím by to klapalo, řekl si o poznání klidněji, vypadá to, že to snad přece jenom zvládnu.

Usedl, spustil počítač a čekal, až na něm naběhne první stránka. O’Brien si sedl vedle něho. Josh začal očima projíždět názvy souborů, které se objevily na monitoru a pustil se do zjišťování, podle jakého klíče jsou soubory uspořádány. Byly tu soubory místního práva, státních a federálních zákonů, soubory procesní a učební, soubory rozpočtu stanice a rozpisů služeb jednotlivých policistů. To všechno vycházelo z ústřední databáze. Josh si tím nebyl jist, ale zdálo se mu, že místní policie by měla ze zákona disponovat záznamy o veškerých vraždách, ke kterým došlo v celém okresu. A nejpravděpodobnější umístění těchto záznamů byla právě ústřední databáze, k níž měl teď přístup.

„Otevřít záznamy,“ hlásila jedna z ikonek na monitoru.

Josh na ni klikl. Na monitor se vyřinula záplava jmen v abecedním pořádku. Josh je přelétl, až zabrzdil kurzor na tom, které hledal: Lippard. Otevřít, přikázal počítači kliknutím myši.

Josh se dal do čtení. Hlavní zpráva popisovala přesně to málo, co už vlastně věděl. Ben byl zastřelen v pondělí mezi jedenáctou a polednem dne prvního června. V jeho těle byly nalezeny čtyři kulky vypálené z revolveru Smith&Wesson Mountain Lite. O zbrani samotné nebyla v záznamu zmínka, ani o tom, jestli byla zbraň vůbec nalezena. Při střelbě nebyli žádní svědci a policie nemá ani stopy, ani žádné podezřelé osoby.

To jsem si myslel. Tápají ve tmě.

Joshovi to začalo mírně škubat v noze. Podíval se pod sebe a zjistil, že mu po straně stehna stéká pramínek krve, která prosákla látkou a začala kapat na kachlovou podlahu. A co hůř: Rudé kapky značily celou jeho cestu ode dveří až ke stolu. Znepokojeně pohlédl směrem k policajtovi u vchodu. Policajt teď zrovna vstával ze svého místa a chystal se k odchodu z místnosti. Ten parchant si toho musí určitě všimnout, pomyslel si Josh, vždyť i ten nejospalejší polda musí zaznamenat, že má zakrvácenou podlahu ve své vlastní úřadovně.

Nemám moc času.

Projížděl obsah složky rychlými pohyby prstů po klávesnici a cítil, jak mu O’Brien těžce dýchá na zátylek. „Rychle,“ mumlal O’Brien, „ti policajti kolem mi vůbec nedělají dobře.

Na monitoru se objevila dvě slova: „Třetí muž.“ Josh klikl na titulek a na obrazovce se otevřel wordový dokument. Josh neklidně mrskl pohledem ke dveřím. Policista byl pryč.

Josh se začetl do textu:

„Zápis z místa činu, 1. 6. 05. Záznam č. 3452IDF. Hlášení podal: Dick McNamara. Na místě činu, jen několik metrů od Lippardova těla, byly dále nalezeny krvavé stopy. Původně byly přičteny Lippardovi, avšak krevní test prokázal, že patří někomu jinému. Krevní vzorek byl odeslán do Státní kriminalistické laboratoře pro zjištění DNA. Odpověď z SKL byla doručena po třech dnech. Osoba byla identifikována. Před odesláním jejích dat na policejní stanici v Boisdale musí SKL vyčkat na povolení od bezpečnostních složek.“

Třetí muž? pomyslel si Josh, zapřel se v židli a upřeně hleděl na monitor. Povolení bezpečnostních složek? Proboha, co sakra v téhle zemi pohledávám?

„Jak jste to říkal, že se jmenujete?“ ozvalo se za jeho zády.

Josh se otočil.

Policista stál přímo nad ním. Měl opuchlou, utahanou tvář, ale jeho oči hovořily jasnou řečí. Evidentně pochopil, že Josh není tím, za koho se vydává. A teď zvažoval, co s tím.

„Agent Canestra,“ vyštěkl Josh, „a tohle je můj kolega Dave Freemantle. Máme tu práci, jestli jste si nevšiml.“

„Na federální agenty teda moc nevypadáte,“ odvětil policajt pomalu, „máte dost zvláštní přízvuk. A od dveří až sem k vám vedou po podlaze kapky krve.“

Mám dvě možnosti, uvědomil si Josh a přebíhal v myšlenkách od jedné k druhé. Buď se z toho vyžvaním, nebo se seberu a poletím ven.

Možná že už se sem blíží posily. Co když odešel právě proto, aby je zavolal? Hlídkový vůz se třeba už rozjel zpátky ke stanici. Ten polda mě chce jenom rozkecat, aby získal čas, než jeho kolegové přijedou. Tím, že tady s ním budu klábosit, nic nezískám. Padej, chlape, dokud je ještě čas.

„Už jsem řek, máme práci,“ osopil se Josh na policistu.

„No ale co ta krev?“ otázal se polda.

Joshův loket se vymrštil a udeřil policajta do čelisti. Josh ucítil, jak se kost jeho loktu s čelistí střetla a vrazila hluboko skrz maso pokrývající jeho tvář. V tentýž moment dopadla O’Brienova pěst na policistovo hrdlo.

Policista zavrávoral, ale znovu chytil rovnováhu. Byl mnohem silnější, než si Josh myslel. Byl to kus chlapa a pod záhyby tuku na jeho těle se skrývalo docela obstojné svalstvo. Chytil se stolu, aby definitivně nabyl rovnováhy, a vymrštil koleno prudce Joshovi do hrudníku. Josh ucítil, jak se mu nárazem rozvibroval celý hrudní koš a tělem mu projel nával bolesti. Josh udělal krok dozadu, aby chytil balanc, a pak švihl nohou kupředu a pořádně policistu nakopl do boku. Vzápětí sevřel O’Brien policajtův krk do pařátů, prudce škubl – a Josh spatřil, jak se obličej policisty zalil červení.

Bylo přitom slyšet hlasité křupnutí. Panebože, on mu snad zlomil vaz?!

„Mlať ho!“ sykl O’Brien, „Mlať ho!“

Josh zaťal pěst. V policistově tváři zachytil závan strachu. Chlap se svíjel jako ryba na háčku, ale sevření O’Brienových dlaní na jeho krku bylo pevné.

Bude to rychlý, chlape, uklidnil Josh v duchu policistu. Rozhodně bude lepši, když tě uspím já, než kdyby se na tobě vyřádil tenhle škrtič.

Josh nejprve vymrštil pravačku, pak levačku a oběma zasáhl poldu do čelistí. Tomu začal z úst i z nosu vytékat pramínek krve a jeho oči se zavřely.

„Je vyřízenej,“ štěkl O’Brien.

„Tak, a teď sakra rychle pryč,“ odtušil Josh.

Rychle se vrhl směrem ke vstupním dveřím, které odtud byly asi deset metrů daleko. Z nohy mu teď začala crčet krev z otevřené rány na stehně ještě rychleji a kapala na dlaždice ještě víc. Už mají mou DNA, i když ještě nevědí, kdo jsem. Brzo zjistí, že ten třetí muž byl tady. A pak obrátí vzhůru nohama každý metr okolní půdy včetně pouště, jenom aby mě našli.

Ticho noci prořízl ostrý zvuk sirény. Josh se vrhl do dveří a vyhlédl na ulici. Morant čekal na svém místě v taurusu. Auto prudce nastartovalo a vyjelo jim ke stanici vstříc. Jenže z hlavní ulice, asi tři sta metrů odtud, uviděl Josh, jak se ke stanici řítí hlídkový vůz. To on dělal ten randál se sirénou, a navíc vysílal z majáčku kužely ostrého modrého světla všude po nočním nebi.

„Půjdou po nás,“ křikl Josh, když sebou mrštil do taurusu vedle Moranta, zatímco vzadu se ozvalo prásknutí dvířky za O’Brienem.

„Jeď, kurva, jeď!“ řval Josh.

Morant pevně uchopil volant taurusu, šlápl na plyn a vyřítil se na ulici ve směru ven z města. Josh se ohlédl. Hlídkový vůz se rozjel od stanice a už se za nimi naplno hnal. Jel tak stodvacítkou a každou vteřinu byl blíž.

„Rychlejc,“ mumlal Josh šeptem.

Přepadl jsem jejich stanici a zmlátil jim kolegu. To asi nebudou mít náladu na nějaké zatýkání.

„Pojedu poslepu,“ upozornil Morant, vypnul světla a řítil se po silnici vpřed tmou. Trochu světla jim poskytoval hlídkový vůz, ten však byl asi dvě stě metrů od nich. V téhle dálce od centra už ani nestály pouliční lampy. Josh neviděl před sebou skoro nic. A už vůbec ne zatáčky na silnici…

Pevně se zachytil okraje sedadla. Tohle tedy byla opravdu drsná jízda.

Pohledem na rychloměr se ujistil, že Morant stále přidává rychlost. Dosáhl už asi stočtyřicítky a Josh slyšel, jak se motor vzpíná a vrčí, aby tuto rychlost dokázal vyprodukovat a udržet. Znovu se ohlédl. I hlídkový vůz zrychloval. Už ho měli sto metrů za zadkem, odhadl Josh. V lepším případě tak sto padesát.

„Jsou rychlí, hajzlové,“ křikl Morant s divoce záštiplným přízvukem v hlase.

„Do pole,“ volal O’Brien ze zadního sedadla.

Josh nerozeznal, jestli to bylo myšleno jako otázka, nebo jako rozkaz.

„Jasně, kurva,“ vykřikl Morant, aby ho bylo slyšet přes řev motoru.

Taurus sebou smýkl prudce doprava. Pneumatiky dosedly na hrubou půdu pustiny, až sebou trhly nápravy. Josh si pomyslel, že jedou předměstskou rallye, bohužel nikoli v SUV nebo 4x4, ale ve voze, který není pro jízdu mimo silnici vůbec uzpůsoben. Každý výmol, každé smýknutí a každý hrbol mi projede přímo do páteře.

„K řece,“ zařval O’Brien ze zadního sedadla, „vem to k řece!“

Josh se díval sveřepě před sebe. Zíral skrz zadní okno a snažil se zjistit, kudy to vlastně jedou. Nedokázal však rozeznat nic, jen matné obrysy snad balvanů, snad rostlin, těžko říct čeho. Auto poskakovalo po nerovném terénu vysloveně jako oblázek, když dělá žabky na rybníku. Zdálo se, že se tak tak dotýká země.

Řeka? Co to sakra povídá? Kde by se tedy vzala?

Pohlédl do zrcátka. Po nečekaném zabočení do pustiny se jim podařilo hlídku setřást. Policista za volantem ztratil dozajista několik sekund už jen tím, aby se rozhodl, jak zareagovat. Ovšem teď už zareagoval: Po poušti se rozlilo světlo silných reflektorů a odhalilo v písku stopy taurusu.

Hlídkový vůz byl teď podle Joshova odhadu asi čtyři nebo pět set metrů za nimi. Ale pořád nás mají v merku.

„Doleva, doleva,“ volal O’Brien.

Morant zatočil vozidlem tak prudce doleva, že to Joshe doslova přilepilo ke dvířkám. S příšerným kovovým rachotem se bok auta otřel o jakousi překážku. Celá karosérie vozu se přitom zdeformovala za takového skřípání a ječeni, že to Joshovi přímo rvalo uši. „Víc doleva!“ řval do toho všeho O’Brien.

Josh se zhluboka nadechl. Morant se na něho za volantem zašklebil: „Teď se drž, kámo,“ křikl po něm.

„Proč?“

Morant se rozesmál. „Věř mi, vědět to nemusíš!“

Josh zaryl prsty do černého potahu sedadla a pevně se ho chytil. Napadlo ho, jestli si nemá zapnout bezpečnostní pás, ale nakonec tu myšlenku zavrhl: věděl, že pásy – bez ohledu na papouškování bezpečnostních odborníků – už zabily nejmíň tolik lidí, kolik jich zachránily, protože dovedou člověku úspěšně zabránit v co nejrychlejším opuštění vozu.

A tady z tohohle křápu budu podle všeho muset padat svinským krokem.

Josh se podíval před sebe – a teď už opravdu neviděl nic než černočernou tmu. Jak mohl v téhle situaci Morant vůbec řídit, to mu bylo naprosto nejasné. Naskýtaly se jen dvě možnosti: Instinkt anebo detailní a encyklopedická znalost terénu. V každém případě mu to šlo. Zatím.

Najednou ho cosi docela ohluchlo. Bylo to ticho: Kvílivé zvuky vydávané pneumatikami, jejichž vzorek zápasil s drsnou půdou, ustaly! Kristepane, řekl si Josh nevěřícně, my letíme.

Ti troubové to odpálili z kraje útesu.

Andělíčku, můj strážníčku…

Následoval ohlušující náraz auta o zem. Veškeré úpony a nýty, jimiž bylo vozidlo sešněrováno, musely prasknout nebo se aspoň uvolnit. Z motoru vyšlehl oblak páry a světla začala divoce blikat. Všude kolem nich zurčela voda, šplíchala na přední sklo a pronikala dveřmi, takže kobereček pod Joshovýma nohama byl v mžiku nacucaný jako hadr na podlahu.

Tak tohle je ta jejich řeka.

Motor škytl a pak zaburácel. Josh hleděl na Moranta, který neúspěšně šlapal na brzdu. Ta je v háji, pomyslel si Josh. Volant si taky dělal, co chtěl, protože nápravy musely být zlomené nejmíň nadvakrát. Při sebemenším pootočení ze směru se musely našponovat k prasknutí. Jedno je jisté: Tohle žihadlo už každopádně nedostane STK.

„Švihni to doprava,“ halekal O’Brien.

Morant strhl řízení, ale volant ho neposlouchal. Josh slyšel, jak rychlý vodní proud zatápí vozidlo až nad kola. Vozidlo se potápělo právě tak rychle, jak rychle do vody najíždělo. Morant se snažil stočit volant úplně na doraz. Tentokrát to trochu pomohlo. Auto se začalo stáčet, škobrtalo přes říční kameny a pak dokonce nabralo rychlost: Dostali se totiž do úzkého koryta přítoku, a mířili tudíž bezpečně na souš.

Josh se ohlédl. Kromě naprosté temnoty neviděl nic.

Po hlídkovém voze nebylo ani stopy. Tak jsme jim asi upláchli.

Brzdy stále nefungovaly, takže Morant vypnul motor a dojel s téměř neovladatelným vozem stále v korytě přítoku do mírného stoupání, kde se auto samo zastavilo. „Kurva, to byla sranda,“ řekl a vyskočil z vozu.

I Josh za sebou práskl dvířky. Pod nohama mu protékalo asi šest palců vody. Poklekl a napil se vody z dlaní. Tekutina mu pomalu pronikala tělem a to mu uklidňovalo zjitřené nervy. Dal se do obhlídky svých zranění. Z nohy, z míst, kde měl na kalhotách velký lepkavý flek, mu stále tekla krev. Měl pohmožděné lýtko a samozřejmě i hrudník: Jednak od policistova úderu a jednak od narážení na vnitřní karosérii auta. Jinak jsem v pořádku, řekl si. Není to rozhodně horší než obvykle.

„Hned tady po levé straně je vyschlej potok,“ řekl O’Brien a ukázal k zákrutu řeky asi sto metrů od místa, kde stáli, „běž pořád korytem. Dostaneš se tudy až do Ferndale. Pak už se snadno dostaneš až domů k Marshallovi.“

„A kam půjdete vy?“ zeptal se Josh.

„Do divočiny,“ odpověděl O’Brien, „my máme svoje základny všude v tomhle okresu. Nás nikdy nenajdou, protože neznají tuhle krajinu ani ze setiny tak dobře jako my.“

„Tak jo, a dík za pomoc.“

Morant se hurónsky rozesmál. „No do rvačky s federálama nás rozhodně nikdo nemusí nutit. Mě sere jenom to, že jsme toho chlapa na benzínce nevodkráglovali.“

Každý jsme nějaký, pomyslel si Josh a dal se do pohybu. Dokonce i tady.

Bylo asi po druhé v noci. Kolem byla tma, ale srpek měsíce mu přece jenom umožnil najít vyschlé koryto, o kterém mu pověděl O’Brien. Takže rovně za nosem touhle strouhou, řekl si. K Marshallovu domu to mohlo být takových dvacet mil, to znamená čtyři nebo pět hodin cesty – podle toho, jak se bude chovat jeho noha překonávající bolest.

Jiná možnost není, jedině tenhle pochod ven z průšvihu, procedil Josh skrz zuby sám pro sebe. Nechci se tady plácat, až vyjde slunce.

Už bude brzo svítat, uvědomil si Josh. Na obzoru se sice ještě žádné známky úsvitu nerýsovaly a temné nebe nejevilo ještě žádnou ochotu se rozjasňovat, ale blížící se svítání se dalo přímo cítit. Před svítáním se osvěžuje vzduch, uvědomil si. Je to tím, jak se do něj dostává ranní rosa. A taky to ticho před okamžikem, kdy začnou zpívat ptáci, je příznačné.

Cestou se nesčetněkrát otočil za sebe a mohl s uspokojením konstatovat, že hlídkový vůz, který je v noci pronásledoval, opravdu setřásli.

Pořád někde brouzdají, aby mě našli, to je jasný. Ale stopu určitě ztratili.

Josh už začal poznávat okolní krajinu. Dům odtud musel být jen asi míli daleko. Potok vedl Joshe skutečně kolem Ferndale, jak to slíbil O’Brien.

Josh se na chvilku zastavil. Obhlédl pustou krajinu. Hledal cokoli, co by upomínalo na přítomnost policie, případně na helikoptéru nebo cokoli, co by svědčilo o tom, že ho někdo pozoruje. Široko daleko kde nic tu nic. Přes liduprázdnou planinu brousil jen lehký větřík.

Policie nemá o Marshallovi a Kate tušení, ujistil se. Nemají tušení o tom, že mi ti dva pomáhají.

Josh se blížil k domu. Bylo tam ticho, žádné známky života, žádné světlo, žádný zvuk. Přistoupil ke dveřím do kuchyně. S chatrným zámkem na dveřích si poradil tak rychle, až ho to samotného překvapilo. Vstoupil do opuštěné kuchyně. Stěží popadal dech a v krku měl od dlouhého pochodu sucho k zalknutí. Po zádech mu stékal pot. Naklonil se nad dřez a pořádně si opláchl obličej. To ho osvěžilo. Natáhl se a ze sáčku na lince vytáhl krajíc chleba.

O chlebu a o vodě, blesklo mu hlavou. Základní předpoklad k přežití.

Rozsvítilo se. Ve dveřích stála Kate zahalená jen do ručníku, který byl nad jejími prsy uchycen jen lehkým uzlem. Dole jí dosahoval sotva k bokům. „Co se ti zase proboha stalo?“

„Státní tajemství,“ odvětil Josh, „každopádně jsem viděl ten svůj záznam. FBI ví, kdo jsem, ale ještě to nesdělili místní policii.“ Vrhl na Kate tvrdý pohled. „Kdo sakra jsem?“

„Nevím, Joshi.“

Přistoupila až k němu a pohled jí sjel ke karmínové skvrně, která se mu udělala na kalhotech. „Seš zraněnej.“

Josh přikývl: „Je to jenom škrábnutí.“

Přes tvář jí přejel stín znepokojení: „Trefili tě?“

„Ne,“ odtušil Josh, „to jenom začalo krvácet starý zranění.“ Podíval se jí hluboko do očí: „Kvůli tomu jsme museli vypadnout ze stanice, zakrvácel jsem jim totiž celou podlahu.“

„Pojď sem,“ řekla Kate, „já ti to vyčistím.“

Vedla ho do své ložnice. V této části domu Josh ještě nebyl. Byla to malá, světle žlutě vymalovaná místnost, asi deset na patnáct stop, s jednou postelí u zdi. Byl to jediný pokoj v domě, kde se podle všeho malovalo později než před deseti lety.

Určitě v tak malým pokoji nemůže bydlet pořád, pomyslel si Josh a rozhlédl se po místnosti.

Ne, nevypadalo to na pokoj obývaný ženou. Nikde žádné vkusně rozmístěné polštářky, žádná známka po řasení záclon, žádné plyšové hračky ani zarámované fotografie. Jenom ta postel, toaletní stolek a polootevřený kufr.

„Sundej si ty džíny,“ řekla Kate.

„Rozkaz, doktore,“ zašklebil se na ni Josh.

Rozepnul si opasek a pokročil se k posteli. Kývla na něho, ať si lehne. Josh ulehl na bílé prostěradlo. Na polštáři ucítil Katin parfém – vždyť na něm ležela ještě před pár minutami. Matrace byla tvrdá a pružná. Všechny pohmožděniny na Joshově těle se začaly ohlašovat chvějivou bolestí. Na unavených chodidlech se mu z dlouhé cesty nadělaly puchýře a každým pórem z něj crčel pot.

Dejte mi plechovku Speciál Brew a můžu zalézt pod první most v Londýně.

Žínka, kterou mu Kate přiložila ke stehnu, byla příjemně chladivá. Josh otevřel oči. Kate už rozvinula obinadlo a začala mu obvazovat ránu. Pořád na ní bylo jasně vidět i cítit, jak do ní tehdy pronikla kulka a spálila kůži kolem. Krev, která mu v noci stékala z nohy, mu slepila chlupy na kůži a vytvořila na ní tenkou karmínovou vrstvu. Kate nalila na žínku trochu dezinfekce a začala mu třít stehno. Bolelo to jako čert a celým tělem mu projíždělo bolestivé cukání. Tím, jak se rozlila po celém těla, bolest trochu polevila a místo ní teď cítil řezavé štípání, jako kdyby mu tělem jemně procházela elektřina.

„Bolí to, co?“ zeptala se Kate.

Josh si nebyl jist, jestli to říká s účastí, nebo spíš s trochou zadostiučinění. „Vydržet se to dá,“ odpověděl.

Naklonila se nad něho a přidala na ránu trochu víc dezinfekce. Cítil, jak ho konečky jejích zrzavých vlasů lechtají na hrudi. Její nahé nohy, na které už nedosáhl ručník, do nějž byla zahalená, se příjemně dotýkaly těch jeho.

Podíval se jí do tváře. Jejich pohledy se setkaly.

Neuhnul pohledem. Uhnula ona. Zvedl ruku a prsty jí zajel do vlasů. Byly jemné a bezvadně upravené. Pohladil ji po hlavě. Z úst jí vyšel neznatelný náznak slasti.

Vztyčil se na lokti a políbil ji na rty.

Na zlomek vteřiny se nic nepohnulo, ani rty Kate, přitisknuté na jeho rty. Klidně oddechovala. Teprve po onom zlomku vteřiny zareagovala jako motor sešlápnutý na plný plyn. Mrštným jazykem mu vjela do úst a pevně ho objala kolem ramen. Plazila se po něm k jeho rozkroku. Josh se natáhl, snadno jí rozvázal jednoduchý uzel na ručníku a uchopil ji za prsa. Špičkou jazyka jí začal jezdit po bradavkách a pak projel rukama přes oblouk jejích zad.

„Mám dojem, že v lékařských příručkách se cosi píše o souložení s pacienty,“ šeptla s náznakem veselé ironie v hlase.

„A co se tam píše?“

Dlouze mu přejela jazykem přes hruď: „Jedině, když jsou sexy.“

Josh otočil Kate na záda. Souložili něžně a opatrně, ale příjemné to bylo každopádně. Reagovala na každý dotyk, na každé pohlazení a sama vedla jeho ruce k místům, kde očekávala nejvyšší slast. Jejich těla si rozuměla tak rychle, až to Joshe překvapilo. Vypadalo to, jako by se na to připravovali celé týdny.

Zůstala mu ležet na hrudi. Josh cítil, jak jí bije srdce. „Ty tady nebydlíš, že ne?“ zeptal se, „teda ne pořád.“

„Teď jsem tady,“ odvětila Kate.

Její hlas zněl unaveně, bez zájmu o položenou otázku.

„Tady to není pro tebe, Kate,“ řekl jí, „dyť je to pustá divočina. Tvůj muž nežije, tak musíš odsud.“

Usmála se na něho: „Možná jsem se právě začala stěhovat.“

„Tak to udělej.“

Zamknula mu rty prstem pravé ruky: „Jsi unavený,“ řekla, „teď musíš spát.“

Oknem pronikalo dovnitř ranní slunce a vysílalo k nim oranžové paprsky světla. Josh si všiml, že se jí v prstech zaleskla injekční stříkačka. „Tohle teď nepotřebuju,“ oponoval Josh, „budu v pořádku.“

Ani nestačil dokončit větu a jehla pronikla kůží na jeho paži. Vzápětí se nevelká dávka tekutiny ze stříkačky rozlila do jeho krevního oběhu. Joshe se okamžitě zmocnila ospalost.

„Jsem tvůj lékař,“ řekla mu Kate něžně, „když řeknu, že to potřebuješ, tak to potřebuješ.“

Josh se snažil udržet oči otevřené, ale spánek ho rychle přemáhal. Sotva zavřel oči, uviděl před sebou poušť, skálu, křičícího mladíka a ještě jednoho, který mu něco říkal.

Luke a Ben.

Snažil se ten obraz uchovat, ale to už se ho zmocnilo spaní.

Deset

Úterý 9. června, ráno

Ještě měl zavřené oči, ale cítil, jak se mu do víček opírá sluneční svit. Pevně držel oči zavřené, ještě na chvilku chtěl držet zrak v temnotě. V hlavě se mu ustaloval obraz. Chlap v jakési uniformě. Cosi volá. Betonová místnost. Ještě víc sevřel víčka. Snažil se vyloučit z mysli jakýkoliv vnější vzruch, aby mohl soustředit všechnu energii na tu vzpomínku. Chlap v uniformě teď strhl se zdi nějakou fotografii a přitom na Joshe cosi vykřikoval. Co říkal, to si ale Josh nedokázal vybavit. Dokonce si ani nebyl jist, jestli ta promluva opravdu patří jemu.

Co to ten chlap sakra provádí?

Zvuk.

Josh okamžitě procitl a nervózně se rozhlédl. Nějak tu místnost nepoznával. Teprve vůně Katina parfému, která se držela ve zmačkaných peřinách, ho ujistila, že tu byl a co se tu stalo. Ta vůně… Jak se jí jenom říká?

Josh zívl, protáhl se a vztyčil se na posteli. Ranní vzduch byl čerstvý a chladivý. Kate ještě spala po jeho boku. Rusé vlasy jí zakrývaly tvář. Neznatelně pohybovala rty, jako člověk, který už není daleko od probuzení. Sklonil se nad ní a vlepil jí letmý polibek na chladné čelo.

Nebýt tebe, tak už nejsem naživu, blesklo mu hlavou.

Vstoupil do kuchyně a postavil na vařič konvici s vodou. Nic nenasvědčovalo tomu, že by byl Marshall doma.

Kate mu včera v noci ošetřila zranění na krku za pomoci čistého alkoholu, který Marshall v domě přechovával. Joshovi nebylo úplně jasné, jestli ho tam měl jenom pro lékařské potřeby nebo taky k pití… Nejspíš ze všeho plnil obě úlohy. Když mu to Kate lila na tlustý strup, který se mu udělal na krku, pálilo to jako čert, ale když mu pak zranění obvázala obinadlem – tentokrát už ne v tak tlusté vrstvě jako poprvé, pocítil znatelnou úlevu: Už to zdaleka tolik nesvědilo, a co bylo hlavní, dokázal teď pohnout krkem už bez toho, aby mu pokaždé projela ostrá bolest celým tělem.

Noha už je taky dost uzdravená na to, aby zvládla dlouhý pochod, a snad by snesla i běh. A s krkem už je to taky dobrý, pomyslel si Josh.

Ale pokud jde o paměť, víc než kratičké záblesky jsem z ní zatím nevydoloval.

Josh si lokl kávy a rozhlédl se z okna. Na obzoru mohutně svítalo a narudlá planina se skalisky se zalévala oranžovou barvou. Jako kdybych přistál na cizí planetě, pomyslel si Josh.

To bych rád věděl, jakou mám asi rodinu… A ženu… Možná i děti. Stoprocentně mám taky mámu a tátu, ty má přece úplně každý. A kdepak bydlím? V jakém městě? Mám tam svoje oblíbená místa, přátele… Ale copak je ještě někdy uvidím? A i kdyby, copak je poznám?

Konec, tyhle úvahy nevedou nikam, rozhodl se Josh. Dej se dohromady, chlape. Máš tady práci.

Josh nalil další šálek kávy a vrátil se s ním do ložnice. Kate se obrátila na druhý bok. Rukou si chránila obličej před slunečním svitem a Josh si díky tomu vychutnal pohled na její prsa, která se lehce zvedala a klesala v jejím pravidelném dýchání. Uchopil její rameno a jemně s ním zatřásl.

„Káva do postele,“ řekl s jemným úsměvem, „a fazole k snídani.“

Kate ponenáhlu procitala. Usedla na posteli a jen s obtížemi otevírala oči. „Jaký máme dneska plán?“ zeptala se.

Josh zaváhal. Sám se totiž v duchu ptal na totéž. Nakonec řekl: „Lukova matka. To je jediná stopa, kterou máme.“

Široko daleko kolem domu se rozléhal řev hudby puštěné na plné pecky. Josh se vyklonil z okýnka, aby lépe viděl. Na příjezdové cestě stálo jen jedno auto se zhasnutými světly. Všechno nasvědčovalo tomu, že Emily Marsdenová je sama doma.

„Půjdeme dovnitř?“ zeptala se Kate.

Josh přikývl a vylezl ven ze sedadla červeného mustangu. Bylo kolem poledního a slunce pořádně pálilo. Před nimi stála přízemní stavba z hrubého kamene. Jeho střechu tvořila kombinace plechu a břidlice. Za domem se rozkládal sto stop dlouhý a padesát stop široký dvůr. Část zdi byla pobořená a mezi kameny rostl plevel. Nebýt té hlasité hudby, pomyslel si Josh, člověk by si myslel, že se ocitl v nějaké zřícenině.

Kráčeli štěrkovou pěšinou k hlavnímu vchodu. Jak se blížili, hudba už jim připadala přímo ohlušující.

„Psi už štěkají a vlci začli výt – pozor, kočičáci podivní – malý rudý kohout si jde zalovit“ – to byl text písně, která jim burácela vstříc.

Josh se zarazil. Tu písničku znám, pomyslel si.

Náhle se mu v hlavě rozvinul obraz. Dům. Někde v Anglii – tím si byl jist. Tmavovlasá žena s dobrou postavou. Malé děvčátko, asi dvouleté nebo tříleté, v puse dudlík.

„Až toho kohoutka potkáte – pošlete ho prosím domů – protože co je pryč ze statku – není tu není tu klid, „ pokračovala slova písně, doprovázená solidním duněním bicích a ryčivým čtyřtaktem kytary.

Ta žena cosi Joshovi říká a děvčátko pláče. Hledá dudlík. Josh holčičce pomáhá s hledáním.

Ticho. Píseň dozněla a další skladba na nahrávce ještě nezačala. S hudbou vybledla Joshovi i vzpomínka a zasunula se opět do hlubších pater paměti.

To děvčátko, přemítal Josh, jestlipak je moje?

„Kdo to zpíval?“ zeptal se nahlas, „poznáš to?“

Kate se zasmála: „Ty ne? No, je vidět, že s tvou pamětí je to fakt špatný.“

„Tak kdo to je?“ naléhal Josh netrpělivě.

„Rolling Stones,“ řekla Kate, „písnička se jmenuje Little Red Rooster a je z alba Rolling Stones Now, vyšlo myslím v roce 1965, v každým případě dřív, než jsme se my dva narodili.“

Josh přikývl. Jestli to seženu, tak si to koupím, řekl si. Je to budič vzpomínek. Kdoví, třeba jsem Rolling Stones rád poslouchal, no proč ne, jsou horší případy. Velmi známý mu připadal také Elton John, ale ne tak příjemný.

Stiskl tlačítko zvonku, chvilku počkal a když bylo ticho, zazvonil znovu. Mezitím začala hrát další píseň „Surprise, Surprise“. Mohutné poryvy kytar drnčely z reproduktorů tak hlasitě, až se ve zdech musela drolit malta mezi cihlami. Josh znovu zazvonil a pak začal klepat na dveře. Nic. To nemá cenu, řekl si, vždyť přes ten randál člověk neslyší vlastní myšlenku, natož pak zvonění zvonku.

Josh se tedy opřel do dveří. Povolily hned a Joshovi se otevřel pohled do vysoké ztemnělé předsíně. U zdi ležela válenda a naproti se opíraly o zeď dva bicykly. Za Joshem vstoupila do předsíně Kate. Měli před sebou dvoje dveře a vzadu schodiště. Hudba burácela zpoza dveří po levé straně. Josh je otevřel a vstoupil do místnosti.

Uprostřed pokoje stála asi padesátiletá vyhublá žena s blond vlasy s přelivem. Její tvář prozrazovala odkvetlou krásu, která dávno podlehla zubu času a únavy. Alkohol jí vryl do kůže hluboké vrásky. V pokoji, který osvětlovala dvě vysoká okna, stály dvě staré pohovky přikryté přehozy s orientálními vzory. Na jedné zdi visel velký gobelín a na druhé obraz. V pozadí stála draze vypadající hi-fi souprava. To byl vlastně jediný kus nábytku, který nevypadal jako laciný šunt z vetešnictví.

Žena se pomalu otočila, ještě stále v tanečním pohybu, s boky rozvlněnými v rytmu hudby. Ukázalo se, že drží v ruce brokovnici a míří s ní přímo na jeho hruď.

„Vypadněte kurva z tohohle baráku!“ křikla.

Josh zvedl ruce nad hlavu. Cítil přitom, že v životě koukal takhle do ústí hlavně hodně často.

Zkušeností se v člověku rozvine instinktivní cit pro to, kdo je schopen za takové situace opravdu vystřelit, a kdo ne. Tahle žena nevystřelí, řekl si Josh. Tomu, kdo chce opravdu stisknout spoušť, se těsně předtím příznačně zableskne v očích, ale jí se v očích nezablesklo.

„Vy jste určitě Emily,“ řekl tím nejklidnějším a nejpřátelštějším tónem, jakého byl schopen.

Stála bez hnutí.

Slyšela mě vůbec? pochyboval Josh. Ruce držel pořád nad hlavou a přitom udělal pár kroků přes místnost k aparatuře. Opatrně sáhl na ovladač zvuku a ztlumil hudbu až na hranici slyšitelnosti. Tak, teď se zase daly poslouchat vlastní myšlenky…

„Vy jste určitě Emily,“ opakoval.

Emily se zasmála. „Ztlumils mi muziku, za to se v téhle zemi střílí.“

„A když jsou to Stouni, zasloužil bych zastřelit dvakrát?“ usmál se na ni Josh a pokročil k ní tak blízko, až měl hlaveň zbraně jen pár centimetrů od hrudi. „Já jsem Josh a tohle je Kate.“

Brokovnice se nesklonila. „Co chcete?“

„Jointa,“ odvětil Josh, „pár vašich kamarádů nám řeklo, že u vás určitě něco seženeme.“

Teď teprve Emily Marsdenová sklonila zbraň a odhodila ji na jednu z pohovek. Josh sebou přitom znatelně trhl, ale vzápětí se ujistil, že opravdu nic v její vizáži nenasvědčuje záměru začít zničehonic střílet.

„Co to máš za přízvuk?“ zeptala se Emily, „ty seš Anglán?“

„Jo, Anglán.“

„To sis teda vyrazil pěkně daleko pro trochu trávy.“

„Slyšel jsem, že pěstujete tu nejlepší.“

Emily se usmála: „Ale, to sou kecy Hele, dejte si voraz a já pro to zatím skočím.“

Jakmile Emily vyšla z místnosti, Josh si sedl na jednu z pohovek. Ve vzduchu teď rozeznal vůni bourbonu, trávy a nějaké voňavky. Celkově to byla vůně sice příjemná, ale na druhé straně dosti uspávající. Josh pohlédl na Kate a v jejích očích zaregistroval podezíravost. „Nech mě mluvit,“ řekl jí, „dělej prostě mou přítelkyni, to stačí.“

Emily se vrátila do pokoje se sáčkem, v němž leželo pár lístků. Položila na pohovku balíček tabáku s papírky a začala balit jointa. Josh si všiml, jak zručně se jí přitom míhají prsty. Vlastně se ani nedívala na ruce, ubalila tenké cígo po paměti.

„Tumáš,“ podala je pak Joshovi, „nejdřív zkus, pak kupuj, takhle já to dělám.“

Josh nabral do plic doušek kouře. Nejasně si vybavoval, že se tím dá úspěšně utišit bolest, tedy kromě jiných účinků, pro které se to vlastně kouří. To si dát můžu, pomyslel si.

„Dobrej materiál,“ řekl pak.

Emily se usmála: „Tady se moc dobře pěstuje všechno, co má rádo horko. Jenom se to musí pořádně zalívat, protože tady prakticky vůbec neprší. Naposled tady pršelo snad před pěti lety.“

Josh znovu zatáhl z cigarety a pak ji podal Kate. Jenom to nepřehnat, varoval se v duchu. Jinak ztratíš koncentraci, a to nemůžeš potřebovat.

„Tumáš, zlato, dej si,“ řekl Kate.

Pohlédl zpět na Emily: „Zabalte mi toho za padesát dolarů.“

Všiml si, že Kate, která seděla na protější pohovce, si předtím, než podala cigáro Emily, třikrát dlouze potáhla. Pokoj byl náhle plný kouře. „Slyšel jsem o vašem chlapci Lukovi,“ řekl Josh a pořád hleděl na Emily, „je mi to moc líto.“

Emily si promnula oko a Josh si všiml, že je celé podlité krví. Držela jointa mezi palcem a ukazováčkem levé ruky. Teď se jí ruka roztřásla a popel upadl na podlahu. Pohlédla nejdřív na Kate a pak na Joshe. „Je to devět dní, co jsem ho viděla naposledy, devět dlouhých dní,“ řekla křehkým a třesoucím se hlasem. „Tohle není na Luka podobný. Někdy byl sice dost divokej, ale to už tak kluci v jeho věku bejvaj, je to s ním těžký, ale rozumíme si, sakra, fakt si rozumíme. Takhle dlouho by se určitě netoulal bez toho, aby mi dal vědět. On ví, jakou mám o něho starost.“ Odmlčela se a potáhla z cigarety, jako by to byla kyslíková bomba a ona jako by se právě vynořila zpod hladiny. „To se mu muselo něco stát.“

„Snad by sme vám mohli pomoct,“ řekl Josh.

Přes tvář Emily přejel stín strachu. „Nejste snad od FBI, že ne?“ zeptala se a viditelně se otřásla odporem, „víte, já toho nepěstuju moc. Jenom trochu pro vlastní potřebu, a taky pro známý, pro kámoše.“

„Ne, nejsme od policie,“ řekla Kate.

„Tak kdo sakra jste?“

Josh zaregistroval, že zrak Emily padl na okamžik znovu na brokovnici.

„Něco jsem viděl,“ řekl pak.

Zavládlo ticho. Emily si znovu potáhla z jointu. Třásly se jí rty. „Viděls Luka?“ zeptala se, „řekni mi, žes ho viděl, řekni, že je v pořádku.“

„Vlastně nevím, co jsem viděl, nevím to přesně,“ vysvětloval Josh, „po pravdě řečeno vám ani nemůžu říct, kdo vůbec jsem. Ale něco jsem viděl.“

„O čem to sakra mluvíš?“ vpadla mu Emily rozčileně do řeči, „tak buď jsi něco viděl, nebo neviděl, ne?“

Kate pohlédla k jejímu křeslu: „Josh ztratil paměť, ale byl přitom, když zastřelili Bena. Střelili tam i jeho, proto je zraněnej.“

„Viděl jsem Bena a myslím, že jsem viděl, jak Luke utíká pryč. Nevím, co jsem tam dělal, ale zdá se mi, že jsem s tím měl co do činění.“

Emily vyfoukla do vzduchu kouř a utrousila přitom na podlahu další hromádku popela. „Pane jo, vy jste toho vykouřili víc než já,“ podotkla.

Kate se naklonila pro cigaretu, ale Emily podezíravě ucukla rukou.

„Luke je rozhodně v nebezpečí, to je jasný,“ řekla Kate, „policie o ten případ za pár dní ztratí zájem. Mladí kluci utíkají z domova jako na běžícím pásu, to pro ně není žádnej případ. Jedinej, kdo vám může doopravdy pomoct, jsme my.“

„A jak mám vědět, že jste ho nezabili vy?“ zeptala se Emily, „a jak mám vědět, že jste nezabili taky Bena?“ Odmlčela se. „Vy mi oba dva připadáte dost divný.“

A co když má pravdu? pomyslel si Josh. Panebože, vždyť ani nevím, kdo jsem. Třeba jsem Bena skutečně zabil.

„Podívejte se, řeknu vám, co vím já, a pak bude záležet jenom na vás, jestli se rozhodnete nám pomoct, nebo ne,“ řekl Josh, „tak od začátku: Jsem Brit a pracuju jako voják nebo agent nebo tak něco. Myslím si, že jsem plnil nějakej úkol a přitom jsem narazil na Bena a Luka. Pak Bena střelili a mě taky. Luke utekl, tím jsem si jistý. Viděl jsem ho běžet pryč.“

„Agent,“ reagovala Emily s hořkým úsměškem, Jako ten zatracenej James Bond?“ Vyfoukla mu kouř přímo do tváře: „V tomhle já teda nejedu.“

„Ale ne, přemýšlej, Emily,“ naléhal Josh tentokrát velmi vážným tónem, „tady jde přece o život vašeho syna!“

„To vím. Ale nevím, proč mám ztrácet čas tím, že tady poslouchám nějakýho zkouřence, co mi vpadl do baráku a žvaní hovadiny.“

„Já vám to vysvětlím,“ řekl Josh, „jenom dobře poslouchejte. Tak Ben s Lukem zmizeli před devíti dny. A před sedmi dny zastřelili Bena. Takže od toho zmizení měli dva dny na to, aby se přesunuli devadesát mil daleko. Co myslíte, že se vlastně stalo?“

Po Emilině tváři stekla slza. „Říkals, žes tam byl?“

Josh přikývl.

„Kecáš.“

Josh zavřel oči a zvrátil hlavu dozadu: „Limp Bizkit“, řekl pak, „poslouchal Luke tuhle skupinu?“

„Trash metal jo.“

„Jeho tričko,“ řekl Josh, „měl na sobě tričko s nápisem Limp Bizkit ’02 Tour. A vzpomínám si, že to musela být snad velikost XXL, v každým případě mu bylo nějak moc velký.“

„Tos viděl v televizi,“ opáčila Emily.

„Tohle v televizi nebylo,“ namítla Kate, „v televizi ukázali starou Lukovu školní fotku.“

„Co měl na sobě, když odešel z domova?“ zeptal se Josh.

„Tričko,“ řekla Emily, „tričko Limp Bizkit. Kristepane, tys tam fakt byl. Pohleděla Joshovi zpříma do tváře: „Je v pořádku? Řekni mi, že je v pořádku.“

„Já jenom vím, že utekl,“ odpověděl Josh, „nemůžu vám říct, kde je teď ani jestli je vůbec naživu, protože to prostě nevím.“ Pohlédl zpříma na Emily: „Ale rozhodně si nemyslím, že Luke si jenom tak společně s kámošem vyšlápl z domu, aby se nenudil. Myslím, že byl určitě do něčeho zapletenej. A podle všeho jsem v tom namočenej taky já.“

„Problém je, že nemáme představu, v čem vlastně lítají,“ dodala Kate.

„A právě proto potřebujeme vaši pomoc,“ uzavřel Josh, „musíme se dozvědět, o co se Luke zajímal.“

Emily neříkala nic.

„Tak o co?“ naléhal Josh, „o co se zajímal?“

Emily pořád seděla mlčky a zírala na podlahu.

„Jedině my vám můžeme pomoct, Emily,“ vpadla do toho Kate, Jedině my.“

Emily přešla k oknu a vyhlédla z něj, jako by čekala, že se ze spálené pustiny kolem domu někdo vynoří. Po vlasech jí přejel ostrý sluneční svit, takže vypadaly téměř bílé. Začala pohybovat rty, ale nevyšel z nich žádný zvuk.

„Luke je možná pořád v nebezpečí,“ řekl Josh.

Emily přikývla. Otočila se, takže teď měla slunce za zády. Josh si povšiml, že je velice bledá, jako kdyby se jí náhle vytratila z žil všechna krev. „Je to hacker,“ řekla, „baví ho napichovat se do cizích stránek.“

Přešla přes místnost. „Spolu s Benem se zavírali v pokoji nahoře a hodiny a hodiny kutili cosi na počítačích. Co vlastně prováděli, to přesně nevím. Dyť já tu čertovinu ani neumím spustit. Ale ve škole měli kvůli tomu průšvih, protože na školním serveru změnili všechny známky. Řekla jsem jim, ať s tím přestanou.“ Pokrčila rameny: „Ale jak můžete zarazit, aby si kluk hrál na počítači? A nakonec to vypadá jako docela neškodná zábava. Rozhodně je to lepší, než když lítají jako blázni, střílejí z pušek nebo blbnou na motorkách. Tím se bavěj všichni ostatní kluci tady v okolí.“

„Tak vy myslíte, že se dostali do dalšího průšvihu kvůli tomu hackování?“

Emily usedla na pohovku a složila ruce do klína. Poprvé od chvíle, kdy Josh a Kate vstoupili do místnosti, vypadala uvolněně: Zdálo se, že se definitivně rozhodla jim uvěřit a právě tím z ní všechno spadlo.

„Asi před třemi měsíci začal Luke zničehonic rozprávět, že v téhle špeluňce už dlouho žít nebudeme,“ začala. „S penězma jsme na tom permanentně dost blbě. Když to jde, tak číšnicím a pak pěstuju nějakou tu trávu. Ani jedno nijak moc nevynáší, to si dovedete představit. Jasně, hlady neumíráme, ale není to fakt nic moc. A teď mi Luke začal povídat, že brzo už budeme mít od těchhle starostí s prachama pokoj a že bude všechno skvělý. Prej si koupíme velký auto, barák v Kalifornii a ještě jeden na Jamajce. Začalo se mu totiž líbit reggae.“

Emily se natáhla přes pohovku a ubalila si cigaretu, tentokrát jenom obyčejnou, tabákovou. Z nosních dírek se jí vylinul tenký proužek kouře. „Měla jsem z toho akorát srandu. Jasně, Luku, říkala jsem, jasně, moc se těším, kup mi taky terénního sporťáka, esúvéčko. Nějakej ten velkej mercedes nebo třeba lexus, prostě něco šik. To mě ale vždycky přerušil a zase začal, že prej fakticky bude brzo v pořádným balíku, protože prej provedl něco na počítači a z toho že bude mít fantastickej úspěch.“

Emily píchla cigaretou do vzduchu a její tón potemněl: „No, a pak zmizel. A já mám skoro jistotu, že to určitě souvisí s tím počítačem a že se kvůli tomu dostal do průserů.“

„Řekla jste to policii?“ zeptal se Josh.

Emily zavrtěla hlavou: „Nechci, aby se dostal ještě do větších potíží. Dyť je jasný, že jestli na tom počítači něco vyváděl, tak to určitě bylo nelegální. Ale i beze mě přece vědí, že dělal hackera, kvůli tomu průšvihu ve škole. A taky sebrali jeho počítač a odvezli si ho na průzkum.“

„A vy nemáte vůbec žádnou představu, na čem konkrétně dělal?“ ptal se Josh.

„No jak říkám, já jsem v téhle věci úplnej analfabet a říkala jsem si, kluk žvaní blbiny, chvástá se, žejo. Teprve teď, když takhle zmizel, mi přišlo do hlavy, že na tom přece jenom něco bylo.“

„Nezmiňoval se nikdy o nějakých stránkách, na kterých se pohyboval? Neřekl žádný jméno?“

Emily típla nedopalek a zamyslela se, jako by zvažovala různé možnosti. „Ne,“ řekla nakonec, „ale má dva počítače. Policajti si odnesli ten stolní, co měl nahoře u sebe v pokoji, ale Luk má ještě laptop, a právě ten laptop si nosil k Benovi. Já mám dojem, že na tom laptopu dělal ze všeho nejvíc. Ten stolní počítač měl tak jenom na hraní her a takový blbiny.“

„A ten laptop si policie neodnesla?“

„Já jsem jim o něm neřekla.“

Zavládlo ticho. Vzduch byl prosycen nikotinem. Josh dobře věděl, na co se teď má zeptat, ale řekl si, že nebude příliš tlačit na pilu, a tak vyčkával. Radši počkáme, řekl si, však ona ví, na co se chci zeptat. Jenomže ještě neví, co mi odpoví.

„Říkáš, žes byl voják?“ zeptala se. „Vlastně jsi možná hledal Luka?“

Josh přikývl. „Fakt nekecám, nemám to zapotřebí, ale nevím vlastně přesně, kdo jsem. Ale myslím, že jsem s Lukem nějak přišel do styku. Myslím, že je teď někde v okolí. A já ho chci každopádně zkusit najít.“

„Chceš ten jeho laptop?“ zeptala se Emily, „myslíš, že ti to pomůže?“

„Jestli tam něco důležitýho je, tak to najdeme,“ odvětil Josh.

„Pojďte za mnou,“ vyzvala je Emily.

Vstala a přešla místnost. Josh šel hned za ní, následován Kate. Cítil, jak mu v hrudi tluče srdce. Tohle byl první opravdový průlom. Jestli se jim podaří zjistit, do čeho se to Luke hacknul, mají dveře otevřené.

Rébus s tajemstvím, kdo jsem, se začne pomalu skládat.

Polední slunce rozpalovalo venku kolem domu už tak dost prohřátou půdu. Nejmíň čtyřicet, usoudil Josh, když vyšel na práh. Dům Emily stál na široké pusté planině nejmíň dvacet mil daleko od kopců, v rozsáhlé nížině. Vedro zde vysálo každý atom vlhkosti i z nejzasutějších záhybů hlíny.

Vřelá pustina. Tohle musí být nejlevnější pozemek na světě, když nepočítám poušť Gobi.

Stodola u domu byla vlastně nevelká bouda. Bylo v ní naskládané zemědělské nářadí, které vypadalo, že pochází tak z třicátých let. Za traktorem stál přívěs zakrytý nepromokavou celtou. Emily ji poodhrnula a vytáhla z přívěsu elegantní černý Dell Inspiron. „Tady je,“ řekla, „s tímhle pořád dělal.“

Josh si dal laptop do podpaží a řekl: „Vrátíme ho.“

„Jestli vrátíte, nebo nevrátíte, to je mi jedno,“ zvolala, „hlavně mi vraťte Luka! O to mi jde.“

„Budu se snažit,“ odtušil Josh.

Emily se otočila a vydala se zpátky k domu.

„Ještě jednu otázku,“ zavolal za ní Josh, „Kdo je Lukův táta?“

Emily se zatvářila vylekaně: „Jeho táta?“

Josh přikývl. Někdy člověk položí otázku a ani neví, proč se vlastně zeptal a k čemu mu bude odpověď. Když stojíte v temnotách záhady, chytáte se všeho, co nahmatáte kolem, jinak se ven nikdy nedostanete. „Jestli se s Lukem něco stalo, co když v tom měl nějakou roli taky jeho otec?“ zeptal se Josh, „kdo to byl?“

Emily na něho pohlédla s pohrdáním: „Na tom nezáleží,“ štěkla, „to je soukromá věc.“

Josh se otočil. Netlačit, uvědomil si. Právě vstoupil na nebezpečnou půdu. „No nic, kdyby vám přišlo, že na tom přece jenom záleží, dejte mi vědět.“

„Přiveďte mi ho domů,“ řekla Emily, „chci, aby byl zase doma u mě, nic víc.“

Jedenáct

Úterý 9. června, poledne

Ze šálku kávy uprostřed stolu se kouřilo. Josh se husté černé tekutiny pořádně napil a naplnil si šálek znovu. Káva mu promyla hrdlo a postupně ho zaplavovala energií, o kterou přišel poté, co musel u Emily šlukovat trávu. Rozhlédl se po rozlehlé pustině vůkol. Slunce pálilo ostošest a decimovalo všechno živé. Dnes však fouká silnější vítr a drsně rozviřoval mezi balvany prach spolu s chuchvalci plevele.

„Jsme poutníci, pane, musíme jít vždy o kousek dál…“

Josh sebou trhl a otočil se. Ve dveřích stál Marshall a držel v ruce láhev piva.

„Poznáváš to?“ zeptal se a vkročil do místnosti.

Josh zavrtěl hlavou: „Ne,“ odpověděl.

Nebyla to tak úplně pravda. Josh si uvědomil, že když teď tu větu uslyšel, cosi se mu hnulo v hlavě. Rozostřená vzpomínka na dlouhou betonovou místnost. Baráky. Nějací muži kolem. Kdosi křičí. Bouře s deštěm.

Byly to jenom prchavé, nespojité obrazy, které se těžko daly skloubit dohromady. Nedávalo to žádný smysl.

„Co to je?“ zeptal se nahlas.

„SAS,“ odvětil Marshall, „báseň Regimentu. Fakt ti to vůbec nic neříká?“

„Něco snad jo,“ řekl Josh.

„No, pak seš určitě odtamtud,“ řekl Marshall, „z britské zvláštní jednotky, přece jsem měl pravdu.“ Vydal se zpátky ke dveřím a vyšel z nich ven: „Slyšel jsem, že jsi společně s mýma kamarádama prožil menší dobrodružství.“

Josh přikývl.

„Jo, ty se umíš vohánět.“

„Ještě žiju.“

„Tady nemůžeš zůstat,“ řekl Marshall, „k večeru budou už po celým okrese slídit hlídky.“

„Nedělej si starosti, táto, jsme na odchodu,“ přerušila ho Kate.

Marshall pohlédl na Kate a přikývl. Dnes odpoledne vypadá Kate jinak, pomyslel si Josh. Je klidnější, jakoby odpočatá. Kůže jí svítila a také jí čímsi veselým zářily oči, i když se pokoušela to skrýt. Josh neměl úplně jasno, co je toho příčinou, hlavně však doufal, že si toho nevšimne Marshall.

„A kam?“ zeptal se Marshall.

Kate položila na stůl laptop: „Musíme zjistit, co v tom je. Patří to Lukovi, tomu chlapci.“

Znáte někoho, kdo by nám s tímhle mohl pomoct?“ prohodil Josh tázavě směrem k Marshallovi.

Staroch přikývl a prsty si pročísl šedivé vlasy. „Znám chlapíka, kterýho potřebujete. Žije nahoře v Utahu, asi dvě stě kilometrů na sever odtud. Slyší na jméno Kessler.“ Odmlčel se, jako by hledal cosi v paměti: „Sam Kessler.“

„Myslíš, že nám dokáže pomoct?“ zeptala se Kate.

„Když mu řeknu, tak určitě,“ zvolal Marshall sebejistě.

„Tak já se jdu sbalit,“ řekla Kate, „pojedeme.“

Josh si hrábl hluboko do zadní kapsy kalhot. Měl už na sobě nové, opět půjčené od Marshalla. Ty staré byly totiž poskvrněné od krve. Jestli to tak půjde dál, napadlo Joshe, nebude mít dědek za chvíli v šatníku ani jedny. Z kapsy Josh vytáhl dva snímky. Byly zmačkané a umazané, ale pořád rozeznatelné. Šlo o vyjetiny z videa, které mu včera vytiskla Madge. Byl na nich vůdce skupinky mužů, kteří se vloupaly do Motelu 6. Josh si byl jist, že ti muži hledají jeho.

„Tenhle chlap,“ řekl Josh a poklepal prstem na vyobrazení, které položil na stůl, „rád bych věděl, jestli ho čirou náhodou neznáte, vy nebo někdo z vašich přátel.“

Marshall zvedl fotografii a pozorně se zadíval na portrét muže. „Tomu říkám vobluda.“

„Byl bych radši, kdybych ho našel dřív, než on najde mě,“ upřesnil Josh.

„A co tě vede k myšlence, že bych ho měl já znát?“

V Marshallově tváři teď Josh odhalil stín čehosi nebezpečného. Vyloženě ho provrtával pohledem. Na okamžik se Josh lekl, jestli třeba Marshall v noci nezaslechl, co se dělo v ložnici Kate.

„Já neříkám, že ho znáte, jenom se ptám, jestli úplně náhodou nevíte, kdo je zač, nakonec to taky kolem znáte podle všeho dost dobře,“ odpověděl Josh.

Po Marshallově tváři přejel záblesk úsměvu, jako kdyby byl Josh ten nejzábavnější chlapík, kterého kdy potkal: „Chápeš rychle,“ pronesl, zdvihl vyjetiny, složil je a strčil do náprsní kapsy džínové košile. „Uvidím, co se s tím dá dělat,“ řekl, „zavolej mi. Jestli něco vyšťourám, tak ti to řeknu.“

Silnice se klikatila po úbočí strmého údolí. Byla to prašná stezka plná výmolů. Korba mustanga při té jízdě nepříjemně skřípala a vrzala.

„Myslíš, že z nás bude mít radost?“ prohodil Josh.

„Nemyslím,“ zavrtěla Kate prudce hlavou.

Josh vyhlédl z okna vozu. Na jedné straně údolí se hory tyčily vysoko k nebi, zatímco na druhé straně se rozkládala na mnoho mil do dáli rovinatá planina. Řeka se vinula údolím až k obzoru. Teď v létě to ovšem bylo v podstatě vyschlé koryto, kterým proudil potůček hluboký pár centimetrů. Asi míli před sebou rozeznal houštinu s několika stromy. U vody se ochlazovalo stádečko polodivokých koní. Jinak byla široko daleko jen vyprahlá pustina. Nikde v dohledu nestál žádný lidský příbytek kromě domu, k němuž přijížděli.

V civilizované zemi není snadné nalézt místo, kde by se člověk mohl skrýt, ale tady by to šlo přímo dokonale.

Dřevěný dům neměl žádné patro. Celá přední fasáda byla kryta přístřeškem. Napravo se tyčilo pár gigantických solárních panelů a vlevo čněl patnáct stop vysoko k nebi talíř satelitu. Elektřina a televize, pomyslel si Josh, přesně to, co dnešní člověk potřebuje k přežití.

Vyskočil z auta a kráčel ke dveřím. Bylo po páté hodině odpolední a žhavý žár dne pomalu ustupoval. Cesta z Ferndalu na sever skrz Arizonu přes hranici sem do Utahu a pak ještě dalších padesát mil na východ do Kanabu, městu, u kterého stál tenhle ranč, jim zabrala čtyři hodiny.

„Jste Sam Kessler?“ zeptal se Josh muže, který otevřel dveře.

Muž přikývl. Josh odhadl jeho věk nejmíň na padesát let. Jeho tvář byla poznamenána vráskami, prozrazujícímu, že měl těžký život. V dlouhém černém porostu hlavy mu prokvétaly silné prameny bílých vlasů. Vlasy měl až na ramena a pod nosem si pěstoval tlustý knír, pod nímž skoro nebylo vidět ústa. Měl široké, blízko ke kořeni nosu posazené oči a široké sádelnaté tváře.

„Jste Marshallův přítel?“ zeptal se Kessler.

Josh přikývl.

„Tak tady nestůjte a pojďte dál.“

Marshall popsal Kesslera Joshovi v hrubých rysech, když mu vysvětloval, jak se k němu dostane. Kessler bojoval ve Vietnamu a později si osvojil slušně prosperující počítačové řemeslo. Pracoval pro velké společnosti až v Silicon Valley v Kalifornii, ale před deseti lety se přestěhoval do tohohle polorozbořeného koňského ranče v Utahu. Žil sám pro sebe. Jeho ženě se život v téhle divočině moc nezamlouval, a tak se po pár letech vrátila zpátky do Kalifornie. Kessler si teď přivydělával na volné noze jako konzultant bezpečnosti práce s počítačem. Kdykoli potřebovala nějaká firma v dalekém okolí zabezpečit svůj počítačový systém, obrátila se právě na Kesslera. „Kdokoliv tvrdí, že je počítač čistej, Kessler v něm stejně vždycky něco najde,“ řekl jim Marshall předtím, než se vydali na cestu.

„Moc děkuju, že jste si na nás udělal čas,“ řekl Josh, když vstoupil do předsíně.

Hlavní místnost měla kamennou podlahu a dřevěné zdi, na kterých visely všelijaké jezdecké rekvizity: sedla, třmeny, podkovy a biče. Kessler je vedl dál do kuchyně, ale nenabídl jim kávu, dokonce ani sklenici vody. Josh si pomyslel, že kdyby o ni požádal, asi by udělal chybu.

„Tak kde máte ten stroj?“ zeptal se Kessler.

Kate vytáhla z tašky laptop a položila ho na stůl. Kessler na něj pohlédl a povytáhl obočí: „No, a co s tím jako má být?“

„Je prázdnej,“ řekl Josh, „všechny soubory jsou smazaný.“

Kessler usedl za stůl, otevřel laptop, zapnul jej a zapátral na obrazovce. „A co když tam vůbec nic není? Třeba ho někdo zrovna koupil,“ zeptal se.

Josh si sedl naproti: „Nene, stoprocentně víme, že tam něco bylo,“ ujistil Kesslera, „vypadá to, že soubory vymazali.“

„Komu to patřilo?“

Kesslerovy oči se při vyslovení této otázky setkaly s Joshovým pohledem.

„Na tom nezáleží,“ řekla rychle Kate.

„Mně na tom záleží,“ opáčil Kessler, „nevím jak vy, ale já mám takovou zkušenost, že počítač je osobní majetek, a taky vím, že nikdo není zrovna štěstím bez sebe, když jim někdo brouzdá v jejich mašině. To je podobný jako když se někdo vloupá k lidem do baráku nebo když jim píchá manželku.“

Josh přejel pohledem na Kate a zpět na Kesslera. „Fakt na tom nezáleží,“ řekl důrazně, „člověk, kterýmu ta mašinka patří, se rozhodně nenaštve, když se v ní povrtáte. My se mu tím snažíme pomoct.“ Josh se odmlčel a po chvíli dodal: „Věřte mi.“

„Vám mám věřit?“ rozesmál se Kessler, „dyť jste teď přišli, vůbec se neznáme, tak jak vám mám, u všech čertů, věřit?“

Josh se natáhl k laptopu a zaklapl jeho víko: „Jestli nám nechcete pomoct, nevadí. Promiňte, že jsme vás obrali o čas.“ A už vstával ze židle: „Marshallovi řeknu, že jste pro nás nemohl nic udělat.“

Kessler ho zarazil pohybem paže: „Já se na to mrknu,“ řekl otráveně, „dejte mi dva dny. Když něco najdu, dám vám vědět.“

Josh položil laptop zpátky na stůl. „Dva dny, to je moc dlouho,“ namítl „já to potřebuju hned teď. Nemůžeme tady čekat, než se vám podaří to udělat.“

„Buď to udělám podle vlastních termínů, nebo do toho nejdu,“ odpověděl Kessler, „zkusím to vyřídit co nejrychlejc, ale tyhle hackerovací věci se na počkání nedělají. Buď to tady nechte, nebo si to vemte.“

„Nechám to tady,“ odvětil Josh, „díky.“

Kessler se znovu zmocnil laptopu a posunul ho na kraj stolu. „Dám vám telefon, je to tajná linka. Všechny data o původním majiteli jsou vymazaný a já jsem jedinej, kdo má číslo. Nikdo se na ně nemůže napíchnout. Až budu hotovej, tak vám na něj zavolám.“

Josh přikývl. Kessler měl evidentně hromadu zákazníků toho ražení, že se s nimi muselo všechno provozovat v nejpřísnější tajnosti. „Zkuste fakt co nejdřív, jak to jde,“ odpověděl Josh, „čekáme na váš telefon.“

Josh podal pumpařovi dvě dvacetidolarovky a čekal na drobné. Mrkl na Kate, která na něho čekala v mustangu. Slunce zapadalo, ale vzduch byl stále horký a suchý. Josh přibral k nákupu ještě dvě láhve chlazené koly a sušenky.

Jsme čím dál blíž k rozuzlení, pomyslel si, přímo to cítím. Možná nevím přesně, kdo jsem, ale zato mám cit pro šachové koncovky, a tahle se evidentně blíží.

„Máte tu telefon?“ zeptal se pumpaře.

„Venku za rohem, u toalet,“ odvětil pumpař a vracel Joshovi drobné.

Josh se vydal za roh benzínky. Myslí mu projela vzpomínka, jak spolu s O’Brienem a Morantem napadli agenta FBI, zrovna když močil u mušle. Hlavně opatrně, pomyslel si, rozhodně to není fajn, když dostaneš při konání přirozené potřeby jednu majzlíkem po hlavě…

Vhodil do přístroje padesát centů a přitom se rozhlížel kolem. Všechno nasvědčovalo tomu, že tu v širokém okolí nikdo není. Byli na cestě zpátky z Utahu do Arizony a vyhýbali se hlavní silnici pro případ, že by byly hranice států nebo i okresů obsazené policejními hlídkami. Silnice byla pustá. I tady u pumpy bylo jen pár zákazníků.

Po několikerém zazvonění zvedl Marshall sluchátko. „Kate je s tebou?“ zeptal se hned potom, co uslyšel Joshovo „Brej den“.

„Jo, je v pořádku,“ odvětil Josh.

„Kessler vám pomohl?“

„Neochotně,“ řekl Josh, „co s ním máte?“

„Na tom nesejde,“ odtušil Marshall, „hlavní je, že vám pomohl, to se počítá.“

To je fakt, pomyslel si Josh. „A co ten muž na fotce? Žádný stopy?“

Josh očekával, že pokud Marshall odhalil identitu muže na snímku, bude to znamenat další průlom v pátrání.

Protáhlé mlčení ve sluchátku Joshe upozornilo, že Marshall mu neohdlá říct celou pravdu, nýbrž jenom její část. Ovšem to bylo u Marshalla běžné: Vždycky pověděl jenom půlku toho, co věděl.

„Zjistil jsem, že ten chlap se jmenuje Jim Flatner,“ řekl nakonec Marshall.

„Kdo to je?“

Další pauza, kdy si Marshall rozmýšlel, co všechno má říct: „Je to motorkář.“

„To jsem poznal z jeho oblečení,“ namítl Josh, „ovšem taky je možný, že je to stará transka, co ráda chodí navlečená v kůži.“

Marshall se uchechtl: „Potlouká se v pustině asi dvacet mil od Scottsdale. Je jich asi třicet, co tam žijou v horách. Většinou muži, ale taky je tam s nima pár holek a několik dětí. Je to něco jako alternativní komunita.“

„Co dělají? Čím se živí?“

„Čímkoliv, za co jsou prachy,“ odpověděl Marshall, „překupujou drogy, kšeftujou s kradenýma věcma a tak. Nechtějí se dostat do sporu s místníma a ti je taky nechávají na pokoji.“

„Hledali mě,“ namítl Josh, „to je nabeton.“

„To teda je, a mnohem víc, než si myslíš.“

Josh stiskl sluchátko pevněji v ruce. Pohlédl přes nádvoří pumpy. Kate chodila netrpělivě tam a zpět podél auta. U pumpy zastavil náklaďák a šofér tankoval naftu. „Proč?“

„Tvoje známá Madge,“ odpověděl Marshall, „je mrtvá.“

Josh strnul. Hlavou mu projela vzpomínka, jak mu ta holka leží v náručí. Je to jenom pár dní, tehdy byla tolik plná života a vášně. „Co se proboha stalo?“

„V místních novinách o tom vyšel článek,“ řekl Marshall, „prej spáchala sebevraždu, skočila z mostu v Boisdale.“

„To je lež.“

Marshall se znovu uchechtl: „Snad nejstarší lež, která kdy policii napadla.“

„Byl jsem s ní sotva před pár dny,“ pokračoval Josh a vrhl přitom pohled směrem ke Kate, „ta holka rozhodně nebyla z těch, co páchají sebevraždy. Neměla k tomu žádnej důvod, ale i kdyby něj akej měla, neudělala by to, nebyla ten typ.“ Josh se odmlčel. „Někdo ji zabil. A ten, kdo ji zabil, má určitě v plánu zabít taky mě.“

Josh se vydal na zpáteční cestu k autu. Proč by sakra chtěl někdo Madge zabít? Říkal si, to se mohlo stát jedině proto, že byla v kontaktu se mnou, proboha. Řekl jsem jí, že kdyby na něco dalšího přišla, má mě hledat v Marshallově domě.

Cítil takový nával pocitu viny, až se mu z toho zvedal žaludek. Ten nepatrný zlomek informace stál tu holku život.

Pracujou snad ti motorkáři pro federály? Ne, to by nedávalo vůbec žádný smysl. Tak pro koho ale? Kdo jsou sakra zač a co vlastně chtějí? Co jako mám vědět, že jim stojí za to dělat tohle všechno, aby mě dostali?

Josh se rozhodl. Nebude jenom bloumat po okolí a čekat, až se mu ozve Kessler. Najdu ty motorkáře – a pak budu mít jasno, pro koho dělají, řekl si.

Dole v táboře hořel oheň. Josh přiložil k očím dalekohled a s jeho pomocí obhlížel celou tu nevelkou komunitu. Ze své pozorovatelny vysoko v kopcích napočítal asi patnáct domků. Byly to neohrabané chudinské brlohy ze dřeva, plátna a rezavějícího železa. Člověk by je všechny strhl zrovna tak rychle, jako byly postaveny.

Otočil se ke Kate: „Myslíš, že je někde tam dole?“

Přikývla. „Tohle je jeho území,“ řekla. „Je to jenom pár čtverečních mil v pustině, ale Marshall tvrdí, že Flatner tady vládne jako nějakej středověkej knížepán.“

Poté, co se dozvěděl, že Madge je mrtvá, rozjel se s Kate rovnou do hor, kde, jak řekl Marshall, mají cyklisti svůj tábor. Zastavili se jenom na další pumpě, kde nakoupili pár burgerů z mikrovlnky. Josh cítil, že se tu hraje o čas. Když vyhmátli Madge, brzo můžou najít i jeho spolu s Kate, a to dřív, než se nadějou.

Vnutit nepříteli boj. Nevím, odkud si to, sakra, pamatuju, ale byla to moc dobrá rada.

Zaparkovali mustanga tři míle odtud a zbytek došli pěšky. Nebylo by zrovna chytré jezdit s autem až k táboru. Do hor vedla jenom jedna úzká stezka a Josh předpokládal, že je pod dozorem, nejspíš tam motorkáři drží hlídku. A pokud ne, mohli tam namontovat nějaké elektronické senzory. Ať už to bylo jakkoliv, Joshovi bylo jasné, že stezka je nějak zajištěná. Kdyby po ní jelo auto, stoprocentně by to zaregistrovali.

Museli proto podniknout dlouhou a namáhavou túru. První míle se ještě dala zvládnout fajn, ale pak se krajina začala příkře zvedat a Joshovi se šlo hodně ztuha. Na pumpě nabrali zásoby: čtyři litry vody, fazole v plechovkách, slaninu a suchary, sirky a dva laciné plastikové ruksaky, aby mohli ten náklad nést na zádech. Tahle výstroj jim teď nesmírně ztěžovala pochod. Josh navíc cítil, že jeho noha ještě zdaleka nemůže být považovaná za zdravou, nemluvě o tom, že újma, kterou utrpěly jeho svaly, taky stále nebyla napravená. No, zotavení musí počkat, řekl si, protože teď jde o důležitější věc: Zůstat naživu.

Josh složil dalekohled a strčil ho zpátky do kapsy. Před ním je tedy táborák a u něj pár mužů, kteří kouří jointy a pijou pivo. Z téhle dálky a v té tmě ale nebyly rozeznatelné jejich obličeje. „Dneska už nic neuvidíme,“ prohodil ke Kate, „je moc pozdě a moc tma.“

„A co chceš vlastně přesně najít, Joshi?“ zeptala se Kate.

Otočil se a zpříma na ni pohlédl. Nebylo to poprvé za těch pár dní, co byli spolu, kdy ho napadlo, co vlastně v té holce převažuje: Někdy byla pozorná, jindy zase naštvaná, jednou mu pomůže a podruhé mu spíš přitíží. Snad jsem zapomněl, jaké jsou ženy, řekl si. Nebo jsem to třeba nikdy nepoznal.

„Klíč,“ řekl. „Někde v hlavě tu paměť mám, to vím, jdou z ní ke mně záblesky. Jenom potřebuju klíč, abych si tam odemkl dveře.“

„A myslíš, že ho najdeš tady?“

Josh zavrtěl hlavou: „Dokud ho nenajdu, nebudu vědět, kde je,“ odvětil.

Kate rozbalila látku, kterou koupili společně se zásobami. Byla to v podstatě obyčejná deka na piknik, potažená z jedné strany fólií. Nad nimi se tyčil horský štít, pod kterým se krčil tábor v údolí. Byli asi v půli vzdálenosti od úpatí k vrcholu. Jejich úkryt byl maskován několika balvany, takže z tábora by je nikdo zahlédnout nemohl. Josh zbodnul pár sucharů a vypil jednu z lahví vody, načež ulehl na deku vedle Kate.

„Je mi zima, Joshi.“

Objal ji. Příjemně ho to hřálo, když se jejich těla přitiskla k sobě. Únava uplynulého dne rezonovala v každé pohmožděnině, kterých měl po těle víc než dost. Nejvíc ho bolela zraněná noha a mozek horečně pracoval na tom, aby vnesl trochu smyslu do událostí, které ho za posledních pár dní potkaly.

V hlavě mu zněla pořád dokola, jako zaseknutá deska, jedna otázka. Co jsem to provedl, že mě chce tolik lidí zabít?

Kate ho líbala na krk. Přitiskl ji k sobě pevněji a cítil její dech na své kůži. Začal ji otáčet na záda, ale dovádivě se mu vysmekla a spustila mu ruce dolů. Pak mu začala zuby rozepínat košili. Zaklonil hlavu, hleděl na hvězdy a pak na velkolepou hřívu rudých vlasů, která se mu vlnila před očima. Rozepnul jí knoflíky na blůze a svlékl ji s takovou něhou a péčí, jako kdyby rozebíral drahocennou pušku. Potom se zaposlouchal do jejích slastných stenů, která narušovaly ticho noci v pustině.

Josh zavřel oči. Zničehonic ho vylekal další obraz, který mu vstoupil do mysli: Miluje se s jinou ženou, s brunetou. Má dlouhé vlasy a hluboké hnědé oči, s hladkou, pružnou, dokonale opálenou pletí. Na pupíku měla kovový cvoček. Tvář jako z mramoru, s jemným pohledem, rovným nosem, vysokými a úzkými lícními kostmi a nezbednými, hříšnými ústy.

Kdo to je? podivil se Josh. Přítelkyně? Manželka?

„Dobrý, miláčku?“ šeptla mu Kate do ucha poté, co jí projela vlna orgasmu. Josh se zatřásl a pak přikývl. Paměť dokáže být pěkně tajuplná a nebezpečná, pomyslel si, vím toho o sobě tak málo…

Kate se od něho v únavě po prožité vášni odvrátila a pár minut zůstali ležet tiše. Jejich těla zaléval svit hvězd zářících nad horami. Kate se natáhla pro svou blůzu a oblékla si ji znovu přes prsa. Pak se pevně přimkla k Joshovi, jako by u něho hledala úkryt před nočním chladem.

„Nemusíš být se mnou,“ řekl Josh, „je to můj boj, já to zvládnu sám.“

Kate otočila hlavou tam a zpět a vlepila mu na rty letmý polibek: „Teď, když jsem tě našla, nepustím tě z očí.“

Dvanáct

Středa 10. června, úsvit

Josh se snažil setřást s očí ospalost. Úsvit jasně sliboval další den pořádného vedra, ale teď ráno po studené noci bylo ještě dost chladno.

Z tvrdé země, na kterou spolu s Kate spali, mu úplně ztuhly údy a zranění na noze o sobě opět dávalo pořádně vědět: Hlavní tepnou mu vystřelovala do kolena krutě rezavá bolest. Je to jako kdyby mi jezdili po kůži struhadlem na sýr, napadlo ho. Zevnitř.

„Co vzpomínky, Joshi? Nic?“ zeptala se Kate.

Otevřela láhev koly a podala Joshovi umělohmotný pohárek. Vzal ho do dlaní a vpustil si kofein z nápoje pomalu do žil. Kafe by přišlo vhod, ale rozdělávat tady oheň by bylo nebezpečným nesmyslem: Kouř by je okamžitě prozradil. Dole pod nimi se tábor začal probouzet. Mezi řadami chatrčí z plechu a plátna se jako medvědi začaly rojit velké vousaté postavy s potetovanýma rukama. Pár metrů od chatrčí si hrála skupinka dětí na primitivních houpačkách ze starých pneumatik zavěšených mezi dvěma vraky aut. Uprostřed několik žen rozdělávalo oheň. No, aspoň to vypadá, že to budou ženský, pomyslel si Josh, mají přece dlouhý vybledlý vlasy a nemají po těle tolik tetování…

„Nic,“ odpověděl na otázku Kate, „to bude ještě sakra dřina, dostat je ven.“

Sedl si na balvan a za pomoci dalekohledu pokračoval ve sledování života v táboře. „Támhle,“ řekl po chvíli, „to je on.“

Podal dalekohled Kate. Zatímco zírala na tábor, Josh nespustil muže, kráčejícího právě mezi křovinami, s očí. Je to Flatner – Josh o tom neměl ani stín pochybnosti. Právě zapnul mobil a začal do něj mluvit s rozmáchlými gesty.

„Jasně, to je on,“ řekla Kate.

„Co tam sakra všichni vůbec dělají?“ pronesl Josh a zavrtěl hlavou: „Motorkáři – kdoví, co vlastně provádějí,“ odpověděla Kate, „většina z nich není tak divoká, jak vypadá. Plno z nich má práci a rodinu, dokonce i normálně bydlej v domě se vším všudy. Sem vyjíždějí na pár dní, blbnou na svých hondách a yamahách, vyhulej nějakou trávu, zadrogujou si a vyměňujou si mezi sebou kradený věci.“

„Na to si tady fakt našli kurevsky dobrý místečko.“

„Podívej se doleva.“

Josh pohlédl k levému okraji tábora. Viděl tam jenom dlouhé řady kaktusů s pevnými zelenými cibulemi skloněnými k zemi, mezi nimiž se prodíraly šňůry světle nachových květin. – Všude okolo byla divoká krajina poseta všelijakými kaktusy, ale tyhle tady byly podle všeho mnohem víc svěží. Ostatně, už fakt, že stály v řadách, jasně poukazoval na jejich pěstitelský, umělý původ.

„Peyotl,“ vysvětlila Kate, „v tomhle údolí rostou divoce. Je to jedna z nejstarších a nejúčinnějších dosud známých drog. Používali ho pouštní kmeny na Jihozápadě. A zrovna tak Aztékové. No, a teď motorkáři. V Kalifornii bys za tenhle materiál dostal slušný peníze.“

Josh Kate přerušil: „Hele, není tady někde poblíž nějakej dobrej obchod s elektronikou?“

Když si všiml, že se dorozumívají mobilními telefony, svitlo mu, co potřebuje: Musí se pokusit napíchnout jim hovory a odposlouchávat je.

„Za Scottsdalem je nákupní středisko,“ odpověděla, „snad tam nějakou elektroniku mít budou. Pročpak?“

„Kvůli tomu, co si Flatner vyřizuje po mobilu. Chci si to poslechnout,“ odvětil Josh, „chci vědět, co je zač a co vlastně dělá.“

Měli před sebou dlouhou a namáhavou cestu. Nejdřív pochodovali pěšky ze své horské základny tři míle až dolů k autu. Aspoň že nikdo toho mustanga neštípnul, pomyslel si Josh, když strkal klíčky do zapalování. Následovala cesta do dvacet mil vzdáleného nákupního střediska s názvem Vesnice za Scottsdalem. Cestou se Josh choval velmi opatrně a pořád byl ve střehu před případnými policejními hlídkami. Jakmile teď vstoupili do nákupního střediska, dával zrovna takový pozor na pohyby členů bezpečnostní služby. Hned kousek od vchodu si koupil levné brýle s nedioptrickými skly. Za nimi se teď jeho tvář výrazně změnila. Pak Josh vyhledal toalety a uvnitř se pořádně umyl. Pak zamířil do holičství, aby mu zastřihli plnovous a ostříhali vlasy. Kadeřnici požádal, aby mu učesala pěšinku nalevo. Nakonec tedy dosáhl potřebné proměny, takže byl k nepoznání od jakéhokoliv popisu, který na něho mohl být vydán. Chlap, který páchne pouští a navíc vypadá, že se týden nemyl a neholil, musí být každému nápadný, řekl si Josh. Nakonec, vždyť by mě mohli najít doslova po čuchu…

„Neříkám, že když je člověk čistej, musí být hned taky vzorem všech ctností, ale rozhodně mu to pomůže, aby zůstal hezky ve stínu,“ poučil Kate cestou do kadeřnictví, kam ji poslal, ať si nechá umýt a vyfoukat vlasy.

Obchod s elektronikou byla velká ratejna plná zásuvek, vypínačů, šňůr a rozdvojek. Když Josh vysvětlil, že potřebuje přijímač LAN, chlapík sedící na informacích vypadal poněkud zmateně. „Mrkněte se prostě do seznamu,“ poradil mu Josh důrazně. Byl si jist, že nějaký yellowjacket musejí někde v prodejně mít. Osm set dolarů, pronesl nakonec prodavač. Josh hvízdl a pustil se do počítání bankovek v peněžence. Tři tisícovky, které měl u sebe, když ho našli postřeleného, už se mezitím scvrkly na jeden klacek.

Hlavně abych se co nejdřív dozvěděl, kdo jsem, pomyslel si nakonec. Nějaký zatracený chechtáky snad potom najdu na svém účtu.

„Jak to funguje?“ zeptala se Kate. To už ovšem byli oba zpátky nahoře v horách.

Tři míle dlouhá túra od místa, kde museli opět nechat stát mustanga, ji opět zavály čerstvě umyté vlasy prachem a špínou, ale i tak vypadá skvěle, pomyslel si Josh. Oči jí hořely zvědavostí a duch dobrodružství jí zahříval krev, takže se jí do tváří vlévala červeň.

Josh držel bezdrátový přijímač Yellowjacket v ruce. Zařízení měřilo tak dvacet na čtyřicet čísel, vážilo jenom asi půl kila a bylo zapuštěno v tlustém černém rámu z umělé hmoty. Uprostřed se vyjímala tenká obrazovka z tekutých krystalů, ukazující jednu po druhé rozhlasové frekvence, kterými obsluha zařízení prochází.

Vím, jak se to používá, pomyslel si a pohlédl na přijímač. Nevím už, kdy a kde mě naučili špehovat lidi, ale každopádně k tomu došlo. „Celulární telefon hledá ve své blízkosti zařízení, přes které se dostane ke své nejbližší základně,“ vysvětloval, „dneska jsou telefony a všechno okolo většinou digitální, takže hacknout se dovnitř není žádná legrace, pokud nemáš přístup k šifrovacímu klíči té které telefonní společnosti. Pro průměrnýho uživatele je tohle bezpečný až až, ovšem komu se i tohle zdá málo, může si zakódovat navíc ještě i vlastní telefon. To asi tihle chlapíci nedělají.“

„No jo, ale co teda dělá tohleto?

„Tohleto je vysokovýkonnej rozhlasovej přijímač,“ odpověděl Josh, „se zabudovaným digitálním dekodérem. Dokud se informace z mobilu nedostane do základny operátora, tak ještě není zašifrovaná – zašifruje ji právě až operátor. Takže když napíchneš hovor mezi mobilem a základnou, chytneš ho zrovna tak jako normální rozhlasovou stanici. Pak už si jenom sedneš a posloucháš.“

Josh si dřepl za balvan. Yellowjacket ležel v písku vedle něho spolu s láhví vody. Teď byly tři hodiny odpoledne a slunce pořád vytrvale sálalo z výšky přímo nad jejich hlavami. Nacházeli se sice ve vyšší nadmořské výšce, ale i tady panovalo vedro jako za trest.

Joshovi crčely po zádech pramínky potu a prosakovaly mu košilí. Vzduch byl tak suchý a horký, že doslova spaloval hrdlo. Mezi kameny si právě razil cestu had – hnusná černožlutá potvora. Josh upřeně sledoval, kudy se plazí, a držel přitom v ruce ostrý kámen, aby mohl zrůdě roztříštit hlavu, jakmile by se k němu příliš přiblížila.

Tohle vedro snad dokáže upéct člověka k smrti. Teda jestli ho dřív neuštkne had.

Josh začal pročesávat frekvence na yellowjacketu. Většina mobilních systémů vysílá na úzkém pásmu mezi 2,300 a 2,600 megahertzy. Konkrétní frekvence pak záleží na operátorech a na hustotě provozu, který zprostředkovávají.

Přijímač se napíchl na signál. Josh vyladil příjem a poslouchal.

„Potřebuju FA-stopětatřicítky,“ ozvalo se z přijímače.

„Žádný nemáme.“

„A kde je mám sehnat?“

„Nemám tušení, člověče. Zkus prodejce Honda ve Phoenixu.“

Brzdové destičky, došlo Joshovi. Jeden z cyklistů dole v táboře shání nové brzdové destičky pro svou hondu. Otočil knoflíkem, odpojil se od hovoru a hledal nějaký jiný.

„Ty věci dostaneš v úterý, kámo. Stačí?“

Josh zpozorněl. Co má kdo dostat?

„Můžu prodat tři. Myslíš, že seženeš tři?“

„To v žádným případě. Tři mercedesy v tomhle týdnu neseženu. Chápej, nemůžu čmajznout tři mercedesy, dyť tři kusy naráz nejsou pohromadě v celé Arizoně, kurva. Dodám ti dva a k tomu snad nějakej beamer nebo ford. Nebo hezkej pickup, ranger třeba, co já vím.“

„To jako ne, hele, meďoura vezmu, beamera taky, jestli seženeš, ale forda si nech. Nemůžeme prodat ani ty nový, takže na tyhle čerstvý maminy zapomeň.“

Josh se naklonil přes balvan pro láhev vody, přitiskl její hrdlo k ústům a nalil si vodu do krku, aby se pokusil trochu snížit svou tělesnou teplotu. Budu muset s tou vodou šetřit, pomyslel si. Tihle motorkáři mají tady v horách fakt plné ruce práce, ti toho určitě ještě nažvaní, než se konečně napíchne na správný hovor. Bude to dlouhé čekání.

Josh opustil další bezvýznamnou diskuzi a opatrně otáčel vyhledávacím knoflíkem, aby měl jistotu, že nepřeskočil žádný probíhající hovor. Na údolí padl soumrak a uprostřed táboru už zapálili oheň. Vůně pálícího se masa, linoucí se od táboráku, kde se peklo na rožni nějaké zvíře, byla cítit až sem nahoru do hor. Z té štavnaté vůně vařícího se masa dostal okamžitě hlad. Sáhl do sáčku se sušenkami – dnes už druhého – a nahmátl jeho dno.

Zpříma si sedl a přemítal. Bylo to jasné – všichni ti motorkáři jsou podle všeho zkouřenci a malé ryby. Jediné, co tam dole stojí za pozornost, je případný hovor vedený Flatnerem. Byl to přece jejich vůdce.

Vtom Josh uslyšel z přijímače nový hlas. „Chci ho mrtvýho, Flatnere,“ pronášel ten hlas, „rozumíš? Mrtvýho. A toho parchanta Luka taky. Slyšíš mě?“ Nosový hlas nyní výhružně zavyl: „Mrtvýho.“

Koho chce mrtvýho? pomyslel si Josh.

Mě?

Josh zkontroloval vyhledávač na monitoru yellowjacketu, aby měl jistotu, že se neuchýlil od vyhledané stanice.

„Naši chlapi to pročesávají,“ odpověděl Flatner, „my ho najdeme.“

„A co ten kluk?“ zeptal se neznámý.

„Hledáme, kde se dá.“

„Zdvojnásobte svoje úsilí,“ řekl neznámý, „ať to stojí, co to stojí, na penězích nezáleží. Sežeň si na to, koho chceš, zaplať mu, kolik bude potřeba.“ Odmlčel se. Josh pohlédl dolů do údolí a spatřil Flatnera. Stál zamračeně kousek od tábora a máchal rukama. Hlas se ozval znovu: „Chci je oba.“

„Rozumím, pane,“ odpověděl Flatner, „už jim stloukáme rakve,“ uchechtl se a zaklapl telefon.

To se nestává zrovna často, aby si člověk vyslechl vlastní rozsudek smrti, napadlo Joshe, když sundával s uší sluchátka.

Pohlédl na yellowjacket a začal na přístroji mačkat tlačítka. Jednal čistě instinktivně: O tom, kdy nebo kde se tohle zřejmě naučil, o tom neměl tušení, ale najisto věděl, že tímto postupem lze najít telefonní číslo příchozího volání. Čísla byla digitálně zakódovaná, ale přístroj byl schopen je pomalu dekódovat, až se nakonec objeví jedno vedle druhého malými zelenými číslicemi na displeji.

Josh pohlédl na jedenáct čísel, která se seřadila před jeho očima. 08732 611544.

Tohle je tedy telefonní číslo člověka, který mě chce zabít. Teď už jenom zjistit, jak se jmenuje.

Podíval se na Kate. Ležela na dece a roztomile podřimovala. Čekal tu celé hodiny, než se dočkal hovoru, který by mohl v jeho pátrání učinit ten kýžený rozhodující průlom.

Uvnitř Katina ruksaku se rozezvoněl telefon.

Josh vyskočil, jak se lekl, že by snad to tiché vyzvánění dokázalo prozradit jejich úkryt.

„Ano?“ řekl.

„To je Josh?“

Ten hlas poznal Josh okamžitě: Ten drsný, nemilosrdný tón slyšel včera z úst Kesslera. „Našel jste něco?“

Odmlka. Joshovi bylo i skrz mobil jasné, jak se teď Kessler tváří, jak mu cukají skráně, zatímco se rozmýšlí, co smí prozradit. „To si piš, že našel.“

„A co?“ zeptal se Josh, „co bylo v tom počítači?“

Další odmlka.

Nemůžeš to sakra vysypat, chlape, ať je pokoj?

„O tom se nedá mluvit po telefonu.“

„Říkal jsi přece, že tohle je bezpečná linka.“

Kessler se suše zasmál: „Nedá se o tom mluvit vůbec žádným telefonem.“

„Dobře, jedu k vám,“ opáčil Josh, „hned teď v noci.“

„V žádným případě,“ přerušil ho Kessler rychle, „nechci, aby ses přiblížil k mýmu baráku.“

Co to proboha našel?

„Tak kde?“

„Míli západně od Kanabu, hned jak přejedeš z Arizony do Utahu po federální silnici 89, tam je nákupní zóna, jmenuje se Vodopád. Uvnitř najdeš Taco Bell, bistro s mexickýma sendvičema. Mají tam otevřeno nonstop. Kdy tam můžeš být?“

Josh se na chvilku odmlčel a v duchu počítal. Hodina pochodu pěšky k úkrytu, kde stojí auto, pak nejmíň dvě, možná tři hodiny za volantem. „Tři hodiny, možná čtyři,“ odpověděl.

„Dobře, takže o půlnoci tam,“ reagoval Kessler, „dovnitř nechoď. Sejdem se na parkovišti. Rozhlížej se po žlutým VW, je to brouk.“

„Jasný, budeme tam.“

„A poslouchej – tohle dělám jenom z přátelství k Marshallovi,“ uzavřel hovor Kessler, „sejdeme se tam na půl hodiny a potom tě nikdy nechci znovu vidět.“

Třináct

Středa 10. června, půlnoc

Když Josh vjel na parkoviště před vchodem do bistra Taco Bell, zaregistroval, že tam stojí jen dvě auta – jedna dodávka a nové audi. Vypnul motor mustanga a rozhlédl se do všech stran. Po žlutém brouku ani stopy. Josh přijel pro jistotu pár minut před smluvenou hodinou, aby si obhlédl parkoviště a ujistil se, že je tu bezpečno. Na Kesslerově ranči viděl dvě auta: ford a Land Rovera. Ani na ranči zkrátka neviděl žádného žlutého brouka. No, možná, že se Kessler vydal raději vypůjčeným vozem, aby měl jistotu, že ho nikdo nebude sledovat.

Má tedy strach. A Kessler fakt nevypadá jako někdo, koho lze jen tak vyděsit.

„Vidíš ho?“ prohodil Josh směrem ke Kate.

Zavrtěla hlavou: „Ještě máme deset minut náskok,“ odvětila. Je to počítačovej blázen, takže bych se vsadila, že to bude puntičkář i na dochvilnost.“

„Že by sme něco zakousli?“

„No jasně, sakra! Když jede člověk dvě stě mil až k bistru, snad má právo se tam trochu občerstvit. Půl libry burrito combo a jako přílohu brambory fiesta se sýrem!“

Vypadá docela štíhlá, pomyslel si Josh, když kráčel k pultu uvnitř restaurace. Ta se moc nepodobá ostatním návštěvníkům Taco Bell.

Jak se ujistil pohledem na hodiny na zdi, bylo právě za deset minut dvanáct. Pochod z hor k mustangu, ukrytému za hromadou balvanů, zvládli hodně rychle. Ani noční jízda nebyla z nejpomalejších. Provoz byl ostatně touhle dobou minimální. V neposlední řadě to ovšem byl Joshův adrenalin, co je divoce hnalo vpřed. Jestli přijdeme na kloub tomu, co se skrývá v tom počítači, možná se brzo dozvím, co jsem v těchto končinách vlastně měl na práci.

To už byl zpátky v autě. Podal Kate burrito a sám si kousl z dvojitého sendviče. Kombinace hovězího, mouky, sýra a salátu chutnala skvěle. Fastfood, pomyslel si, to je požehnání pro člověka, který má hodně naspěch. Pravidelně se nadopovat nasládlým přemoučeným jídlem – to je nejlepší způsob, jak si udržet potřebnou energii.

Konečně vjel na parkoviště brouk. Josh a Kate vystoupili z mustangu.

Kessler vylezl z brouka a vydal se přímo ke dvojici, od níž ho dělilo jen pár metrů. Mrsknul pohledem do stran, aby si připravil případnou ústupovou cestu. V restauraci seděl jediný muž, jedl Tostadu a poslouchal hudbu z iPodu. Jinak nikde nikdo. Teprve teď, když se ukázalo, že vzduch je čistý, se ponenáhlu uvolnil.

„Brambory se sýrem?“ zeptal se Josh a podával mu jeden nadměrný kousek.

„Nemám hlad,“ štekl Kessler.

„Zlatavé brambory zalité horkou omáčkou ze sýra nacho,“ četl Josh na obalu fastfoodu, „fakt jsou skvělý.“

„Hele, ať to máme za sebou,“ opáčil Kessler.

„Souhlas,“ odvětil Josh a položil zbytek jídla na své sedadlo, „tak co jste našel?“

Kessler položil počítač v černém koženém pouzdře na kapotu, rozepnul pouzdro a vytáhl z něj Dell Inspiron. Stroj tam ležel tiše a nedotčeně, jako neškodná směs umělé hmoty, drátů a silikonu. „Vemte si to,“ řekl Kessler chraplavým tónem, „už to nechci nikdy vidět.“

Josh položil ruku na počítač. „Vezmu,“ opáčil zlehka, „ale hlavně bych teď rád věděl, co je uvnitř.“

Kessler si utřel čelo. I před chladný vánek linoucí se nočním vzduchem se mu na čele perlily krůpěje potu. „Pevnej záznamník disku byl smazanej,“ řekl, „a to poměrně dost dobře. Ten, komu ten stroj patřil, musel o počítačích určitě něco málo vědět. Takže znal způsob, jak se dostat přímo dovnitř do operačního systému a pečlivě smazat všechny stopy po programech, který tam běžely, i po webových stránkách, po kterých se brouzdalo.“

„Ale úplně beze stop to asi nevymazal?“ zeptal se Josh.

„Skoro jo. Jenomže windows, to je program jak blázen. Tam jsou na všem vrstvy a vrstvy kódů, jak se do toho strká všechno možný a každej rok je na všechno další verze. Já bych řek, že dneska už tomu nerozumí ani Bill Gates.“ Kessler se usmál vlastnímu vtipu. „Nakonec jsem pár stop našel. Zabralo mi to celej den, ale našel jsem kusy kódů zabalený do dalších kusů kódů. Jakmile tohle oloupeš, už máš pár klíčů. A co jsem našel, z toho jsem teda radost neměl.“

Josh natáhl ruku k sedadlu pro sendvič. „Co?“ vyjelo z něho.

„Slyšeli jste někdy o společnosti jménem Porter-Bell?“ zeptal se Kessler a nervózně přitom začal mžikat očima.

„Vzdáleně,“ vpadla do toho Kate, „dělá softwary, že jo? Řídí to milionář, nějakej Edward Porter.“

Kessler přikývl: „Dost brutální firma,“ pokračoval, „hackeři a různí alternativní softwearoví nadšenci jí říkají Věšák. Jakmile totiž sáhneš na nějakej z jejich patentů nebo se jenom ohřeješ v dohledu obchodního prostoru, kterej ovládají, jdou po tobě jak přepadovka po drogách. Microsoft vypadá ve srovnání s nima jako skautskej oddíl. Nikdo si s nima nic nezačíná – pokud teda má trochu rozumu v hlavě.“

„Co konkrétně vyrábějí?“ zeptal se Josh.

„Průmyslovej software, odvětil Kessler, „mamutí soubory, který pak ovládají systémy fungování celých aglomerací. Když zastavíš na červenou nebo jedeš metrem do práce, existuje velká pravděpodobnost, že tě právě řídí software od Porter-Bell. Jsou globální a v tomhle oboru nemají vlastně konkurenci.“

Josh poslouchal Kesslerovu přednášku a dělalo se mu přitom čím dál víc nevolno. „Budu hádat,“ řekl: „Luck se do nich hacknul.“

„Uhodl,“ opáčil Kessler a oči mu jezdily po parkovišti sem a tam. „To, co jsem našel v jeho počítači, to byl jenom stín. Jsou to stopy jinýho operačního systému, kterej má jinej základní programovací jazyk než windows. Je to patent, jeden z těch, co patřej jediné společnosti. Prohlídl jsem si ho. Jasně, je od Porter-Bell. Ten kluk musel být fakt dobrej, protože tahle firma má lepší zabezpečení než Pentagon. No, a myslím si, že to, co jsem v tom počítači našel, může znamenat jedinou věc: Vlezl jim do systémů a ukradl tam pár jejich kódů.“

Josh hvízdl. Bylo mu jasné, co asi vzápětí uslyší, ale přesto se zeptal: „Jakých kódů?“

„Bezpečnostních, přirozeně,“ odpověděl Kessler, „konkrétně k sítím distribuce elektřiny. Víš o nich něco?“

Josh zavrtěl hlavou. A snad ani vědět nechci.

„Porter-Bell instaluje a provozuje software distribuce elektřiny od výrobce v elektrárně až k varné konvici, co si v ní připravuješ v kuchyni vodu na kafe,“ pokračoval Kessler, „a právě to je pro hackery něco jako svatej grál. Kdo se do takovýho softwaru dostane, může vypínat a rozsvěcovat, co se mu zachce a kdy se mu zachce. Porter-Bell postupně instaluje po celým světě novej, vylepšenej software, aby se dovnitř nedalo vlézt a napíchnout se na to.“

„Kde se ty vylepšení už udělaly?“ zeptala se Kate, „Kde začali?“

„Ve třech různých městech,“ opáčil Kessler, „v Londýně, Paříži a v New Yorku.“

„Panebože,“ vydechl Josh, „myslíte, že Útok na tři města způsobil Luke?“

Kessler přikývl: „A právě proto už s váma nechci nic mít.“ Konečně si vzal nabízený brambor se sýrem. „Teď jsem vám to řekl – a doufám, že víc už vás nikdy nebudu muset vidět.“ Po tváři mu přejel pomalý náznak úsměvu: „A kdoví, jestli vás, zatracená práce, ještě vůbec někdo uvidí.“

Kessler pak posunul pravačkou počítač na kapotě dál od sebe. Dotýkal se ho přitom jen palcem a ukazováčkem, jako kdyby hrozilo nebezpečí, že od něj dostane nějakou nemoc. „Takhle to podle mě bylo,“ pokračoval, „myslím, že ten kluk se s úspěchem hacknul do kódů, pak vypnul světlo v těch třech městech, aby viděl, jestli ten program, co si vytvořil, funguje. Buď je to velkej hacker – anebo prostě chuligán, kterej se náhodou strefil. To se občas stává, že se čipernej kluk po pár pokusech napíchne rovnou do počítačové sítě Pentagonu. Ale i když to dokáže, vlastně vůbec neví, s čím si zahrává.“

„A s čím?“ zeptala se Kate.

„S čím? Po takové vloupačce se Porter-Bell nezastaví, dokud tě nezabije, a vláda zase, dokud tě nezabásne, až zčernáš – a navíc se všichni šílenci, psychopati a teroristi seberou a snažej se ti to sebrat.“

Po tváři mu přejel zlomyslný úšklebek a s nádechem závisti, jak si Josh všiml, Kessler uzavřel: „Dyť si to představte – schopnost vypnout elektřinu kdekoli na světě a kdy se vám zachce. To by bral každej – a vy to máte. S takovou se neschováte do bezpečí nikde na světě.“

Kessler se otočil a vydal se zpět k zaparkovanému brouku: „Až mi příště zhasne doma světlo, hned si na vás vzpomenu.“

Josh sledoval, jak auto vyjelo z parkoviště a zmizelo ve směru zpátky k dálnici. Naposledy si kousl mexického sendviče a zbytky jídla hodil do koše.

„Pojď,“ popohnal Kate, „rychle pryč odsud.“

„Kam?“ zeptala se Kate, „kam teď sakra máme jet?“

„Najít Luka,“ odpověděl Josh, „dřív, než ho najdou oni.“

Čtrnáct

Čtvrtek 11. června, úsvit

Kate ležela těsně vedle Joshe a ještě spala. Rudé vlasy jí zakrývaly tvář. Josh se jí jemně vymanil a opatrně kráčel kolem mustangu. Vytáhl láhev a jedním lokem z ní vypil čtvrt litru vody. Pomaličku vnímal, že se Kate konečně probouzí.

Půda pod nimi byla prašná a drsná. Do tváře se Joshovi opíral vítr: V jeho ostrých, prudkých poryvech létaly částečky písku a prachu, které se mu zabodávaly do obličeje.

Rozhlédl se a na chvilku nevěděl, kde je. Za sebou měl mírně se svažující kopec s několika borovicemi. Dole se do dálky kroutila úzká cesta. V dálce pak se až k obzoru vlnila řeka.

Ani jeden z nich neměl včera v noci dost sil sedět za volantem delší dobu. Po Kesslerově odjezdu se vydali mustangem po vedlejších silnicích podél hranice mezi Utahem a Arizonou. Bylo příliš nebezpečné objevit se někde v motelu, avšak ani Josh, ani Kate neznali okolní krajinu tak dobře, aby dokázali ve tmě najít ucházející útočiště k přespání. Jeli v temnotách ještě asi dvacet minut a potom Josh sjel ze silnice a pokračoval dál po jakési polňačce. A tam taky nakonec zastavili, protože nebylo vůbec pravděpodobné, že ještě najdou něco lepšího.

Lehli si vedle sebe a přikryli se jedinou dekou, kterou měli s sebou. Kate se pak jednu chvíli přitiskla k Joshovi až násilím: Úplně ho poškrábala nehty, jako kdyby ji popadla hrůza, že jí někam uteče.

Josh okamžitě upadl do hlubokého spánku, ve kterém odpočíval všemi smysly. Při usínání mu náhle proběhl hlavou obraz. Bruneta.

Ta, kterou už před pár dny viděl. Pohybovala rty. Křičela. Ale co vlastně křičela, neslyšel. Neslyšel nic.

Teď chodil Josh rychle kolem dokola, aby se trochu rozehřál. Za posledních čtyřiadvacet hodin se toho dozvěděli opravdu hodně. Flatner hledal Joshe a zároveň také Luka. Někdo mu za to platil. A chtěl Joshe mrtvého. Dalo se s úspěchem předpokládat, že ať to byl kdokoliv, měl podle všeho prsty už v incidentu, při němž byl Josh postřelen.

A další věc: Luke se dostal do softwarových systémů Porter-Bell. Jeho matka jim prozradila, jak se Luke těšil, že brzy přijde k velkým penězům. Nebylo těžké už tehdy dospět k názoru, že Luke se spolu s Benem nabourali do nějakého výnosného kódu a věřili, že z toho vytřískají hromadu peněz.

Edward Porter. O něm přemýšlel Josh během té noční jízdy, a dospěl k závěru: On je tou spojnicí! Musíme se o něm dozvědět mnohem víc.

Kráčel ke Kate. „Vstávat,“ zašeptal něžně a podal jí láhev vody.

Otevřela rozespalé oči, v nichž se jí však rapidní rychlostí objevila bdělá ostražitost. Probrala se a rozhlédla se kolem. „Kde to sakra jsme?“ pronesla s pohledem upřeným na Joshe.

„Nikde.“

Kate si dala pár loků vody; zbytkem si umyla obličej a ruce. Na blůze i džínách se jí usadil prach a špína z pole; ve vlasech měla trochu hlíny.

„Jaký je plán?“ zeptala se Kate, „kde chceš začít?“

„U tebe doma,“ odvětil Josh.

Chvilku bylo ticho. „Ty myslíš, že je tam?“

Josh zavrtěl hlavou: „Ne,“ odtušil, „ale Marshall má skvělou sbírku zbraní. Dost bych uvítal, kdybych si některou mohl půjčit. Mám dojem, že v příští fázi téhle bitvy musíme být ozbrojení.“ Drsně se zachechtal: „Potřebujem zuby ke kousání.“

„Je to dvě stě mil daleko,“ řekla Kate.

„No prosím – to máme nejvyšší čas vydat se na cestu.“

Josh kráčel opatrně k domu. Oči mu těkaly do stran a uši měl nastražené jako vlčák: Uslyšel by šepot větru, šumot ptačích křídel i hadí šelestění v písku. Neslyšel však nic. Bylo tu ticho jako na hřbitově.

Jestli na mě uvnitř někdo čeká, tak už teď je po mně, pomyslel si Josh. K domu je to nejmíň dvě stě metrů. Uvidí mě mnohem dřív než já jeho.

Zrychlil krok. Neměl se za čím krýt, na cestě k domu nestálo prostě nic. Zkontroloval, jestli se Kate drží pořád za ním, a rozběhl se ke vstupním dveřím.

„Mně se to nelíbí,“ sykla Kate nečekaně, „něco tady nehraje.“

Závěs na dveřích visel stržený z rámu. Josh skočil ke dveřím a zvedl se země kus prkna, který kdysi tvořil část dveří.

„Panebože,“ řekla Kate, „co se tady sakra stalo?“

Teprve po průchodem verandou spatřili rozsah zkázy, kterou byl dům stižen. Vkročili společně a první, co zaregistrovali, byla stále ještě puštěná televize. Dveře byly proražené. Sekerou, odhadl Josh podle míry, s níž byly doslova roztřískány. Hala byla relativně nedotčená, ale obě ložnice byly obráceny vzhůru nohama, všechny zásuvky vytahané a jejich obsah rozházený po podlaze. Z matrací, rozřezaných nožem, lezly vnitřnosti. Po zemi se válely rozházené trosky.

A ještě něco, všiml si Josh: Po přítomnosti Marshalla ani stopy.

Josh prošel do kuchyně. Všechna dvířka linky byla vyrvána z pantů, jídlo vyházeno ven a všechny krabice či nádoby otevřené. V domě se začala zařizovat k bydlení mračna much a posedaly v hustých příkrovech na rozházené jídlo. Dvě tři mouchy se Joshovým vstupem do kuchyně nechaly vylekat a vzlétly, ale zbytek se poklidně sytil dál. Pohledem na zem Josh zmerčil, že vetřelci odhalili úkryt pod podlahou: Prkna byla vytržena a schody rozmláceny.

„Kde je sakra můj táta?“ vylétlo zdrceně z Kate.

Josh obhlédl to nadělení a bylo mu jasné, že za tímhle jsou profíci. Věděli, jak prohledat dům rychle a zároveň zevrubně, přičemž je nezajímalo, jakou spoušť za sebou zanechají. „To hledali mě,“ uklidnil Josh Kate.

Kate zavrtěla hlavou. Ve tváři se jí zračil výraz velkého soustředění. „Ne,“ řekla, „ti hledali něco menšího než je člověk, něco, co tady podle nich muselo být schovaný. Rozřezali i matrace a pozotevírali všechny krabice s jídlem. V takové krabici chlapa neschováš.“

„Tak to hledali ten počítač,“ došlo Joshovi, „jdou po Lukově notebooku.“

„Nebo disk,“ dodala Kate.

„Kristepane, snad Lukovu matku nezřídili,“ vzpomněl si Josh.

Josh rychle kráčel k místnosti, kde tehdy spal. Postel byla rozštípána na kusy. Pak Josh vpadl do místnůstky, v níž Marshall přechovával své zbraně. Nic. Těžký regál z masivního dřeva byl na místě – a v něm zelo dvanáct podlouhlých štěrbin. Ale zbraně byly tytam.

„Pušky!“ křikl Josh na Kate, „jsou všechny v háji. A po Marshallovi pořád ani stopy.“

Josh se vrátil do kuchyně. Kate stála u dřezu. Sklenice byly rozbité, ale našla kelímek z umělé hmoty a napouštěla si do něj vodu. Josh si všiml, jak pošilhává po televizní obrazovce, kterou nechali rabovači puštěnou. Možná chtěli vědět, jestli vůbec funguje, pomyslel si Josh, že to není prázdná bedna, ve které by bylo něco schované. Další důkaz, že jsem to odhadl správně: Jsou to profíci.

Zprávy v televizi četla jedna z těch oslnivých blondýnek, které jsou k vidění prakticky ve všech zpravodajských pořadech amerických televizí. Právě hlásila: „Došlo ke zdrcující repríze letošních útoku na tři města: Dnes ráno byl za dramatických okolností vypnut veškerý přívod elektřiny hned ve čtyřech městech, a to přesně po dobu jedné hodiny.“

Josh chytil Kate za rameno a bez hlesu sledoval zprávy. Přitiskl Kate k sobě a jasně cítil, jak jí celým tělem projela elektrická vlna.

„Přesně v devět hodin ráno došlo k vypnutí veškeré elektřiny ve městě Orlando, stát Seattle, ve slavném výletním středisku Jamestown ve státě New York a ve městě Harrison ve státě Tennessee. Ve všech případech došlo v důsledku tohoto všeobecného výpadku k projevům paniky a chaosu. Nefungoval systém dopravní signalizace, musely být zavřeny továrny, úřady a školy. Navíc i nemocnice musely přerušit provoz, protože dokonce ani jejich nouzové generátory nedokázaly pro naprostý nedostatek elektřiny fungovat. Ve všech jmenovaných městech byly už sice dodávky elektřiny obnoveny, nicméně jak ze Seattlu, tak z Orlanda byly hlášeny četné případy zranění, většinou po dopravních nehodách v důsledku nefunkční dopravní signalizace. Ve jmenovaných městech byl vyřazen z provozu i systém kontroly letového provozu, takže musely být odkloněny všechny letecké linky v těchto prostorech. Máme rovněž zprávy o rozsáhlém rabování ve městě Orlando, protože policie nedokázala čelit panice, k níž došlo v ulicích.

Co vlastně tento blackout způsobilo? Objevilo se už množství spekulací o teroristickém útoku, stejně jako v letošním prvním případu Útoku na tři města. Jiní se domnívají, že se může jednat o úder proti Microsoftu, protože jedním z měst, postižených dnešním výpadkem, je Seattle, kde tento softwarový obr sídlí. Další spekulace počítají s tím, že jde o útok proti Kennedyho vesmírnému středisku, které se nachází v blízkosti Orlanda, k tomu ovšem musíme podotknout, že dnes ráno neměla z Kennedyho mysu startovat žádná raketa.

Mluvčí Bílého domu prohlásil, že v tuto chvíli lze verzi o teroristickém útoku vyloučit a že právě probíhá intenzivní vyšetřování způsobu, jakým mohlo k výpadku elektřiny ve čtyřech městech najednou dojít. Bílý dům se zavázal, že ještě dnes přinese úplnější prohlášení. Ihned po přestávce se živě spojíme s naším zpravodajem v Orlandu, abychom viděli, jak se obyvatelé města vypořádávají s katastrofálním výpadkem pár hodin poté.“

Josh se podíval na Kate a řekl jenom: „Luke. Takže ještě žije.“

„Nebo to byl jeho software,“ opáčila Kate, „co když ho teď používá už někdo jiný?“

„Myslíš, že unesli Marshalla?“

„Nebo zabili?“

Josh zavrtěl hlavou: „Tady není nic, co by naznačovalo, že se tu někdo s někým pral, ani krev na zemi, ani díry po kulkách ve zdi, nic. Myslím, že kdyby chtěli Marshalla dostat, tak by se určitě bránil. Ne, rozhodně odsud zmizel dřív, než přišli oni.“

Je to odvážná holka, pomyslel si Josh, táta jí zmizel kdoví kam, ale ona se o něho vůbec nebojí, věří, že je v pořádku. Asi ho zná a ví, proč mu důvěřovat.

„Nojo, ale zato přišli na stopu nám dvěma,“ pokračoval Josh, „vsadím se, že dostali Marshallovo jméno z Madge předtím, než ji zabili. Proto se dostali až sem. Ať už to udělal kdokoli, teď už je jim jasný, že mi ty a Marshall pomáháte.“

Kate vykročila dozadu do místnosti. Počítač byl vložený do zdi, takže kromě vytržených šňůr klávesnice a napájení vypadal nepoškozený. Kate znovu připojila šnury a zapnula přístroj. „Máš někde to číslo, cos odposlechl? Toho chlapa, co volal Flatnerovi a chtěl po něm, ať tě najde.“

„Nemáme moc času,“ štekl Josh, „každou chvíli můžou být zpátky, sakra!“

„Tohle musíme zjistit,“ opáčila Kate, „jinak nemáme vůbec nic.“

Josh usedl vedle ní. V domě teď vládl úplný klid. Zvenčí sem pálilo sluneční světlo a ostře zvýrazňovalo obrysy polámaného a poházeného nábytku v místnosti. Nehnul se ani vánek, a dokonce i mouchy venku na zápraží seděly, kde byly, a ani je nenapadlo létat. Josh vysypal z paměti, kam si je už stihl uložit, získané telefonní číslo: „08732 611544.“

Ne že bych si toho pamatoval nějak moc, ale tohle číslo nezapomenu.

Josh sledoval Kate, která v rychlosti nahodila internetová připojení. Postupně prolétla pár webových stránek a potom kamsi poslala ze své hotmailové adresy email. Ve tváři se jí zračilo naprosté soustředění. Zírala na monitor, nehleděla vpravo vlevo a prsty jí jenom lítaly po klávesnici. Levou rukou si přitom hrála s tužkou, kterou si nakonec strčila do pusy jako cigaretu. Zrovna takhle vypadala, když jsem poprvé otevřel oči.

Josh se zvedl od stolu a znovu prošel roztřískaným domem. Občas se musí člověk zdekovat a být sám, řekl si a začal se prohrabovat harampádím, aby viděl, jakými nástroji je nezvaní návštěvníci páčili. Hned mu bylo jasné, že použili ostré nože, sekeru, možná taky kladivo a hasák. Ti pacholci si s sebou vzali celý železářství.

Na dvoře nic nejevilo známky života. Josh vyšel ven a zaclonil si rukou oči proti spalujícímu slunci. Rozhlédl se po prašné planině a zkoumal čáru obzoru, aby mu neunikl sebemenší pohyb, pokud by tam k nějakému došlo. Nic. Krajina působila zcela neživým dojmem. Ti, co tady řádili, po sobě rozhodně nezanechali žádnou stopu.

Vůbec by mi to nebylo líto, kdybych musel téhle bohem zapomenuté končině ukázat paty.

Napil se vody. Hlava mu třeštila bolestí, doufal, že voda mu pomůže. Co to vlastně provádím, napadlo ho, proč se prostě neseberu a nevydám se do rukou policii?

„Už to mám!“ křikla Kate zevnitř z domu.

V mžiku byl Josh zpátky na židli u počítače. Kate stále zírala do monitoru. Josh na něj pohlédl rovněž a uviděl text emailu. Bylo mu divné, že email byl odeslán z nějaké anonymní adresy. Text emailu sestával z krátkého sdělení, vysázeného na obrazovce malým písmem: „Číslo 08732 611544 je soukromé mobilní číslo operátora Verizon a jeho účet je registrován na jméno Edward Porter.“

„Tak ho máme,“ vydechl Josh, „to je ten hajzl, kterej poslal Flatnera, aby mě zabil.“

Kate bezvýrazně přikývla.

„Teď to začíná dávat smysl,“ pokračoval Josh, „Luke a Ben se jim hacknuli do softwaru, takže je teď za to chtějí zabít. To sedí – protože dokud nezajistí svůj software před tímhle průnikem, žádný město na světě nebude chtít koupit jejich systém distribuce elektřiny. Ti dva kluci musej tuhle společnost stát miliardy dolarů.“

Josh se otočil a pohlédl ke kuchyni. „Ale proč chtějí zabít mě?“ pronesl nakonec, „to už nesedí. Tohle zatím smysl nedává.“

„Možná, Joshi, že tě zabít nechtějí.“

Pohlédl na Kate zmateně.

„Možná tě jenom potřebujou najít,“ pokračovala Kate.

„Ale k čemu?“ rozkřikl se Josh, „na co, sakra fix?!“

„Třeba něco víš, Joshi, co myslíš?“ odvětila Kate.

Josh jí pohlédl zblízka do očí. Její hlas mu zněl drsně a uštvaně. Už klidněji se jí zeptal: „A co asi? Co mám vědět?“

„Mysli, Joshi,“ řekla přiškrceným hlasem, „copak si nevzpomeneš vůbec na nic! Naprosto, absolutně na nic?“

Josh práskl pěstí do kredence. Dřevo nábytku – už tak poničené sekerou – se pod úderem Joshovy pěsti zatřáslo a vylétl z něho mrak prachu. „No právě že nic, hergot, dyť to víš, sakra!“ vykřikl, „to nemá cenu, tohle, já musím do nemocnice a taky na policii.“

„Ne, Joshi, ne,“ reagovala Kate, tentokrát zničehonic vyplašeným, až zoufale poděšeným tónem. Vrhla se k němu, objala ho a přitiskla si ho k hrudi. „To bude zase O. K, zlato,“ řekla.

Josh zavrtěl hlavou: „Potřebuju pomoc.“

„Na to tady máš mě,“ odtušila Kate, „když půjdeš do nemocnice a na policii, Potrer se to určitě dozví a nechá tě zabít. Jestli mají za to, že máš prsty v těch výpadcích elektrických systémů, pak asi nebudou ani považovat za nutné se tě na něco ptát. Tohle musíme vyřešit spolu. Musíme najít Luka.“

Josh si pořádně lokl vody. Hlavou mu běhala kratičká myšlenka. Má pravdu. Ona má pravdu.

„Potřebuju zjistit něco víc o tom Porterovi,“ řekl nahlas. „Když máš nepřítele, je dobrý vědět, co je zač.“

Josh usedl k počítači. V dalších dvaceti minutách měl v hrubých rysech pohromadě stručný životopis Edwarda Portera, vytahaný kousek po kousku z archivů rozličných obchodních a odborných časopisů. Porter se narodil v roku 1950 v Kalifornii a absolvoval studium fyziky a počítačové vědy na Berkeleyské univerzitě. S 5. plukem námořní pěchoty měl sloužit dva roky za války ve Vietnamu, ale kvůli zraněné noze se dostal z armády. Poté pracoval pět let v IBM a následně v Cray Supercomputers. Firmu Porter-Bell založil roku 1977, a to spolu s partnerem Samem Bellem, který však společnost opustil roku 1980. Firma zaznamenala rapidní úspěch, nejprve díky sérii vojenských zakázek a později expanzí do urbanistických a průmyslových projektů. V následujícím desetiletí, kdy přecházely veškeré továrny, elektrárny apod. na automatické systémy, byl to právě Porter-Bell, kdo vyvinul a vybudoval software pro jejich ovládání. To byl zlatý důl.

Roku 1992 byla firma zařazena do oficiální technologické databáze NASDAQ, což z Pottera okamžitě udělalo miliardáře. Odhaduje se, že dnes vlastní nejmíň deset miliard dolarů, přičemž Porter-Bell zcela ovládl své odvětví na trhu. Porter je dvakrát rozvedený, obletovaný milenkami a má pověst schopného a bezohledného podnikatele, který ve svém podniku udržuje nemilosrdnou disciplínu a likviduje konkurenci s dravou nesmiřitelností. Jak Josh brouzdal po síti, vypadávaly na něho z nesčetných článků nekonečné příklady bezohlednosti, s níž se vypořádal s rivaly, snažícími se vsoukat do prostoru okupovaného na trhu firmou Porter-Bell. Jen za poslední dva roky se ministerstvo spravedlnosti USA muselo zabývat celou sérií porušení trustových zákonů, ale právníci firmy vždy všechny žaloby odrazili.

„Musíme najít Moranta a O’Briena,“ řekl Josh, „možná vědí, kde se schovává Marshall. A jestli to nevědí, aspoň nám dají nějakou munici a zbraně, a třeba dokonce i poskytnou posily.“

„Zbraně nepotřebujeme, Joshi.“

„A co jinýho asi potřebujeme, prosím tě?“

„Potřebujeme, aby se ti vrátila paměť. Hlavní je najít Luka dřív, než ho dostanou Porter s Flatnerem. Nic jinýho teď není důležitý, jenom najít Luka dřív, než ho najdou oni.“

„Ale kde je?“

Kate se k němu přitočila blíž: „Ty to víš, kde je, Joshi,“ zašeptala něžně, „jenom si na to musíš vzpomenout, nic víc.“

Cesta se před nimi vlnila do dálky. Kate seděla za volantem mustangu, který se hnal od domu k silnici vedoucí do hor. Předjeli náklaďák a pak nějaké auto, ale nikde ani stopa po hlídkových vozech policie ani po Flatnerových cyklistech.

Vzduch je čistej, pomyslel si Josh. Momentálně.

„Jak daleko ještě?“ zeptal se.

„Už jenom pár mil,“ odvětila Kate.

Jeli do jedné z horských skrýší. Tahle se nacházela třicet mil východně od Boisdale, v pásmu prašných hor, které kdysi hostily pár cínových dolů, ale dnes už zely prázdnotou a byly domovem leda pro hady nebo tu občas přistálo hejno jeřábů. Kate věděla, že Morant a O’Brien často mění svá útočiště, ale měla tušení, že teď by mohli být právě tady. Za pár stovek dolarů by snad mohli Kate a Joshovi poskytnout pár mul a jídlo, které by jim vystačilo na celý měsíc. A vodu už by si venku v pustině obstarali z potůčků a studánek. Morant by jim ostatně mohl poskytnout svou mapu, bez které se lidé žijící natrvalo v divočině neobejdou: Mapu vodních zdrojů a jeskynních přístřešků vhodných ke spaní. Ti dva znají okolní krajinu lépe než kdokoli jiný na světě. Nebude to zrovna nejpohodlnější, pomyslel si Josh, když si to nechal od Kate všechno vysvětlit, ale na přežití to stačí.

Začerstva si Josh jejich plán zopakoval: Vypadnou do volné krajiny. Měl za to, že pokud se Luke někde skrývá, musí to být někde v okolí. Na to, aby se přepravil někam daleko – bez toho, aby ho přitom našli –, neměl ani zásoby, ani znalosti. A i když ho nemůže nikdo najít, my ho najdeme. A pak mi snad povypráví, co se vlastně tenkrát stalo.

Právě začal padat soumrak. Slunce zapadalo za obzor a světlo pozvolna bledlo. Hory na východě vrhaly až na silnici výhružně dlouhé špičaté stíny podobající se hadům čekajícím na svou oběť. Josh nespustil silnici s očí. Bylo mu jasné, že pokud jeho nepřátelé vědí, že mu Kate pomáhá, nemusí být pro ně nijak zvlášť obtížné najít si její stopu.

Posledních pár mil to bude nejnebezpečnější. To ještě pořád nebudeme v divočině.

Na krajnici mával palcem osamělý stopař: Asi osmnáctiletý kluk, nejvýš o rok starší, všiml si Josh, s ruksakem přes rameno. Na zlomek vteřiny Josh pochyboval, jestli to třeba není Luke. „Jeď, jeď,“ zamumlal pak ke Kate.

Josh se podíval do zpětného zrcátka, aby viděl, jestli za nimi ten kluk hrozí pěstí nebo jestli mává palcem. Na takové silnici nejezdí zrovna moc aut, takže když takovému stopaři nezastavíte, má vlastně docela právo se na vás namíchnout.

Ale kluk, jak si Josh všiml, nedělal nic. Podíval se do zrcátka pořádně v usilovné snaze zachytit tu postavu mizející v dálce. Pak se obrátil v sedadle, aby viděl ještě líp. Kluk se otočil a kráčel pomalu směrem od silnice. Měl shrbená záda a cosi držel v ruce. Panebože, pomyslel si Josh, mobil! Ten kluk někam volá.

„Zpomal,“ vyjel na Kate.

„Co to?“

„Šlápni na brzdu, sakra,“ opakoval Josh.

Kate se po něm otočila a očima jí projel závan strachu.

„To byla hlídka! Ten parchant stopař tam čekal na nás,“ vysvětlil Josh.

Kate začala brzdit řítící se mustang, až jeli jenom na dvojku. Auto se teď vleklo po silnici dech vyrážející dvacítkou. Za jejich zády se kluk v dálce pomalu šinul po pustině a pořád ještě telefonoval. Za nimi se neohlížel. Jestli si jich všiml, nebo ne, to se nedalo odhadnout.

Josh přehlédl krajinu. Na západ od nich se táhla nedohledná poušť a na východě se zvedal horský hřeben. Chtěl slyšet podezřelé zvuky, a v tom by mu bránil zvuk motoru na vysokých obrátkách. No, za chvíli to uslyšíme dost zřetelně, řekl si s jistotou. Zvuk útoku.

„Chceš se za ním vrátit?“ zeptala se Kate.

Josh zavrtěl hlavou: „Ani nápad,“ řekl důrazně, „už jim to stejně řekl, že jsme projeli kolem.“

„Nezahneme?“

Josh prostudoval silnici před nimi. Její asfalt se táhl až k obzoru rovně jako podle pravítka a nikde z ní neústila žádná odbočka. „Nic,“ odtušil bezvýchodně.

„Mám najet mimo silnici?“ Josh se rozhlédl do stran. Hory vpravo, vzdálené asi půl míle, by jistou ochranu zaručovaly. Snad by tam nějaký ten úkryt našli. Ale jak se k nim dostat? Tudy se prostě jet nedá. To by se museli sebrat a pelášit tam pěšky. Pustina nalevo se táhla donekonečna. Její rovný povrch byl zbrázděn jen občasnými kaktusy a nebezpečně vypadajícími drsnými balvany. Tam se není kam schovat, pomyslel si Josh. Tam by je chytli za flígr během pár minut.

„Ne,“ odvětil rázně, „to je moc riskantní.“

A už zaslechl burácení motorů, rezonujících v pustině coby první příznak přicházející bouře. Zvuk přicházel odkudsi zprava, asi míli od silnice, zpoza horské bariéry. Ten zvuk znám, řekl si v duchu. Olejnatý rachot stroje probouzejícího se do rapidní akcelerace. Motorka. Spiš celá armáda motorek, sakra.

„No nic, takže zvolíme plán B,“ řekl nahlas.

Kate na něho pohlédla a přes napětí, které s ní přímo cloumalo, jí projel očima záblesk veselosti. „Souhlasím,“ pronesla jemně, „a co je to plán B?“

„Uháněj jako krysa na kolečkových bruslích – a modli se.“

Kate šlápla na plyn. Mustang zařval a jak nabíral sílu a rychlost, motor zaskučel a zakvílel. Josh si v duchu vynadal, že na tenhle nebezpečný kus cesty rovnou nesedl za volant, ale na to už bylo fakt pozdě.

Ohlédl se. Z kopců se v sevřené véčkové formaci řítily dolů tři motorky. Dělilo je od nich osm nebo devět set metrů, ale jezdci je túrovali na rychlost osmdesát až devadesát mil v hodině, takže se docela rychle blížili. Vzduch za jejich koly, zařezávajícími se obrovskou rychlostí do hlíny pouště, zavalila mohutná mračna prachu. Poté, co konečně najeli na asfalt, pustili se motorkáři rovnou za nimi a teď už jeli určitě přes sto mil v hodině.

„Přidej, přidej!“ křičel Josh.

Kate ještě přidala rychlost a Josh viděl, jak jí tečou po tváři proudy potu. Na její pokus dostat z něj víc síly reagoval dvoulitrový motor Mustangu příšerným řevem. Překročili stovku a blížili se rychlosti sto deset mil v hodině. Pneumatiky vydávaly na horkém asfaltu taky pořádný jekot. O moc rychleji už to tahle plechovka nevytáhne, uvědomil si Josh. A ty motorky jsou blíž a blíž.

Pohlédl před sebe. Zpoza jednoho z balvanů už se vyřítily k silnici další motorky, nejmíň čtyři, a jejich motory už nabraly plnou rychlost. Dvě jely vpředu a dvě další hned za nimi jako eskorta. Stoprocentně Flatnerova banda, řekl si Josh. Jak se stroje blížily, bylo už krásně vidět i na jejich jezdce. Je to tak: přerostlí halamové-kožeňáci, potetovaní na pažích a s přilbami hluboko do čela. Až na jejich vůdce: Ten měl na hlavě nacistickou helmu s kravskými rohy. V případě nehody by mu asi moc nepomohla, napadlo Joshe – ale pouštět hrůzu, na to ji asi užije.

„Kudy?!“ vykřikla Kate a vrhla po Joshovi zoufalý pohled.

Motorky vpředu už jim najížděly naproti a ty vzadu se neodvolatelně blížily. Jsme v pasti, pomyslel si Josh.

Na tyhle parchanty jsem vyzrál tenkrát, když mě střelili, řekl si – tak snad to dokážu znova.

„Jeď dál,“ štekl, „namiř to přímo na ně, v poslední chvíli pak uhneš a zkusíš se dostat za ně.“

Katiny ruce se na volantu třásly. Josh zíral na silnici před nimi a sledoval, jak se ty čtyři motorky rozvíjejí po silnici do obkličovací formace.

Čtyři sta metrů, počítal. Tři sta…

„Zahni!“ vykřikl.

Kate otočila volantem. Trhla s tím moc prudce, napadlo v tom okamžiku Joshe. Mustang šel do smyku a jeho kola ztratila kontakt s vozovkou. Hybnost zadních kol vozidlo ochromila a udělila mu faleš, takže se během zlomku vteřiny smýklo o celých devadesát stupňů.

„Drž volant, drž volant!“ řval Josh.

Hmátl po ruční brzdě a zatáhl ji, aby tu otočku udržel pod kontrolou. Stykem s koly brzdy zařvaly a Josh znovu povolil páku brzdy. No nic, řekl si, budeme muset zkusit štěstí mezi balvany.

Od té prudké zatáčky se od krajnice odlepilo mračno prachu. Celkově předtím Josh napočítal sedm motorek a věděl, že se blíží sviňskou rychlostí, jenže teď pro ty oblaky rozvířené špíny neviděl vůbec nic. Vzduch naplnil zápach pálené gumy. „Jeď dál!“ křičel, „jeď, jeď, jeď!“

Výstřel. Josh okamžitě rozeznal ten zvuk: Zadunění ze zbraně s upilovanou hlavní.

Zadní sklo mustangu se roztříštilo dovnitř a jeho střepiny jim jako krupobití zabubnovaly na záda. Josh ucítil dva svědivé průniky střepů skrz kůži: Jeden na krku a jeden v zádech. Po šíji se mu spustily horké stružky krve.

Další výstřel, a další. Josh uslyšel nezaměnitelný zvuk. Pneumatika. Mustang šel znovu do smyku: Nejdřív praskla jedna guma, pak ještě jedna. Síla motoru začala ochabovat, protože vypálené kulky prolétly karosérií a poškodily brzdy i motor stroje.

Josh se rozhlédl. Kate stále visela na volantu a horečně se snažila dostat auto pod kontrolu. Mračna prachu jim pořád bránily ve výhledu. Jediné, co Josh rozeznal, byly obrysy balvanů před nimi. A příkop nebo co – nejspíš koryto vyschlého potoka. A pak hory vzadu.

A teď se z prašných oblaků vynořují – jako noční přízraky – obrysy dvou motorek s jezdci.

Smrt na kolech.

Další výstřel. Tentokrát vycvakla z pantů kapota a její obrovská plechová plocha prudce vystřelila nahoru. Motor zavrčel naposledy a skonal. Zprava cítil Josh zápach benzínu vsakovaného do půdy. „Vyskoč, vyskoč!“ volal, „jestli tady zůstaneme, tak nás zabijou!“

Mustang už výrazně zpomalil, jel asi patnáct dvacet mil za hodinu, ztrácel sílu a řízení už bylo neovladatelné. Vůz sebou smýkal po hrbolatém povrchu jen vlastní setrvačností, nikým neřízen. Josh otevřel své dveře. Vrhl pohled na ubíhající povrch plný štěrku a kamení. Tak se holt vyválíme, řekl si. Jen abych si nerozflákal lebku o jeden z těch šutrů.

„Skoč, skoč!“ zařval na Kate, „jinak nemáme šanci. Skoč a utíkej jako blázen!“

„Nechci se ti ztratit!“ zvolala ze všech sil, aby přeřvala motory a palbu zezadu.

„Sejdeme se u O’Briena a Moranta!“ křičel Josh.

Josh zaťal svaly. Náraz těla v rychlosti na drsný povrch musel proběhnout šikovně – je zapotřebí stočit se do klubíčka, aby byl dopad rozložen po těle. Rukama je třeba si chránit obličej a hlavu, protože právě tam by bylo případné zranění nejhorší. Tak do toho, řekl si, tohle je jediná šance, jak možná přežít.

Vyskočil a rovnýma nohama se zřítil na zem. Zaregistroval, jak Kate vyskočila ze stejných dvířek okamžitě po něm. Mustang se šinul dál vlastní setrvačností cestou necestou po drsných špicích k masivním skaliskům.

První náraz schytal do hrudníku. Cítil, jak mu zadrnčely kosti. Zlomilo se něco? Ne! Aspoň doufal, protože přes bolest způsobenou pádem se těžko dalo usuzovat na něco dalšího. Udělal pár kotrmelců, celkem asi přes tři metry. Drsný a ostrý povrch se mu zařezával do kůže. Cosi se mu zaseklo do džín, ty se roztrhly a pak ucítil další bodnutí do kůže. Do toho se mu tělem rozlehla bolest ze zraněné nohy – nejpalčivější za poslední dny. Zapřel se rukama a pevně sevřel hlínu, zlomil si přitom nehet a konečně se zvedl na loktech.

Rozhlédl se. Kate už byla na nohou – a už utíkala. Neviděl, kam vlastně.

Pak pohlédl za mustangem: Ten pokračoval v kolébavé cestě přes kameny. A už se rozlehl hrůzný zvuk kovu krájeného skaliskem. Vůz se rozklepal, načež se z míst dotyku s kamenem rozletěla exploze jisker. Josh zavřel oči, protože mu bylo jasné, co bude následovat: Nejdřív slyšel ostrý vzdušný poryv a pak ucítil první vlnu výbuchu, jak mu udeřila do obličeje. Spalující žár, vlna žhavého vzduchu s rychlostí vichřice. K nebi vystřelila ohnivá koule. Kusy vozidla se rozlétly do všech směrů spolu s těžkým, olejnatým mračnem tučného a vřelého černého kouře. Nakrátko to celé zastínilo i sluneční žár a vzduch byl prosycen směsí benzinu, sežehnutého kovu a usmaženého písku.

Síla exploze pomalu odeznívala. Oblaka černého kouře se projasňovala a Josh už skrz ně viděl dva jezdce mířící rovnou k němu. Mezi sebou drželi jezdci provaz, který rozvinuli mezi sebou jako rybářskou síť. Josh se zvedl na nohy a přemáhal bolest. Pak se dal na útek. Vyzula se mu přitom jedna bota a svištěla mu teď při běhu, zachycená na tkaničce, takže mohl každým okamžikem zakopnout. Ale zastavit už se nemůže, to je mu jasné. A tak se žene dopředu. Ještě vteřinu – a mají mě.

V příštím okamžiku ucítil, jak se mu provaz smýknul po zádech a začal ho nutit k tvrdému pádu na zem. Josh se zoufale snažil udržet rovnováhu, ale bylo už pozdě. Obě motorky při brždění zaskřípaly, zvedly další zeď prachu a provaz s ním konečně smýkl k zemi, zařízl se mu do kůže na pažích a zanechal mu hluboké šrámy na zádech. Projela jím prudká bolest.

Dorazili mě. Smrt v bezútěšné poušti, kde moje kosti posbírají leda vlci a supové.

Jezdci už zastavili a rychle se k němu rozběhli, stále s provazem v rukou. Nad Joshem se rozkročil vůdce bandy a koukal mu přímo do očí. Rohy na nacistické helmě se blyštěly ve slunečním světle. „Udělej si pohodlí,“ zabručel a vrhl tím na Joshe závan zatuchlého dechu: „Vyspi se.“

Josh ucítil, jak mu po líci sjíždí tvrdý úder pěsti – a ještě jeden. Před očima se mu oslnivě zamžilo a tato mlha mu zakryla vše. Cítil už jen, jak jím projíždí bolest. Začínala v krku a páteří projížděla do vnitřností.

A další rána, tentokrát z druhé strany. Bolest vyskočila nahoru – pěst zasáhla ucho. Josh ucítil, že teď už ho vědomí opravdu opouští, že mu vypovídá poslušnost. Před očima teď vidí obraz. Je to ta bruneta, ta žena, kterou už viděl dvakrát. Malá holčička, asi tří – nebo čtyřletá, otevírá krabici s dárkem. Je to panenka Barbie. Něco říká. Pohybují se jí rty. Ale co říká? Kdybych ji tak mohl slyšet tak jasně, jak ji teď vidím.

Josh se vší silou snažil udržet při vědomí, aby si uchoval ten obraz. Obraz ale bledl, zamlžoval se a ztrácel se mu před očima. Mizel. Opanovala ho temnota. – A pak se nakrátko zase probral. Kdosi ho zvedal, jeden ho táhl za nohy, druhý za ramena. Motorkáři. Kam mě sakra vlečou?

Houpání těla způsobilo, že mu vědomí opět bledne a znovu se ztrácí. Před očima mu bleskl další obraz. Tentokrát to byl Luke. Utíkal. Pak se otočil a cosi vykřikl. Co ale? „Chyť to!“ došlo Joshovi. Křičel „Chyť to!“ a ještě pár nezřetelných slov. Chyť to… pomyslel si Josh… To slovo mu řinčelo v hlavě. Co chtěl sakra, abych chytil?

I tento obraz začal blednout zrovna tak rychle, jak se zjevil – a najednou už Josh neviděl nic. Otevřel oči, ale vize byla tatam. Vnímal jenom temnotu. Je tohle smrt? napadlo ho. Jestli mě zajali, tak smrt by asi byla to nejlepší, v co bych mohl doufat.

Patnáct

Čtvrtek 11. června, poledne

Kde mám kyanidovou kapsli? pomyslel si Josh. Kde je sakra ta zatracená kapsle?

Zavřel oči a znovu je otevřel v zoufalé naději, že se mu to všechno jen zdá. Pomalu rozevíral víčka a než se rozkoukal v temnotě, trvalo to určitě celých pár minut. Ležel s rukama svázanýma za zády a pevně sešněrovanýma nohama na drsné špinavé podlaze. Provaz, kterým měl svázané nohy, byl připevněn ke sloupku zaraženému v podlaze, takže se Josh nemohl odplazit dál než na vzdálenost jednoho metru. Místnost měla rozlohu asi deset čtverečních metrů. Zdálo se, že je to zemljanka vykopaná ve vyschlé hlíně. Stěny a strop byly podle všeho tvořeny tlustými kovovými pláty, kterými nepronikal dovnitř ani paprsek světla. Po pravdě řečeno Josh tak tak že viděl ve tmě obrysy vlastního těla.

Bylo těžké odhadnout, kolik asi může být hodin. Hodinky, jak si všiml, mu ze zápěstí odepnuli.

Mohlo být ráno, poledne i večer, a nakonec nebylo ani jasné, jaký je den v týdnu.

Co se včera stalo, ptal se Josh sám sebe. Co se hergot stalo?

Joshovi projel páteří náhlý závan chladné hrůzy. Panebože, hlavně zase neztratit paměť.

Vnímal však, jak se mu události posledních dvaceti hodin pomalu vracejí do vědomí. Byl spolu s Kate, to si pamatuje. Cestovali autem s cílem nalézt O’Briena a Moranta. A byli napadeni. Jezdci byli v přesile, bylo jich nejmíň sedm a možná ještě pár někde v záloze. Utéct nebylo myslitelné a neměli čím se jezdcům bránit. Poslední, na co si vzpomněl, bylo, jak Kate uhání o život do pustiny a jak mu jezdci dali údery pěstí spolehlivou narkózu.

Ani nevím, jestli žije, nebo ji zabili. A co víc – vlastně nevím ani, jestli mně samotnému zbývá ještě trochu života, nebo ne.

Josh se pokusil napnout nohy a ruce. Uvědomil si totiž, že potřebuje zmapovat rozsah svých nových zranění. Strašně ho bolel krk. Obvaz kryjící jeho střelné zranění byl jistě stržen a ty údery pěstí přes zraněné místo mu ránu znovu otevřely. Snad i krvácí a určitě se do ní dostala nečistota, ale krvácení se asi zastavilo, když byl v bezvědomí, a na místě rány se stačil vytvořit nový strup. – Zranění na noze mu také roztepávalo nervy, jako by bylo provrtané znovu. – Žebra ho bolela od toho skoku z auta a taky od úderů, které mu uštědřili jezdci. Nezdálo se sice, že by měl něco zlomeného, měl však hrozně namožené svaly, takže ho bolel každičký nepatrný pohyb.

Tak mě zase tak moc nezřídili. Vlastně mi jenom oživili jednu vzpomínku a mrskli mě do téhle díry. Soustřeď se, poručil si. Nepropadej beznaději. Dokud žiješ, pořád se z toho můžeš vylízat.

Hrůzně ho obtěžoval močový měchýř. Joshovi se zoufale chtělo močit, ale bylo naprosto nemožné, aby se postavil nebo aspoň přidřepl. „Hej!“ vykřikl s pohledem k tušenému východu. „Je tam někdo?“

Měl ochraptělý, sípavý hlas. Cosi mu evidentně bránilo v normální artikulaci, ale nedokázal identifikovat, co to je. Byl napaden tolika druhy bolesti, že je dokázal jen stěží rozlišit.

„Kdo tam sakra je!“ křikl znovu, tentokrát hlasitěji. Prostor nad ním prozářila světelná štěrbina. Josh se snažil rozeznat pohyby stínů. Joshovi pronikl zvenku do očí ostrý sluneční paprsek. Závěs se vzápětí prudce odhrnul a do díry vlétl provazový žebřík. Po žebříku pak začal dolů šplhat jakýsi muž – totiž nejprve jeho boty, pak černé džíny a kožená bunda, černý plnovous a nakonec také tlustý cop. Josh ho poznal okamžitě. Flatner.

„Tak jakpak se dneska máme, krasavče?“ shlédl Flatner k němu dolů.

Josh se pokusil usednout, ale těsné sevření šňůry mu v tom s cuknutím zabránilo a jediné, co mohl Josh o pár stop pozdvihnout, byla jeho hlava.

„Musím na malou,“ vysvětlil mu Josh.

„Taky si musím vodskočit,“ opáčil Flatner, načež si až nepřirozeně pomalu rozepnul poklopec, vytáhl z něj svůj penis, chytl ho do ruky a začal na Joshe v klidu močit. Teplá moč se Joshovi rozlévala po džínách a tričku. Odpudivý zápach přinutil Joshe k záchvatu kašle. V této situaci už nebylo myslitelné zadržet vlastní močový měchýř, takže Joshovi se po nohavici rozjela vlhká stopa a na zemi pod ním se udělala odporná kaluž.

„Povídej, chlape, povídej,“ nutil ho Flatner drsným tónem, „ušetříš si tím hromadu bolesti.“

„Běž do hajzlu, ty svině,“ štěkl Josh v odpověď a složil hlavu zpátky na zem. V díře teď panovalo třicetistupňové vedro, možná to bylo i pětatřicet. Sluneční světlo, vpadající dovnitř, teď ještě přitápělo vzduch. Schyluje se k nakládačce, řekl si Josh, nezbude než sebrat všechny síly a nějak to všechno vydržet.

„Buď to budeš mít snadný, anebo zas naopak hodně těžký, to záleží jenom na tobě,“ poučil ho Flatner.

Josh vzhlédl k Flatnerovi a podíval se mu poprvé přímo do očí. Flatner měl ve tváři výraz, jehož tvrdost byla ve své neohebnosti téměř doslova kamenná.

„Co chceš?“ zeptal se Josh.

„Toho kluka, Joshi,“ opáčil Flatner, „chci vědět, kde ten sígr je.“

„Jakej?“

Flatner si nad něho přidřepl a zahleděl se Joshovi do tváře tak zblízka, že byl cítit jeho nakysle zkažený dech: „Dám ti radu, chlape,“ řekl, „nedělej tady kašpara ani chytráka: Ty víš moc dobře, vo jakým klukovi mluvím.“

„Luke?“

Flatner jen krátce přikývl.

„To nevím, kde je.“

A už držel ránu do žeberního koše. Flatnerova pěst rozeslala Joshovi tupou bolest po celém těle. Tohle bylo jenom přátelské varování, varoval Josh sám sebe, tenhle chlap dokáže nepochybně zasadit ještě mnohem bolestivější úder.

„Ptám se tě podruhé,“ řekl Flatner, „kde je ten zatracenej kluk?“

„Nevím,“ opakoval Josh.

Tentokrát byl úder opravdu o poznání silnější a mířil do téhož místa na hrudi jako ten první. Vyrazil mu dech. Zároveň cítil Josh zmrtvění kůže v místě úderu. „Nevím,“ řekl znovu.

Flatner se rozpřáhl a už už se chystal zasadit mu další ránu. „Ne, poslouchej,“ zarazil ho Josh ztrhaným, slabým hlasem, „já to fakt nevím.“

Flatnerova pěst byla stále napřažená a její majitel se nedůvěřivě optal: „Ty nevíš?“

„Ztratil jsem paměť,“ vysvětlil Josh.

Flatner se usmál a odhalil tak masiv svých rozeklaných zubů. Přitom vrhl na Joshe temný pohled, který nevěstil nic dobrého, a pravil: „Krasavce, fakt na mě nehraj chytrouše.“

„Je to pravda,“ vyštěkl Josh, „dostal jsem zásah do krku a do nohy – a paměť se mi rozlítla na kousky. Jestli jsem náhodou věděl, kde se ten kluk sakra schovává, tak teď to teda na beton nevím.“

Flatner vytáhl ze zadní kapsy kalhot vytrženou stránku z novin: „Tohle znáš?“

Josh zavrtěl hlavou.

„To jsou sakra New York Times, chlape, celostátní deník, nebo snad ne?“

Josh neřekl nic.

„A tadyhle je zpráva vo útoku na čtyři města, jak tomu říkají. Je to pár dnů, ve čtyřech městech v USA došlo k blackoutu. Úplně stejně, jako předtím, když pár měsíců zpátky zaútočili na tři metropole. Mám ti to přečíst nebo co?“

Flatner se nadechl, nečekal na Joshovu případnou odpověď a pokračoval: „Tak hele: Načasování útoku bylo simultánní, i když, jak zjistili odborníci, začátek blackoutu se udal v každém městě trochu později než v druhém: v Jamestownu došlo k výpadku v 9.01:00, v Orlandu v 9.01:15, v Seattlu v 9.01:30 a v Harrisonu v 9.01:45. Každý další výpadek následoval přesně patnáct vteřin po předchozím. Zdroje z elektrárenského prostředí však namítají, že tyto výchylky mohly být způsobeny prostými rozdíly v nastavení místních systémů napájení elektrickým proudem, přesněji v časových intervalech, v nichž dochází u jednotlivých systémů k jejich vypnutí.“

Flatner zahodil papír za sebe na podlahu a pravil: „Co tohle asi může znamenat?“

„Nemám sakra tušení,“ odpověděl Josh, „no tak asi jo, asi mají rozdíly v místních systémech napájení.“

„Myslíš? No pak asi budeš vopravdu takovej debil, jak vypadáš. Čtyři města. Jamestown, Orlando, Seattle a Harrison. Nedává ti to dohromady nic?“

Josh zavrtěl hlavou.

„Zkurvenej debil, to seš,“ reagoval Flatner, „hele: J, O, S a H, no to přece, kurvafix, dohromady znamená Josh! Ten kluk vypnul elektřinu ve čtyřech městech záměrně a zrovna tak schválně udělal mezi začátkama výpadků mezery, protože mu bylo jasný, že blbovi jako ty jinak asi těžko docvakne, že to má co dělat právě s ním. J, O, S a H – no Josh přece!“

Flatner nyní zdvihl pěst, jako by se chystal k dalšímu úderu. Josh sebou instinktivně trhl.

„Takže pořád mi budeš tvrdit, že kde se ten kluk schovává, prostě nevíš?“

Joshovi prolétla hlavou ta čtyři písmena: J, O, S a H, opakoval si v duchu. Takže Luke mi poslal zprávu, teď je to jisté. Ale co tím chtěl, sakra, vlastně říct?

„Nevím, kde je, „ zamumlal Josh.

Pěst přistála znovu na jeho žebrech a rozeslala mu po celém těle další vlnu bolesti. Josh zatnul zuby, aby nevykřikl bolestí. Znecitlivělá kůže začala valem napuchávat. Josh tam sice neviděl, ale cítil to úplně jasně.

„Tak, a teď povídej, kde kurva ten kluk je,“ zařval na něho Flatner.

„Nevím.“

„Mluv, sakra, ty čuráku.“

„Nevím.“

Flatner znovu pozdvihl pěst a připravil se k další ráně: „Mluv.“

„Nevím, sakra!“

„Mluv!“

„Nevím!“

Flatner nato třískl Joshe na totéž místo do žeber. Jednou – a ještě jednou v těsném závěsu. Josh zařval bolestí. Každý z Flatnerových úderů byl už od začátku silnější než ten předchozí, což nyní pokračovalo. Změklá, zraněná kůže v místech úderu vysílala navíc čím dál víc burcující nervové impulzy do těla.

„Já sakra ani nemám tušení, kdo jsem vůbec zač!“ vykřikl Josh.

Flatner smýkůl Joshem tak, že měl nyní hlavu hned u Flatnerovy nohy: „Jmenuješ se Josh Harding,“ řekl, „a seš britskej voják. V USA máš tajnou misi. Poslali tě sem hned potom, co se Londýn odstřihl vod šťávy. Tys tady měl zjistit, co se stalo, a zařídit, aby se to už neopakovalo.“

Flatner se nad Joshem vztyčil. Ruce si založil na prsou, čímž se zvýraznily úctyhodné svaly.

„Hele, něco ti povím, krasavče. Teď a tady prostě do žádné britské armády nepatříš, a nepatříš ani té kurvě, co ses s ní tady potloukal kolem. Dokonce ani sám sobě nepatříš. A dokud neuděláš něco pro to, aby se ti dala huba do pohybu, tak seš, ty zmrde, na nejlepší cestě, abys patřil kaktusům – jako hnojivo.“

Otočil se a už šplhal po provazovém žebříku ven z jámy. Josh sledoval, jak se nahoře znovu svírají plechové pláty. V poslední chvíli strčil Flatner ještě jednou hlavu dovnitř a kamsi směrem k nejasnému stínu, v nějž se Josh ve tmě proměnil, a řekl: „Válej se tady v tom sajrajtu a přemýšlej nad tím, co by bylo tak asi pro chlapa nejhorší. Co by ti tak asi mohli provést… A to ti povídám, že právě to ti hodně brzo provedou, jestli mi neřekneš, kde je ten zatracenej kluk.“

Josh ani nehlesl, jen se otočil, aby dostal postižená žebra do pokud možno nejméně bolestivé polohy. Harding, opakoval si, Harding, tak takhle se podle Flatnera jmenuju. Josh namáhal mozkové závity ve snaze přinutit je, aby působením styku s tímto příjmením vydaly další vzpomínkové obsahy.

Jestli si nevzpomenu na něco, co bych mu mohl prozradit, tak mě čeká opravdu drastickej nářez.

A ono to šlo! V té tmavé zapáchající jámě se Josh konečně dočkal a sledoval nyní, jak se mu v jakýchsi poryvech vybavuje vzpomínka. Sedí v betonové místnosti spolu se skupinou vojáků; před nimi tam stojí jakýsi muž a s vážným výrazem ve tváři jim cosi vysvětluje. Josh si nevzpomněl na jména těch okolosedících vojáků, zato však slyšel tu promluvu, jako by ji zrovna teď vysílali v rádiu a jako by měl Josh to rádio u ucha. Stojící muž jim říkal, že členové zvláštních jednotek musí počítat s tím, že nejmíň jednou za své působení můžou upadnout do zajetí a že když už se tak stane, nemine je mučení. „My nejdeme do operetních válek, které se řídí podle ženevské konvence,“ řekl, „půjdeme na místa, kde je všechno jinak a kde nás čeká pořádně drsná práce. V zajetí se to bez pár přes hubu prostě neobejde, to už je prostě místní zvyk. Chcete to vydržet? Pak se musíte naučit, jak na to. A právě proto jsem tady já, já vás to naučím.“

Pak jim ten muž osvětlil pár jednoduchých zásad, jak přežít mučení. Josh se snažil udržet vzpomínku nepoškozenou, aby měl jistotu, že každé slovo přichází tak, jak bylo vyřčeno. To může znamenat rozdíl mezi životem a smrtí.

Musíte být fyzicky v kondici, řekl ten muž, to se nakonec rozumí samo sebou. Ale taky musíte být v pořádku psychicky, musíte se držet na úrovni, na které se nachází váš mučitel.

Celkem absolvovali pět lekcí. Nejdůležitější je „psychická základna“: Bezpečný vnitřní prostor, do kterého se můžete utéct před nevyhnutelnými návaly deprese a zoufalství. Potřebujete „ohniskové slovo“, třeba modlitbu nebo báseň, které se můžete chopit a udržet se nad vodou. Dále potřebujete vizualizovat: Abyste vydrželi bolest, musíte si z té bolesti udělat cosi jako fotbalový míč, do kterého stačí kopnout a letí pryč. Musíte využít veškerou moc obrazotvornosti ve snaze stvořit si pomyslné světy, do kterých můžete uniknout. A musíte si vytvořit „kouzelnou skříňku“: Musí to být nějaké vnější místo mimo vás, do kterého nalijete všechen strach, všechny úzkosti a všechnu bolest.

Tenkrát jsem si myslel – a ti chlápci kolem ostatně taky –, že do nás vtloukají takový psychohovadiny. Ale teď to vidím jinak. Teď vidím, že to opravdu budu potřebovat.

„Musíte chtít přežít,“ uzavřel vyučující a napsal tuto větu na tabuli, „musíte vědět, proč a za co žijete. Jedině tak dokážete vydržet bolest.“

Josh si ta slova opakoval v jakési soukromé nahrávce-smyčce, která mu teď běhala hlavou.

Musíš chtít přežít.

Musíš chtít přežít.

Ale jak můžeš chtít přežít a jak můžeš vědět, proč žiješ, když ani nevíš, kdo jsi?

Šestnáct

Čtvrtek, 11. června, noc

Plechová zástěna se s trhnutím rozevřela a do jámy svitl měsíční jas. Josh se otočil. Bolest, která mu stále trápila žeberní koš, raději ignoroval. Do jámy byl hozen provazový žebřík a Joshovým očím se opět naskytl pohled na pořádné kožené boty, šlapající po stupních žebříku dolů do jámy.

„Už je noc, Joshi,“ řekl Flatner se smíchem, „začíná tvoje noční můra.“

Josh neodpověděl. Kolik bylo hodin, nedokázal odhadnout ani přibližně. Věděl, že člověk podrobený mučení by si měl pokud možno udržet představu o hodinách a dnech, protože se tím brání rychlému zešílení. Jenže teď to zrovna nefungovalo – vždyť tady nebylo nic ani vidět, ani slyšet, takže při sledování toku času prostě nebylo o co se opřít. Snad je čtvrtek, nebo pátek, kdo to má vědět.

„Jak se jinak máš? Dobrý?“ optal se Flatner.

Josh vzhlédl. Po žebříku začal sestupovat další pár bot – a za pár vteřin stál v jámě další motorkář. Josh mu pohlédl do tváře, ale jeho rysy nedokázal ve slabém měsíčním svitu rozeznat. V každém případě měl rozcuchané tmavé vlasy a pořádně dlouhý plnovous. Na obličeji měl sluneční brýle a hlavu měl zahalenou do jižanského šátku. Stručně řečeno, vůbec ničím se nelišil od ostatních motorkářů, které viděl Josh při sledování tábora z hor.

Prostě další stvůra. Tady se podle všeho pěstuje dočista nový živočišný druh, pomyslel si Josh, chybějící článek mezi opicí a imbecilem.

„Copak, není ti do řeči, krasavče?“ řekl Flatner, „to nic, my tě teď trošku vzpružíme.“

Josh si uvědomil, že nejhorší na tom všem je to, co člověk už předem čeká. Posledních pár hodin si vleže v té tmě dokolečka představoval, jaké různé způsoby mučení by na něm mohli uplatnit. Například by mu mohli – jednu po druhé – přelámat všechny kůstky v prstech. Nebo pálit mu kůži. Případně by mu mohli uříznout každý den jednu končetinu, dokud konečně nezačne mluvit. Mohli by ho taky sexuálně zneužít. A koneckonců, jsou tu taky nepřeberné varianty mučení psychického: Mohli by použít bílý šum, kapání vody na temeno nebo třeba drogy. Spoléhat se na to, že by se oni sami zastavili před některým druhem mučení jako před příliš drastickým, to by asi nemělo valnou cenu.

Hlavou se mu znovu a znovu honila pořád stejná otázka: Kolik bolesti budu muset přetrpět, dokud mi neuvěří, že opravdu nevím, kde se skrývá Luke?

„Opásej ho, Marku,“ štěkl Flatner.

Druhý cyklista si dřepl nad ležícího Joshe. Z téhle blízkosti už mu Josh viděl do tváře bez potíží. Mark byl štíhlý mladík atletické postavy, mohlo mu být nejvýš tak pětadvacet, pomyslel si Josh. V očích se mu zračila chladná hrdost profíka na své řemeslo. Ten má pár takových akcí za sebou, napadlo Joshe – a jistě měl z práce radost.

Určitě by byl prvním uchazečem, kdyby byl znovu zahájen nábor k jednotkám SS.

V ruce Mark svíral cosi jako tlustý kožený opasek, široký deset palců se suchými zipy pro lepší přichycení k tělu a po straně s šedivou objímkou na baterie. Mark rozvinul pás a připevnil jej Joshovi kolem pasu. Suchými zipy jej pak fixoval na požadovaném místě.

„Není ti to moc těsný?“ ušklíbl se pod sebe na Joshe. „No nic, beze srandy, za pár minut ti zrovna tohle bude určitě vadit nejmíň.“

„Co je to?“ štěkl Josh.

„Neutralizační pás,“ řekl Flatner, „to používají poldové na vězně. Dostanou každej takovej pásek, a když se pak začnou nějak rojit a stěžovat si, stačí zmáčknout knoflík třeba na sto metrů daleko a opasek dá každýmu elektrickej šok. 50 000 voltů ti osmahne tělo ze všech stran. Pravda je, že ti kluci policajtský, co se říděj právníma předpisama, by dali těch 50 000 jako maximum, ale mezi náma, to sou malý piva, a jenom se tam tak šulínkujou s jinejma malejma pívama. Depak, tenhle pásek jsem zdubloval. Ten dokáže hodit i 100 000 voltů, to už je samozřejmě mnohem větší legrace. Jednak ti to způsobí šok – a do toho to ještě udělá zvuk jako klakson na volantu. Sto deset decibelů.“ Flatner se zasmál. „Takže se ti povaří pupek a uši zalejou krví,“ znovu se uchechtl a pokračoval: „A víš, co je na tom nejlepší? Nebudeš mít tušení, kdy se to stane, protože mě neuvidíš, až budu ten knoflík mačkat. A tím se ten šok ještě zdvojnásobí.“

Kouzelná skříňka, pomyslel si Josh. Chtějí mě popravit elektrickým proudem. A budu ležet na vlhkém prostěradle, takže šok mi projede celým tělem. Drž se, chlape, tohle začíná být drsný.

„Hejbni tou špinavou prdelí, člověče,“ pobídl ho Mark, „potřebuju to prostěradlo dostat pod tebe.“

„Vyliž si,“ odplivl si Josh.

Mark kopl Joshe vší silou do ramene a zasáhl klíční kost. Prudká bolest v celé horní půlce těla přinutila Joshe, aby se instinktivně schoulil, což Markovi umožnilo, aby se pokusil položit pod něho vlhké prostěradlo.

„Ty debile blbej,“ řval na Joshe Flatner, „však my tě naučíme, jak spolupracovat!“

Teď už bylo prostěradlo na zemi do jámy už se shora táhly dva kabely. Jeden z nich uchytil Mark k prostěradlu zespod a druhý shora. Josh ležel stále těsně vedle prostěradla, neschopen se odtáhnout o něco dál. „Lehni na to,“ vybídl ho Mark jemně.

Josh nereagoval.

„Říkám, lehni na to,“ opakoval Marki.

Josh zatnul svaly a připravil se na neodvratný úder. Co nejvíc bolesti musíš prostě vstřebat do sebe a rozložit, připomněl si. Nikdy nespolupracuj, dokud opravdu nemusíš. Z tohohle se dostaneš jedině, když si udržíš sílu a sebedůvěru.

Tentokrát přistála bota doprostřed jeho zad. Síla úderu s ním mohutně trhla. A přestože se bránil, nedokázal zadržet pohyb vlastního těla rovnou na prostěradlo. Mark přiskočil, ve vteřině ho převázal provazem, ten chytil stanovým kolíkem a přibil jej do země. A jsem v pasti, uvědomil si Josh. A šťáva může začít proudit každou minutu.

„Dej tam pětku,“ zvolal Flatner směrem ven z jámy.

Josh sebral síly. Do nohou mu začaly dloubat první záškuby proudu. Následovaly ataky do ramenou. Po pár vteřinách už sebou trhalo celé tělo. Cítil, jak mu to jede páteří a nejhůř byly pak zasaženy nervy na periférii těla: Měl pocit, jako by mu jedním rázem vzplanuly konečky všech prstů.

Odněkud cítil, jak se něco pálí. Moje košile? Moje kůže? Těžko říct.

Někde v Joshových útrobách se zrodil výkřik, projel mu hrdlem a vylétl skrz rty ven. Ukaž, že to bolí, to nevadí, řekl si, i strach můžeš ukázat. Tady jde o přežití, tady není proč machrovat.

„Zastav!“ zavolal nahoru Flatner.

Joshovým tělem trhla poslední elektrická vlna a pak odezněla. Ochable a bez dechu ležel na zemi. Vlhkost prostěradla mu prosakovala do kůže a celé tělo ho proto svědilo. Z látky vycházely výpary, které se mísily se zápachem v jámě, který byl už tak dost k nesnesení. Kdesi v hrdle cítil Josh nutkání zvracet, dokázal je však zarazit.

„Tak tohle byla zkouška, krasavče,“ řekl Flatner. „To se dá přirovnat k takové menší nehodě. Znáš to, ne? Jako když vyměňuješ žárovku a nedáš si bacha, že jo?“ Sklonil se až k Joshovi a konečky vousů ho pošimral po tváři. „A teď mi to řekni.“

Můžeš je prosit, vyjednávat, můžeš žadonit, pomyslel si Josh, ale dokud jim nedáš, co chtějí, tak tě nenechají na pokoji.

„Já nic nevím.“

Joshe překvapilo, jak slabě teď jeho hlas zněl. Jako kdyby to z něho vytřáslo všechnu osobitost i elán. Jazyk měl vyprahlý žízní a vlastně v celém těle se, jak cítil, začaly projevovat příznaky dehydratace, což je jedním z typických příznaků elektrických šoků.

„Tohle jsem slyšet nechtěl, Joshi,“ řekl Flatner, „tohle jsem slyšet nechtěl.“

Pauza. Josh se snažil odhadnout, jak dlouhá, a počítal vteřiny: Šest, možná sedm. Kratičká přestávka – je třeba ji využít pro nabrání sil před další vlnou.

„Smažíme!“ křikl Flatner.

Vlna elektřiny se Joshovi vrhla do těla. Cítil, jak se mu tělo zazmítalo v divoké křeči. Teď už nerozeznával, odkud bolest přichází a kudy vyúsťuje, teď se mu zdálo, jako kdyby byl napaden každičký nerv v jeho těle, a všechny ve stejný okamžik.

„Ne,“ řval, „prosím, ne!“

Vyřvi tu bolest, řekl si, musíš to vyřvat. Všechno to musí z tebe pryč.

„Zastav!“ křikl Flatner.

Proud vymizel a Josh opět ucítil nesmírnou ochablost a neživost v celém těle. Zdálo se mu, jako kdyby ztratil všechnu krev. „Tak, krasavče, a teď k věci,“ řekl Flatner, „kde je ten kluk?“

„Poslouchej, musíš mi věřit,“ sípal Josh zdrsnělým hlasem, „já nevím. Možná jsem s ním něco měl, ale teď o tom nic nevím. Tím proudem mě přinutíte, abych vám řekl všechno, co vím. Jenomže kde je ten kluk, to já nevím.“

„Hraješ vo čas, na to se vyser, krasavče. Já nejsem vůl, víš?“

„Já sakra vo čas nehraju, já to prostě nevím.“

Joshovi se třásly ruce jako dva lístky ve víru vichřice. To není ze strachu, řekl si, to je z těch šoků, po něčem takovém není taková věc nic divného.

Teď to bude zase o moc horší, pomyslel si s jistotou.

„Smažíme!“ pokynul Flatner.

Další vlna. Josh cítil, jako by dostal úder z vlastního nitra, protože bolest explodovala naráz do celého těla. Zavřel oči a usilovně se snažil myslet na to, jak byl naposledy s Kate, jak leželi spolu, jak její ruce běhaly po jeho kůži, a představoval si, jak z něho Kate svými rty vysává bolest ven. Cokoliv, řekl si. Cokoliv, co tě v myšlenkách dostane někam do lepší situace.

„Tak co, budeš zpívat, krasavče?“ optal se Flatner, „nebo chceš, abych tě ještě trochu obměkčil? Vytáhni už ten jazyk a povídej, nestyď se.“

„Já nevím, říkám, že nevím.“

Flatner se otočil a už šplhal po provazovém žebříku. Jeho obrovské tělo napjalo žebřík až na doraz a Flatner teď pomalu ručkoval. „Ty nejseš zrovna slabej, Joshi Hardingu, to ti povím. Ty seš kurva zabejčenej jak vůl. Ale zlomíš se, slyšíš? Zlomíš se, kurvafix. Protože žádnej chlap nemůže vydržet to peklo, který tě teď čeká.“

Plech ve vstupu do jámy byl zatažen a Josh byl znovu obklopen úplnou tmou. Mokré elektrizační prostěradlo spolu s potem, kterým byl zalit, ho stále udržovaly v nepříjemném vlhku.

Klid, teď klid, poručil si. Ať si tělo odpočine. Uvolni se a zkus usnout. Tohle přežiješ jedině, když si odpočineš.

Josh zavřel oči. Pořád měl strach z rozsahu škod, které dokázalo tohle zacházení udělat s jeho tělem. I kdyby to přežil, zbývá ještě otázka, jestli se kdy úplně uzdraví. Elektrické šoky mu jistě vypálily do kůže své stopy, ale to se zahojí. Horší by bylo, jestli ty šoky zanechají trvalé následky v jeho nervovém systému. Z toho měl obavy.

Pak ho mysl začala unášet jinam. Myslel na Madge a potom na Kate, ale nějak to nepomáhalo, jak zjistil. Madge je mrtvá, asi ji zabil právě Flatner, a Kate – kdoví, co je s ní, klidně může být už taky po smrti.

Kdo sakrafix jsem? Jak a čím budu žít, i kdybych se odsud dostal ven?

Záškub bolesti. Joshovo tělo se instinktivně nadzdvihlo, až mu praskalo v podrážděných kostech. Bolest odezněla a Josh padl zpět na vlhké prostěradlo. Po tváři se mu začaly koulet slzy utrpení a napětí. Jámu zaplnil krutý zvuk a Joshovi z toho začlo až krvácet v uších. Neutralizační opasek, došlo mu. Nechali mě tady ve tmě s tím, že mi čas od času pustí z toho opasku do těla bolest a decibely zároveň.

Snažil se vzpomenout na další poučky, které by měl mít v paměti z kurzu, jak přežít mučení. Málokdy je lidský rozum tak důmyslný, jako když vynalézá nové způsoby krutosti. Brožury o protimučícím tréninku měly ostatně snad stovky dílů. Přesto však byly ty nejefektivnější techniky spjaté s psychikou, nikoli s fyzickým týráním. Spánková deprivace, sexuální zneužívání, občasné či časté výprasky – to všechno do toho arzenálu přirozeně patřilo, pročež voják byl v kurzu připravován k tomu, aby dokázal vydržet pořádnou dávku fyzické bolesti. Nakonec však i ti nejsrdnatější podléhaly mukám psychickým.

Neexistuje lepší způsob psychického mučení, než je využití momentu překvapení. Například stačí zavázat chlapíkovi oči a pak ho strčit se schodů, takže při pádu nevidí, kam letí. Jindy přivázali oběť k židli a pak ji bez upozornění třískli zezadu. Neutralizační pás byl vlastně jakýmsi vylepšením starších, právě popsaných technik.

S tímhle pásem prostě neusnu, neodpočinu si, nemůžu ztratit sebekontrolu ani na okamžik.

Josh se obrátil na prostěradle a zaregistroval, že plechová zástěna se rozevírá, protože do jámy vpadly sluneční paprsky. Provazový žebřík zasvištěl po stěně a pár těžkých černých bot zahájil svůj zlověstný sestup.

Další den v pekle.

„Snídaně, krasavče,“ křikl Flatner.

Josh se rozkašlal. Jestli v noci vůbec na chvíli usnul, nemohl s jistotou tvrdit. Možná že dohromady to dělalo pár minut, co se mohl vyčerpaně propadat do beztak vynervovaného ticha, ale zbytek? To se ani nedá popsat.

Neutralizační pás byl totiž za posledních dvanáct hodin v provozu nejmíň tucetkrát. Byly to krátké, ale vždy ostré útoky, při kterých měl Josh pocit, že je podroben stovkám ohromujících úderů do všech částí těla najednou. Celé tělo měl napuchlé a zduřelé do poslední žilky. Z krví podlitých očí mu proudila bezbarvá tekutina. Žaludek se mu otřásal hlady. A navíc se mu ten hladový žaludek každou chvíli nebezpečně zvedal z toho pachu moči, který v jámě vévodil.

„Tak jak je dneska, krasavče?“ zeptal se Flatner, „už je ti trošku víc do řeči?“

„Musím se najíst,“ opáčil Josh.

„Najíst?“ zasmál se Flatner, až se vzduch v jámě rozezněl do ozvěny. „Hovno, chlape, to sis měl zavolat na recepci.“

„Musím jíst a pít,“ opakoval Josh. „Jestli něco brzo nedostanu, tak sakra umřu.“

Při mluvení ho hrozně pálilo v hrdle. Naběhly mu mandle a opuchl jazyk. Za každé slovo platil další bolestí.

„Jojo, člověče, teď jsi mi brnkl na nejhlubší city.“

„Ty vole blbej,“ sípal Josh naštvaně, „k čemu ti budu mrtvej, nevíš? Nebo víš?“

„Hele, krasavče, a co s tebou, když nemluvíš?“ opáčil Flatner, „Nic nám nepovídáš, tak uznej, že jestli tady budeš ležet mrtvej, rozdíl v tom nebude. Aspoň nebudu muset celej den poslouchat to zatracený kňučení.“

„Poslouchej mě,“ řekl Josh, „já ti říkám, že si nic nepamatuju. Potřebuju léčbu a pomoc. Zařiď to, vrať mi paměť – a já přísahám, že ti pak pomůžu.“

Flatner se uchechtl: „Pěkně blbě se vykrucuješ, Hardingu,“, odpověděl, „hele, na tyhle hovadiny ti neskočím, já blbej nejsem.“

„Říkám ti, že potřebuju pomoc. Jestli vím, kde Luke je, tak ti to řeknu. Co z toho mám, z nějakýho pitomýho kluka?“

„Řekneš?“

„Jasně že jo,“ odtušil Josh, „dej mi najíst a napít, a nech mě, ať si odpočinu. Vrať mi mou paměť a já ti řeknu úplně všechno, co budeš chtít.“

Joshův žaludek se prohnul pod pořádnou ranou pěstí. Josh už měl tak znecitlivělou pokožku, že úder téměř necítil, ten však v něm vyvolal záchvat kašle, protože mu hrdlem až ke kořeni jazyka vyjela z prázdného žaludku žluč.

„Ty kurva potřebuješ další dávku bolesti, krasavce, a hotovo. Já tě posmažím tak, až v tobě zůstane jenom špetka života. A pak mi to povíš.“

Tak jinak, řekl si Josh v duchu, musíš zmáčknout každý knoflík, dokud něco nezabere. „Já vím, pro koho pracuješ.“

Flatner se zarazil. „Já pracuju pro sebe, krasavče, jasný?“

„Pracuješ pro Edwarda Portera, šéfa Porter-Bellu. Ten ti platí za to, že mě tady mučíš.“

„Vážně?“ reagoval Flatner pobaveným tónem, „holt vždycky se najde někdo, kdo zaplatí za cokoliv.“

„Pár lidí o tom ví. Když se mi něco stane, stopy povedou až k Porterovi – a odtud až k tobě.

Flatner se rozřehtal, načež dal Joshovi takovou facku přes celou tvář, že mu málem vykloubil čelist.“

„Co se ti stane, krasavče, to nikdo nikomu nikam říkat nepůjde. Za první neexistuješ. A za druhý, až to s tebou tady vyřešíme, tak ani supi nepoznají, žes byl původně člověk.“

Josh se obrátil. Snažil se najít v paměti nějaká slova nebo vzpomínky, cokoliv, s čím by se dokázal přenést přes příští tucet nebo kolik hodin. Umírající muži většinou pláčou pro své matky, slyšel, jak je v bitvách volají, když jim kulka přetrhla zbytek života. Jenže já ani nevím, kdo vlastně moje matka je – nebo byla. A jestli je živá, nebo mrtvá.

Žiju jenom pro dvě věci: Abych zjistil, kdo je zodpovědný za to, co se mi v posledních pár týdnech přihodilo – a pak, abych jim mohl vytřísknout z bídných hlav jejich stupidní mozky.

Josh se snažil zabořit hlavu do ztvrdlé hlíny, aby v tom zoufalství jakkoliv vzdálil od svého sluchu to strašlivé ječeni. Decibely nad ním řvaly tak, že se nedalo na nic myslet. Každých pár vteřin mu tělem projel další elektrický impulz ze zlořečeného opasku. Trhl sebou a jak mu proud projížděl páteří, škubal celým tělem, přičemž všechny jeho tepny se ocitaly ve stavu jakoby těsně před explozí.

Pak to přestalo. Joshse zhroutil a ztěžka popadal dech. V jámě nadále panoval zatuchlý zápach a cirkulace vzduchu byla nulová. Už tu ležel nejmíň dvě noci a sám přiživoval zatuchlinu jámy vlastní močí a potem.

Strach, uvědomil si Josh. To je tu cítit ze všeho nejvíc.

Flatner byl dole v jámě zase už dvakrát po sobě a připínal elektrody k prostěradlu se zlomyslným potěšením. Pokaždé přitom častoval Joshe nejmíň půlhodinovým přívalem brutálního fyzického i psychického násilí, pořádné dávky proudu byly střídány bitím a urážením. A pokaždé reagoval Josh zuřivým odpíráním.

On mi nevěří. Než mu dojde, co a jak, bude po mně.

Josh začal dloubat prsty do hlíny. Nedalo se říct, kdy byla jáma asi tak vyhloubena. V této části pustiny nepršelo dobrých pět let – a ta jáma tu musí být nejmíň zrovna tak dlouho. Škrábal prsty do ztvrdlé půdy. Třeba tam je něco zahrabané, přemítal Josh – nějaký nástroj, který se dá použít jako zbraň. Nebo kousíček nějaké rostliny, kořínek, co bych mohl sníst. Nebo trochu vlhka, o co bych mohl svlažit vyschlé rty.

Zlomil si nehet, ale bolest nevnímal, vždyť ve srovnání s tím, čím právě prošel, to byla malichernost. Hrabal dál a dostal se do hloubky jednoho palce – pak dalšího. Nic. Je to k ničemu, uvědomil si a otočil se na prostěradle. Provazy, kterými byl sešněrován, se mu zadíraly do kůže.

Za minutu začne znovu řádit opasek – v okamžiku, když to budu čekat nejmíň, pomyslel si s jistotou. Flatner zase sleze, bude vyhrožovat ještě víc, přijdou další šoky a další rány pěstí. Jinak už nic. Jenom temnota a bolest.

Zlomili mě. Ten mizera si toho ale ještě nevšiml.

Někde nad sebou zaslechl Josh nějaké zaškrábání. Jeden z plátů byl odsunut. Srdce mu zamřelo a opustily ho poslední zbytky sebevědomí. Flatner, pomyslel si, a s ním další nářez.

Josh vzhlédl a všiml si, že namísto provazového žebříku teď vklouzl do jámy obyčejný provaz a za ním zírala dolů jakási postava. To není Flatner, došlo Joshovi. Ani Mark to není. Snad jsou už unavení. Možná si mě teď vezme do parády družstvo B.

Muž neslyšně, s kočičí mrštností sešplhal na dno jámy. Vrhl na Joshe pohled, v němž se mísil soucit se zvědavostí. A už ho Josh viděl jasně. Měl na sobě černé džíny, černé tričko a přes spodní polovinu obličeje měl uvázaný černý šátek. Jestli se tím chtěl chránit před hmyzem nebo skrýt tvář, nebylo Joshovi jasné. Viděl jen jeho hnědé oči, zářící v šeru.

To není motorkář, pomyslel si Josh. Kdo to sakra je, tohle není motorkář.

„Kdo jsi?“ zachraptěl Josh na neznámého.

Muž neodpověděl, jen přešel blíž k Joshovi a ten zaregistroval v jeho levačce zahnutou linii ocelové čepele s dřevěnou rukojetí vykládanou slonovinou. Čepel se zaleskla. Josh sebou instinktivně trhl ve snaze uchránit se před nožem – už si představoval, jak mu proniká do masa. Řezání ne, blesklo mu hlavou. Slyšel, že mučitelé jsou schopni řezat do lidí až k vnitřnostem. Panebože, to ne, prosím.

Jeden z provazů, kterými byl Josh svázán, se rozlétl. Pak další. Josh se mohl konečně lépe nadechnout. Čepel byla ostrá jako břitva, provazy nekladly téměř žádný odpor. Josh cítil, jak se mu jedna po druhé uvolňují dosud uvězněné končetiny.

„Kdo jsi?“ opakoval, tentokrát hlasitěji.

„Buď úplně zticha,“ řekl muž téměř neslyšně, „chci ti pomoct.“

Na chviličku Josh nabyl dojmu, že se mu to zdá. Asi halucinace. Věděl, že to se obětem mučení taky stává. Vědomí jim zalije bolest a zoufalství, takže oběti pak podléhají extatickým stavům, v nichž upřímně věří, že je někdo přišel zachránit. Josh zavřel oči a usilovně se snažil přijít k vědomí. Cítil ale, jak se provazy opravdu uvolňují a taky cítil, jak ho teď ten muž válí po špinavé podlaze.

To není halucinace, řekl si. To se sakra fakt děje.

Otevřel oči dokořán. Teď už nebyl nikde ničím svázán. Pomalu si sedl. Tělo měl ochablé. Cítil se vysláblejší než kdykoli předtím. Svaly jen neochotně poslouchaly jeho příkazy, takže Josh se opět začal strachovat, jestli mu ty dva dny trvající dávky elektrického proudu nezpůsobily nějaké trvalé nervové poškození.

„Můžeš se postavit?“ zašeptal muž.

Josh se snažil dostat na nohy. Zdálo se mu, jako by z nich někdo vyoperoval kosti. Ani kolena neměla žádnou soudržnou vůli, takže to vypadalo, že se nepostaví. Muž ho podepřel vlastním tělem a pomohl mu vstát. Josh na něm visel jako v záchranném kruhu uprostřed rozbouřeného moře. Pomalu se šouraly po dně jámy až ke zdi, na níž se houpal provaz.

Kdo to hergot může být? uvažoval Josh, a co tady vlastně pohledává?

„Dokážeš se vyšplhat?“

Dyť sotva stojím, ty chytrej, pomyslel si Josh. Ale když jde o to, dostat se z tohohle pekla, tak sakra vylezu třeba i na Eiffelovku.

„Nevím,“ odvětil, „zkusím to.“

„Budu pod tebou, pomůžu ti nahoru.“

Josh se chopil lana. Měl za to, že už v životě vyšplhal po milionu lan a že tenhle má nakonec jenom dvanáct stop; kromě toho je ta zeď hliněná, takže se může zachytávat výstupků. Zkrátka by to nemělo být těžší než vyšlapat obyčejné schodiště. Jenomže za dva dny mučení mám úplně rozhašený tělo.

Chopil se pravačkou lana, pak přeručkoval. Byl hrozně slabý a ochablý, takže musel sebrat veškerou sílu i soustředění, aby mohl zpevnit úchop a začít šplhat nahoru. Při odrazu se mu podlomily nohy a kosti měl jako rozlámané. To zvládneš, řekl si tiše. Dej do toho všechno a seš volnej.

Zezdola Joshe účinně podepíral jeho zachránce a snažil se odlehčit jeho váze. Josh pořádně stiskl lano a přeručkoval. A znovu. Po kouskách. Už jenom dvě stopy nad ním zelo ústí jámy. Zapřel se na společníkových ramenou, aby se o pár centimetrů posunul výš.

Třeba ho poslala Kate, pomyslel si Josh. Možná je to jeden z těch dobrovolných horalů, co se s nimi kamarádí Marshall.

A teď dosáhl rukou za okraj jámy, a zaryl se do něj prsty. Za ním už šplhal po laně záhadný muž, čímž nadále podepíral Joshovu váhu svými rameny. Na svou štíhlost měl tak dvojnásobnou sílu, než jaká se u něho dala předpokládat. Josh pevně svíral okraj jámy a sunul se výš. Už nad sebou uviděl noční nebe. Posunul se o dalších pár inchů a očima už se skoro dostával nad úroveň ústí jámy. Ještě jeden poryv, řekl si, a jsem volný.

Co bude, až vyleze z jámy ven, o tom ovšem Josh momentálně neuvažoval a neměl tušení. Nakonec, neví ani, kde je ta jáma vůbec situovaná. Předpokládal, že někde v táboře motorkářů, ale jistotu samozřejmě neměl. Pokud tady někdo venku hlídkoval, mohl Josh počítat s tím, že dostane hned kulku do hlavy.

Tak to riskneme. Když mě v příštím okamžiku skolí kulka, bude to v dané situaci spíš vysvobození, tak co.

Rozhlédl se do stran. S posledním úsilím zmučených svalů se převalil přes ústí jámy a ze rtů se mu vylinulo tiché zavrčení. Jáma byla vyhloubena asi padesát metrů od hlavního tábora. Pozoroval jeho stany, boudy a nablýskané chromované motorky zaparkované stranou, ale žádné známky života. Podle pozice Měsíce na nebi mohly být tak tři nebo čtyři hodiny, čili ta nejhlubší noc. Asi deset metrů od jámy ležela tváří k zemi postava s nožem v zádech. Kolem rány se na zemi černala kaluž krve.

Noční hlídka, řekl si Josh. Vedle hlídky ležel panel s tlačítkem k aktivaci neutralizačního pásu.

„Dělej,“ zašeptal muž za ním, „nemáme moc času.“

Ten přízvuk, pomyslel si Josh. Není snad zrovna anglický, ale nezní to ani moc americky. Nedokážu ho lokalizovat.

Josh se vyškrábal nahoru a v okamžiku ležel vedle něho i záhadný muž. „Támhle,“ ukázal, „za tím balvanem na nás čeká kůň. Dojdeš tam?“

Josh přikývl. Abych se odsud dostal pryč, jsem ochoten pochodovat třeba holými chodidly přes záhony žiletek.

Postavil se na nohy. Když potřebuješ sílu, vždycky ji v sobě nakonec sebereš, uvědomil si, když se pustil do běhu ke skalisku, vzdálenému asi dvě stě metrů. Někdy je energie zahrabaná tak hluboko, že o její existenci ani nevíš, ale když se k ní prokopeš, dokážeš přežít.

Při běhu se Josh neohlížel, jen uháněl kupředu, bolest nebolest. Plíce mu téměř vypovídaly službu, ale ani na to nebral zřetel. Po boku mu běžel záhadný muž. Ještě něco přes padesát metrů, řekl si. Pak jsi v suchu.

Za skaliskem zahlédl elegantního šedého hřebce, hnědě grošovaného. O koních toho Josh moc nevěděl, ale u tohohle poznal na první pohled, že je to kůň dostihový. Kůň byl přivázán za uzdu ke kmeni stromu a lenošně žvýkal trávu, rostoucí sporadicky mezi kameny.

Lepší dopravní prostředek k úniku skrz okolní terén bys nenašel.

„Vylez,“ vybídl ho muž, „nebude to moc pohodlná, ale zato hodně rychlá jízda.“

Jedním svižným a zkušeným výskokem se muž vyhoupl koni na hřbet. Já ho znám, pomyslel si Josh. Odněkud. Kůň neměl sedlo, jenom deku přehozenou přes hřbet. Ani třmeny tu nebyly, jen kožená uzda a opratě.

Muž popadl Joshe za paži a pomohl mu vylézt na koně, což Joshovi opět připomněl, jak podivuhodně mnoho síly je vloženo do poměrně útlé tělesné schránky Vyškrábal se na koně a obkročmo se na něm usadil, pevně svíraje ramena neznámého.

„Pevně se drž,“ zašeptal muž a svižně udeřil koně patami do boků, aby ho pobídl k pohybu. A už se jelo. Josh se chytil ještě pevněji a snažil se přizpůsobit rytmu rychlého cvalu. Když se ohlédl a spatřil, jak se tábor motorkářů ztrácí v dáli, zalila mu nitro vlna adrenalinu.

Já se vrátím, slíbil si v ten okamžik. A až odtamtud znovu odejdu, budu mít ruce celé umazané od vaší krve.

Grošák se řítil otevřenou krajinou. Josh nerozpoznával, kudy vlastně jedou. Jen se pevně držel a byl rád, že zase může dýchat čerstvý vzduch. Takže měl teď za sebou příšernou nakládačku, navíc ho sžíral hlad a žízeň, ale pevně věřil, že už tento útěk ze zlořečeného místa znamená, že to asi přežije. Říkal si: Teď nejde o nic jiného, teď jde jenom o přežití.

Kůň běžel spolehlivým, jistým krokem a neznámý ho kočíroval skrz pahorkatinu se suverenitou zkušeného jezdce. Směřovali k severu, jak si Josh uvědomil – směrem k srdci Arizony. Párkrát se Josh ohlédl dozadu a s uspokojením konstatoval, že je nikdo nepronásleduje. I kdyby motorkáři zrovna teď našli mrtvolu noční hlídky, nemohli ještě stihnout vypravit na cestu stíhací družinu. Hřebec přitom neustále zvětšoval vzdálenost od tábora a navíc běžel terénem, na kterém by toho motorka asi moc nesvedla.

Můj zachránce je fakt rychlík, pomyslel si Josh, což je bez třmenů docela obdivuhodné.

Náhle cosi blesklo Joshovi hlavou: Bez třmenů?

Zvíře pod nimi zařehtalo, protože neznámý trhl opratí, a zastavilo se.

„Tady,“ řekl a ukázal na temnou vodní hladinu mezi skalami, „potřebuje pít. A ty už teprv.“

Kůň už ponořil čumák do studánky a pořádně si nalokal vody. Josh mu s obtížemi slezl s hřbetu a snažil se nedopadnout na zem příliš zprudka. Vratce se odpotácel k vodě. Třásly se mu nohy a musel zapojit veškeré úsilí, aby při chůzi držel směr. Pomaličku poklekl. Žízeň v něm přímo burácela, ale Josh věděl, že po dvou dnech bez vody si musí dávat pozor, protože příliš rychle se nalokat příliš velkého množství vody – to by teď bylo přímo nebezpečné. Jenom pár doušků.

Neznámý stál nad ním. „Pij, pij,“ pobízel ho, „to ti udělá dobře.“

Josh ponořil do vody ruku a pocítil osvěživý chlad. Zdvihl ruku a chrstl si vodu na tvář. Stékající kapky si setřel prsty ke rtům. Na jejich popraskanou, vyprahlou pokožku působila tekutina přímo bodavě. Pozvolna si slízával vodu z dlaní a přitom si nechal stéct pár kapek i do úst.

Točila se mu hlava, byl dezorientovaný. Připomněl si, že vlastně dva dny a dvě noci v podstatě nespal.

Kůň už dopil, zdvihl hlavu od vodního zdroje a pustil se do přežvýkávání jakéhosi plevele. Bez třmenů, vrátil se Josh ke své myšlence. Proč mě to tolik moc zaujalo?

Josh vzhlédl k neznámému, který pevně svíral koženou otěž koňské uzdy. Ještě i teď měl přes půlku obličeje uvázán ten černý šátek, který znemožňoval rozeznat jeho rysy.

Josh polku další doušek vody a sledoval, jak mu studená tekutina sjíždí do útrob a agresivně působí na nervy potrhané elektrickými šoky, takže se třásl po celém těle. Kde se muži učí jezdit na koních bez třmenů? V Arábii. Josh se sklonil nad studánku a v měsíčním světle zíral na vlastní zrcadlový obraz. Muže, který stál nad ním, viděl ve vodním zrcadle jen taktak. Sám vypadal v souladu s okolnostmi: Vousy měl o těch pár dnů povyrostlejší a rozcuchané vlasy byly napuštěné potem a krví. Měl sinalou tvář, odshora dolů plnou škrábanců. Ale nejvíc ze všeho Joshe vyděsily jeho vlastní oči. Zíraly z tváře vystrašeným pohledem lovené zvěře.

Teď se tvář neznámého zaleskla v jezírku mnohem znatelněji. Já už jsem tě viděl, opakoval si Josh. To je přece ten muž, který se ubytoval v Motelu 6, ten, kdo o sobě tvrdil, že je Ital, ten, jehož tvář mi Madge ukázala na fotce.

Ty nejsi Ital. Ty patříš k Al Kajdě.

Josh se otočil a pohlédl muži do tváře. Pokusil se o úsměv, ale na to měl příliš popraskané, znehybnělé rty. „Dík za záchranu.“

Muž pozdvihl paži: „Brzo už mi děkovat nebudeš,“ odpověděl.

A ruka dopadla rovnou na Joshovu tvář. Znovu ho ovládla závrať. Celý se zakymácel a vzápětí třískl obličejem rovnou do studené vody.

Sedmnáct

Sobota 13. června, odpoledne

Josh ucítil, jak mu do tváře pere slunce. Otevřel oči a uviděl, že se nemýlí: Sluneční svit k němu proudil otevřeným oknem. Pořádně zamrkal a rozhlédl se. Bílá místnost. Bílá postel. Bílé povlečení. A on sám tu leží v bílém županu.

Proboha, kde to jsem teď? Snad v nemocnici?

Prudce se vzpřímil na posteli a pocítil přitom, jak ho bolí celé tělo. Chvilku mu trvalo, než dal dohromady myšlenky. Jmenuj u se Josh Harding, řekl si. Jsem britský voják. A zrovna teď jsem v nějakým vážným průserů.

Vzpomínky se mu začaly proudem vracet a mysl se mu začala zaplňovat stovkami bitů nejrůznějších informací zároveň. Zajali ho motorkáři. Byl zachráněn. Ale jeho zachráncem je – tím si byl Josh jist – agent Al Kajdy.

Kdepak, to nebyla záchrana. Jen mě z jednoho vězení šoupli do druhýho.

Josh začal pomalu hodnotit rozsah všech pošramocení, které utrpěl během posledních dvou dnů. Od Flatnera měl po těle hromadu tržných ran a modřin, což však rozhodně nevypadalo na trvalé následky. Největší škody způsobily elektrické šoky. Bití mu totiž podle všeho nezpůsobilo žádná vnitřní zranění, ale pokud jde o nervový systém… Ten by se mohl dát do pořádku buď během několika dnů, nebo třeba už nikdy.

Na vězení to teda rozhodně nevypadá, konstatoval Josh, když se rozhlížel po pokoji. Bylo tu čisto a světlo a u postele stála sklenice vody. V rohu na prostém dřevěném stojanu trůnila televize.

Josh nebyl ani ničím připoután, nikde žádné řetězy, žádná želízka ani mříže. To všechno ale ještě neznamená, že jsi volný. Nejhorší žalář se nikdy žaláři nepodobá.

„Dobrý odpoledne, už se cítíš líp?“

Josh vzhlédl. Nad ním stál muž, který ho v noci zachránil. Měl na sobě béžové pláťáky a tmavomodré tričko s límcem. Vlasy mu mírně prokvétaly do šedi. Na tváři už neměl ten černý šátek. Jeho odhalený obličej působil neústupným, drsným a energickým dojmem. Na jeho tvářích byly patrné jizvy po dřívějších zraněních. Byla to tvář muže, který strávil většinu života v boji.

Já už jsem tě viděl, prolétlo Joshovi opět hlavou. Ale nejenom na té fotce, kterou mi ukázala Madge.

„Ani nevím,“ odvětil Josh, „aby bylo jasný, jak moc jsem zraněnej, na to bude ještě potřeba pár dní.“

Do místnosti vstoupila žena, celá v bílém: Měla bílou blůzu, bílé legíny, bílé rukavice a bílé boty. A přes tvář měla bílou roušku. Jediné, co Josh z jejího těla viděl, byly temně hnědé oči a černé vlasy. V jedné ruce nesla lavor s vodou a ve druhé vatu s lahvičkou dezinfekce.

„Musíme ta zranění ošetřit,“ řekl muž.

Žena neřekla nic. Naklonila se a odhrnula na Joshovi pokrývku. Kromě nových boxerek byl Josh úplně nahý. Žena namočila vatu do vody a pak ji přitiskla k ústí lahvičky s dezinfekcí. Pustila se do čištění ran a ošetřování modřin. Začala na krku. Josh přitom cítil na kůži píchání a pálení, žena se ho však přitom dotýkala s největší ohleduplností.

„Co tady dělám?“ zeptal se Josh.

Muž mu položil prst na rty: „Ticho,“ řekl, „potřebuješ nabrat síly.“

„Rád bych věděl, kde to jsem.“

„Ne, ticho,“ opakoval muž. Usmál se a zapnul televizi: „Zatím se dívej. A odpočívej. Musíš znovu zesílit.“

Josh se skácel opět naznak. Nic nenasvědčovalo tomu, že by ho zde někdo hodlal držet násilím, ostatně muž nebyl podle všeho ozbrojen a ani zvenku nebylo slyšet žádné hlasy strážných. Na druhé straně bylo přece jasné, že si ve svém stavu nemůže dovolit jenom tak se sebrat a někam odtud odkráčet. Jsou případy, kdy není vůbec nutné stavět někam žalářníky. Nejpevnější řetězy jsou ty, které není vidět.

V televizi běžela předpověď počasí na stanici CNN. Arizonu, jak Josh zaznamenal, čekal další jasný a slunečný den. No, aspoň mě podle všeho nevyvezli pryč ze země.

„A nyní nejžhavější zpráva dne,“ spustil hned po počasí hlasatel zpráv, „došlo k dalšímu monstróznímu útoku na elektrickou síť. Po krátké přestávce se vrátíme s podrobnostmi.“

Josh zíral na obrazovku. V místech, kam kladla jeho ošetřovatelka vatu s dezinfekcí, cítil stále bodáni: Bylo to podle všeho jedno z těch míst, kam ho pořádně třískl Flatner.

Zprávy naskočily hned po reklamě na psí žrádlo. Tři hodiny, všiml si Josh. To tedy spal dost dlouho. „Nejžhavější zpráva dne: Došlo k dalším útokům na elektrickou síť, tentokrát ve Velké Británii,“ začal hlasatel, „přesně v devět hodin ráno místního času došlo k blackoutu ve čtyřech britských městech. Zasaženy byly Liverpool, Harrogate, Peterborough a Exeter. V každém z těchto měst vypadl proud těsně po deváté a blackout trval přesně jednu hodinu. Jakmile k tomu došlo, vypukl všude v zasažených místech všeobecný chaos, ostatně stejně jako ve všech předchozích případech. Školy a nemocnice musely být zavřeny, doprava se zastavila, továrny a úřady se vyprázdnily. V Liverpoolu došlo dokonce k rabování poté, co se rozzuřený dav vrhl na jedno nákupní středisko. Ani v této chvíli, kdy už od blackoutu uplynulo téměř deset hodin, nemá policie situaci plně pod kontrolou.“

Luke, blesklo Joshovi hlavou. Takže se pořád někde skrývá. A znovu zasahuje.

„Vzrůstají spekulace, že blackouty, které začaly před několika měsíci útokem na tři metropole, jsou dílem teroristů, přičemž odpovědnost je připisována Al Kajdě,“ pokračoval hlasatel. „Odborníci na elektrické systémy potvrzují s jistotou, že současné výpadky tolika sítí v tolika rozdílných městech prostě nemohou být v žádném případě vysvětleny jako shoda okolností. Vzhledem k tomu, že vedle Spojených států se terčem útoků stává právě Velká Británie, nejbližší spojenec USA ve válce proti terorismu, jen posiluje předpoklady, že blackouty jsou součástí teroristické kampaně vedené proti Západu.

Dnes odpoledne vystoupil ministerský předseda Tony Blair s prohlášením, že tváří v tvář těmto útokům Británie neustoupí a že rozhořčení nad útoky jen ospravedlňuje jeho rozhodnutí podpořit Spojené státy při invazi v Iráku. Vůdce liberálů Charles Kennedy však naopak prohlásil, že nyní by měla Británie své jednotky z Iráku stáhnout. Hned po následující přestávce se vrátíme s dalšími reakcemi na dnešní události.“

Najednou televize ztichla. Zvuk vypnul muž, stojící stále u Joshovy postele, a teď se na něho neznatelně usmál se slovy: „Tak vidíš, Joshi Hardingu, budeme mít dost o čem si povídat.“

Ošetřovatelka právě dokončovala svou práci na Joshově těle. Přitiskla mu na jednu z tržných ran poslední náplast, narovnala se a bez jediného slova vyplula z místnosti. Něco se přihodilo. Za zavřenými víčky se Joshovi začal odehrávat nejprve nejasný, jakoby rozostřený, ale postupně zaostřovaný obraz. Paměť.

Josh se usilovně začal soustřeďovat na obraz, který se před ním vznášel. Stál před kýmsi. Sám měl na sobě bílý háv a byl neoholený. Ten druhý byl starší muž v uniformě. A ten na něho, na Joshe, řval. A Josh řval taky. Do hajzlu, pomyslel si Josh, zase nic neslyším. Jak mám vědět, o čem se tam sakrafix hádáme?

Neotevíral oči. Vidí se, jak na toho v uniformě cosi křičí a pak vstává, snímá se zdi jakýsi obraz a trhá jej na kousky, které háže na podlahu.

Ale i když fotku vlastníma rukama roztrhal, Josh si včas všiml tváře, která na něm byla vyobrazená. Byla to tatáž tvář, jejíž nositel stál právě teď vedle jeho postele. Chálid Azim. Jeden z nejhledanějších členů Al Kajdy na světě.

„Já vím, kdo jsi,“ řekl Josh, když otevřel oči a jeho pohled se střetl s Azimovým.

„Jsem tvůj zachránce,“ odpověděl Azim.

„Jmenuješ se Chálid Azim.“

Azim přikývl: „To mám radost, že se ti už vrací paměť,“ řekl, „a v příštích pár hodinách to snad půjde ještě líp.“ Po krátké odmlce dodal: „Líp pro tebe i pro mě.“

„Onehdy jsem se tě snažil zabít,“ štěkl Josh, „a příště se mi to už sakra podaří.“

Azim se zasmál: „Ty nejsi zrovna málomluvnej, co? No, z toho si nic nedělej, ale k tomu, o čem si spolu promluvíme, ti bude stačit jenom pár slůvek, uvidíš.“

Přistoupil těsně k Joshovi a pokračoval: „Pár týdnů jsem tě stopoval, krok za krokem. Dokonce i to, jak tě střelili, jsem zdálky pozoroval. Až teprve když tě chytili ti pitomci na motorkách, mi začalo být jasný, že už musím zasáhnout. Oni by tě zabili – ať už by to udělali schválně, nebo bys jim umřel kvůli naprosté absenci jakékoliv péče. A to jsem nemohl dopustit. Proč? Protože jsem měl za to, že když tě budu sledovat, dovedeš mě tam, kam, jak víš, se potřebuju dostat.“ Azim se odmlčel a mimoděk si levačkou promnul bradu: „K Lukovi. Potřebuju vědět, kde je Luke.“

Otočil se a ukázal k televizní obrazovce: „Říkají tam, že ty útoky na elektrický systémy po světě organizuje Al Kajda. No, a já si říkám: Kéž by! Kéž by, říkám si.“ Odmlčel se. „Co myslíš, Joshi, to by bylo něco, kdyby tohle bylo v našich rukou. Kdyby stačilo zmáčknout tlačítko – a z naší vůle by se kdekoliv na světě, podle našeho uvážení – ponořilo všechno do tmy. Chaos, zmatek, výtržnosti, bezvládí. Pak by sme měli všechno v rukou, jenom párkrát ťuknout do klávesnice a hotovo. No, a tak to brzo bude, Joshi. Brzo to tak bude.“

Azim tleskl. Do místnosti opět vplula ošetřovatelka. Na podnosu nesla džbán pomerančového džusu, mísu s rozličným ovocem a talířem sendvičů. To všechno rozložila pečlivě k posteli. Josh pohlédl na jídlo s neskrývaným hladem. Už dva dny neměl v ústech ani drobek. Dokázal však zarazit své ruce a jídla se nedotkl.

A co když mě sakra chtějí nějak nadrogovat?

„Luke má ten software, že jo, Joshi?“ pokračoval Azim, „a ten my právě potřebujeme. A až ho budeme mít, pak budou ty blackouty už doopravdy dílem Al Kajdy, jak to už teď vyprávějí v televizi.“

„Já nevím, kde je,“ štěkl Josh, „a kdybych to věděl, tak bych ti to neřekl.“

Azim si z mísy s ovocem podal jablko a začal si s ním pohazovat v rukou jako s kriketovým míčkem. „Nevím, jestli sis toho, Joshi, všiml, protože jsi asi dostal tolik úderů do hlavy, že se možná nedokážeš plně soustředit. No, my jsme sledovali ten první útok. Jamestown – Orlando – Seattle – Harrison. To je dohromady Josh. No a teď sledujeme ten novej útok. Co říkali ve zprávách? Liverpool, Peterborough, Exeter a Harrogate. Vsadím se, že až si poslechneme zítřejší zprávy, dozvíme se, že mezi těmi blackouty byly nějaký miniaturní prodlevy. Podle mě to šlo v tomhle pořadí: Harrogate – Exeter – Liverpool – Peterborough.“

Azim kousl do jablka, na tváři se mu rozehrál mazaný úsměv a pak Azim pečlivě vyslovil následující hlásky: „J-O-S-H H-E-L-P.“ Potom dodal: „Já myslím, že se ti snaží něco říct, co myslíš?“

„Já nevím, co má hergot za lubem,“ opáčil Josh a úplně se přitom třásl hněvem, „a nakonec to vůbec není důležitý. Jestli mě chceš zabít, tak prosím. Ale nedostaneš ze mě nic.“

Azim se zasmál: „Jo jo, tuhle chvástavost SAS přímo zbožňuju,“ řekl, „to je takovej buldočí duch. To je koneckonců jedna z věcí, který si, pokud jde o britskou povahu, zasloužej obdiv. No ale poslouchej, ty se zlomíš. Všichni se zlomili. Za den za dva mě budeš úpěnlivě prosit, abych tě zabil. A v určité fázi tě z toho trápení opravdu vysvobodím. Ale ne dřív, dokud mi neřekneš, kde je ten kluk.“

„Tak to mě můžeš zabít hned teď,“ odsekl Josh, „udělej to a ušetříš čas – sobě i mně.“

Azim zdvihl z mísy druhé jablko a podával ho Joshovi: „Tumáš, jez.“

„Běž do hajzlu.“

Azim položil jablko na bílé bavlněné povlečení. „Jez,“ opakoval, „potřebujeme, aby ses zase dal dohromady, abys znovu zesílil. Proč? Protože silnej chlap bude cítit bolest víc než ochablá troska. A já chci, Joshi, abys tu bolest cítil. Chci, abys tu bolest cítil nepřetržitě, každou vteřinu.“

Na závěr přitiskl Azim hlaveň pistole k Joshovu spánku a ošetřovatelka mezitím strčila Joshovu levačku do želízek, které přicvakla k postranici postele. Další želízko přičlenilo k posteli jeho levou nohu. Postel samotná byla pevně zapuštěná do podlahy. Ať sebou teď Josh cukal sebevíc, nepohnul se víc než o nějaký ten palec. Vzápětí se ošetřovatelka vrátila se stříkačkou, kterou Joshovi neprodleně zapíchla hluboko do stehna, kam mu pak vtlačila průhlednou tekutinu přímo do krevního oběhu. Josh samozřejmě netušil, jestli je to sérum, jed nebo prostě uspávák – v každém případě však upadl během několika málo minut do hlubokého spánku.

Když se Josh probral ze spaní, neměl sebemenší tušení, jak dlouho vlastně spal – jestli pár hodin nebo snad celý den. Těžko říct. V místnosti byl nyní osamocen. Ze stropního lustru na něho dopadalo bledé světlo. Televize byla vypnutá. Přes zavřené dveře nedokázal Josh z chodby zaslechnout byť sebeslabší zvuk.

Vlastně ani nevím, v jakým baráku teď ležím.

Natáhl se namáhavě k míse na stolku a popadl z ní jablko – pravačkou, protože levou ruku měl želízky přikurtovanou k posteli. Azim má pravdu, souhlasil Josh, když kousl do jablka: Když znovu zesílím, budu cítit bolest rozhodně intenzivněji. Ale na druhé straně budu taky schopen déle ji snášet.

Josh se s chutí pustil do jídla. Naposledy jedl před dvěma, teď možná už před třemi dny a měl úplně prázdný žaludek. Věděl, že zrovna tak jako s pitím je to v takové situaci i s jídlem: Musel se držet na uzdě. Kdyby toho snědl moc nebo kdyby to do sebe házel moc rychle, určitě by se mu tak akorát udělalo zle. A podobnou nevolnost by jeho tělo nemuselo vydržet.

Ale případná bolest břicha, pomyslel si se smutným úsměvem, to by bylo podle všeho – ve srovnání s mou celkovou situací – vlastně to nejmenší.

Dveře se otevřely a do místnosti plíživě vstoupil Azim, který se na Joshe vyzývavě usmíval. Oni vědí, že jsem se probudil, došlo Joshovi. Rozhlédl se po místnosti, aby odhalil, kde jsou zde umístěny kamery, ale nic podezřelého nenašel. No dobře, ať je to jakkoliv, Azim ví, že už jsem vzhůru. Odněkud mě prostě pozorovat musel.

„Doufám, že se ti spalo dobře,“ pronesl Azim.

Josh neodpověděl. Za tu chvilku, než Azim vstoupil, se Joshovi znovu prohnaly hlavou lekce z mučení a jak je přežít. Teď to bude určitě něco jiného, než to, co zakusil pod Flatnerem a jeho smečkou. Bylo mu jasné, že tentokrát bude mít co do činění s těmi nejrafinovanějšími nuancemi psychického mučení.

„Dali jsme ti injekci,“ pokračoval Azim, „určenou právě k tomu, aby poněkud vyjasnila tvou mysl.“

Jasně, ta injekce, pomyslel si Josh, dostali do mě cosi, co nejspíš napomáhá obnově paměti. Chtějí, abych si všechno znovu vybavil – jedině tak ze mě dostanou, co chtějí.

Nejhorší na tom bylo, že to fungovalo.

Od chvíle, co se probudil, vnímal Josh intenzitu, s níž začal jeho mozek pracovat. Věděl už, že se jmenuje Josh Harding. Věděl také, že je členem britské zvláštní jednotky. Měl za to, že je mu kolem třicítky – i když s jistotou to nevěděl. Teď si vzpomněl, že v armádě slouží dvanáct let, z toho pět roků ve speciální jednotce. A ví taky, že už Azima viděl a že se ho dokonce snažil zabít.

Ještě zdaleka se mi paměť nevyjasnila, ale už to začíná: Vzpomínky se vracejí. Ale to je právě teď to nejhorší, co může být. Flatner mě zlomit prostě nemohl – vždyť neměl, co by ze mě vymlátil. Ale jestli chci zachovat mlčení teď, budu k tomu už brzo muset mobilizovat všechnu svou vůli.

Budu muset udělat všechno proto, abych si svá tajemství vzal s sebou do hrobu.

Azim si z mísy u postele podal hrušku, vytáhl nůž a začal ji krájet. Nakrájené ovoce pak nabídl Joshovi. „Prorok nám káže, kdy máme být milosrdní a kdy zase krutí,“ řekl přitom, „a tak tě nejdřív zahrneme veškerou péčí – a potom z tebe vymáčkneme, co chceme vědět, kdybys měl přitom vykrvácet. Takhle to děláme my.“

Josh se natáhl jen pro jediný z nabízených kousků hrušky. Pořád měl strach, aby žaludek příliš nezatížil případnou rozežraností. Zatím bylo sice všechno v pořádku, ale opatrnost byla stále na místě. „Já nic nevím,“ řekl, „a určitě sis všiml, jak mě ti motorkáři zmastili. A když jsem nic neřekl jim, pak je snad jasný, že tobě taky nic neřeknu.“ Pohlédl teď Azimovi zpříma a pevně do očí: „Jsem britskej voják. Dovedu rozeznat, kdy jsem v koncích, ale jsem chlap a nebudu kvůli tomu brečet. Takže jestli je tvůj Prorok tak milosrdnej, zabij mě rovnou a smiř se s tím, jak to je.“

„To je řeč chlapa, Joshi,“ odvětil Azim, „ostatně už brzy zahájíme naši hrůzostrašnou práci. A pak se uvidí, jestli se tvůj duch dokáže vyrovnat tvým silným slovům. Ale teď mám pro tebe návrh. Pochop, že já nejsem krutý člověk a že z toho, co přijde, nebudu mít sebemenší potěšení. Tak raději promluv. Nepřivolávej na sebe bolest, která tě jinak nemine.“

„Vyhoň si.“

Azim sepjal dlaně jako při modlitbě: „Nejen oběť mučení, ale i sám mučitel ztrácí svou lidskost. Ušetři nás oba té nedůstojnosti. Promluv raději hned. Řekni mi, kde se skrývá Luke.“

„Já nevím,“ vyhrkl Josh, „ale i kdybych to věděl, proč bych ti to sakra říkal? Stejně mě zabiješ, stejně mě nepustíš. Ty určitě ne, to vím naprosto jistě.“

Azim přikývl: „Samozřejmě že ne,“ opáčil, „tvůj konec je opravdu už teď naprosto neodvratný, a víme to oba dva. Mimochodem, můžu ti zaručit, že za pár hodin budeš po tom konci toužit nekonečně víc, než jsi kdy toužil dostat jakoukoliv ženu do postele. Smrt není pro člověka zdaleka tak strašlivá, jako jsme my. Máš možnost zemřít čestně. Co jiného by si bojovník mohl přát?“

Azim se odmlčel, odstoupil od postele a kráčel do kouta. Sehnul se k polootevřeným dveřím a vytáhl zpoza nich malý proutěný košík. Pak se vrátil k Joshovi a pravil: Ale zemřít lze mnoha rozličnými způsoby. Buď padneš se ctí na bitevním poli, anebo třeba v poklidu zesneš doma v posteli, kde ti tvá žena a děti dají sbohem. Ani jedno, ani druhé není tak zlé. Ale tady to bude jinak. Tady to bude odporná, špinavá smrt plná hrůzy a zoufalství, bude to smrt poraženého muže, který se bude sám za sebe stydět. Tebe, Joshi, čeká takováhle smrt.“

S proutěným košíkem v rukou přistoupil Azim ještě blíž k posteli. Josh na košík upnul zrak, aby zjistil, co se v něm skrývá. Byla to vlastně bedýnka o velikosti tak dvacet pět krát padesát centimetrů. A jak nyní Josh pochmurně konstatoval, byla dost velká na to, aby se do ní vešly hromady mučících nástrojů: Nože, pouta, trhače nehtů – a kdoví co hrůzného ještě.

„Tak naposledy, Joshi,“ řekl Azim, „stačí, když mi prostě řekneš, kde se skrývá Luke.“

„Já to sakrafix nevím!“ zařval Josh.

Pak Josh zatnul zuby. Zavři oči, řekl si, a popusť z uzdy svou obrazotvornost, ať tě odtud dostane co nejdál.

Jenže oči se nedokázaly zavřít: Josh chtě nechtě sledoval se vzrůstajícím děsem, jak Azim otevírá proutěný košík a jak v něm začíná lovit rukou. Pak ruku vytáhl ven. Z mírně rozevřené pěsti se mu začala soukat hadí hlava. „Tohle nemáš zrovna nejraději, viď, Joshi?“ poznamenal Azim a na rtech se mu rozehrál jemný úsměv.

Plaz spal. Azim pevně svíral v dlani jeho krk. Ocas potvory se ztrácel v košíku. Teď se to pomalu začalo probouzet. Had otevřel nejprve jedno a pak i druhé jasně zelené oko. Byl to černý had se zelenomodrými skvrnami na kůži, po níž se táhly přes tučné tělo klikyháky. Z tlamy mu vystřeloval rozeklaný jazyk. Potvora zaklapla jedno oko a jazyk jí v mžiku zalétl zpět do tlamy.

„Co je to kurvafix zač?“ vyjekl Josh.

„Černý arizonský chřestýš, známý také pod jménem Crotalus cerberus, vysvětlil Azim.

„Dej to sakra pryč!“

Azim se usmál. „Mluv, Joshi, mluv. Já pak tu potvoru hned odnesu.“

„Už jsem ti hergot řekl, že nic nevím!“

Azim vložil hada zpět do košíku a tleskl. Do místnosti vplula ošetřovatelka. Přes obličej měla opět roušku, ale Josh se soustředěně zahleděl do jejích chladných hnědých očí. Pocítil, jak ho její přítomnost odpuzuje.

„Přivaž ho,“ poručil Azim ošetřovatelce.

Levou ruku a nohu měl už Josh přikurtovanou ke konstrukci lůžka. Žena se teď nad něho naklonila s dalšími želízky v ruce. Usedla na pelest a poklidně se chopila jeho pravačky.

„Nech mě!“ houkl Josh.

Azim okamžitě vytasil zpoza své tuniky pistoli. Byl to Mauser M2 americké výroby. Tupý kovový nos hlavně se nyní pevně a chladně usídlil v Joshově uchu. „Podej jí tu ruku, Joshi.“

„Tak to zmáčkni, ty hajzle!“ křikl Josh hystericky, „pusť do mě ten krám!“ Hlaveň se mu vtiskla ještě hlouběji do kůže a tlačila až na lebeční kost. „Klid, člověče,“ zašeptal Azim, „nech se zacvaknout.“

Josh se odtáhl a snažil se ruku před ženou skrýt. Ošetřovatelka na něho vylezla a pevně mu sevřela tělo svými silnými stehny. Cítil, že váha jejího horkého a vlhkého těla mu už neumožní jakýkoliv další pohyb. Azim mu nadále tlačil hlaveň pistole k hlavě a prst měl připravený na spoušti. Žena mu pořádně plivla do tváře a celou ji tak potřísnila slinami. Josh si utřel obličej rukou – a na to právě ošetřovatelka čekala. Cvaklo to a byl přikován. Ošetřovatelka jednala svižně a zkušeně. Během zlomku vteřiny připnula želízka k posteli. Teď byl Josh v pasti: Měl znehybněné obě ruce a jednu nohu. Nemůžu se hýbat, řekl si pochmurně. Nemůžu utéct.

„Nevěřící svině,“ pronesla žena posměšně a plivla Joshovi znovu do tváře, tak, aby se slina rozstříkla Joshovi těsně u oka. Její dech páchl cibulí a cukrem, zrovna tak jako ten plivanec. Jenže teď měl Josh obě ruce přikurtované, takže už neměl, čím by slinu otřel.

Konečně žena sesedla z jeho hrudi, postavila se zpátky na zem a upravila si vyhrnutou sukni. Azim popadl znovu proutěný košík a vytáhl z něj hada. Plaz otevřel oko a líně se rozhlédl. Azim ho uchopil za hlavu a pohodil ho do nohou postele.

„Chceš mi říct, kde je Luke?“

„Vyliž si!“

Azim vytáhl z kapsy mrtvou myš. Zdvihl malé tělíčko za ocas a položil je Joshovi na hruď. Ta je na první pohled po smrti už den dva, konstatoval Josh. Taky už začala páchnout jako stoka, ze které ostatně možná vylezla. Had nyní, jak si Josh všiml, začal fixovat svůj korálkový zelený zrak na kořist.

„Má hlad,“ poznamenal Azim, „a jak se jednou pustí do jídla, tak nemůže přestat.“

Azim se na Joshe podíval soucítícím pohledem: „Mluv přece.“

„Běž do hajzlu!“

Azim se nad něho naklonil. V pravačce držel černou rákosku, s níž začal hada poplácávat po zádech. Oči plaza se náhle s vystrašeným výrazem střetly s Joshovým pohledem.

Azim se otočil a kráčel ke dveřím: „Až budeš připraven, zavolej mě, já budu venku poslouchat.“

Dveře se zabouchly. Josh nadále zíral na hada. Plaz zdvihl hlavu do výšky a začal čenichat. Pak pomalu pokračoval v cestě. Hlava potvory se teď táhla Joshovi přes nohu, následována posléze celým tři stopy dlouhým hadím tělem.

Pocítil, že se začíná třást. Seber se, chlape, poručil si. Jakmile ukážeš, že máš strach, tak tě to zvíře určitě kousne.

Had se přiblížil. Zastavil se v oblasti Joshova rozkroku a pár minut zde očichával kůži. Z tlamy mu neustále vystřeloval rozeklaný jazyk. Pak se had sunul dál. Dotek jeho těla pociťoval Josh jako gumu pneumatiky. Bylo tlusté, masité a poněkud vlažné. Oči potvory se opět zahleděly přímo Joshovi do tváře. Nejprve se v nich zračila obava, potom však zvítězilo sebevědomí, protože Josh neudělal proti plazovi žádný pohyb na svou ochranu.

Ten had ví svoje, pomyslel si Josh, on ví, že se nemůžu hýbat. Směje se mi do očí.

Had se zarazil a čichal zápach, který vydávala myš. Jazyk mu vyrazil proti mršině a olizoval její valem zahnívající kůži. Pak ponořil do tělíčka zuby a zuřivě začal trhat maso. Joshovi padaly na hruď chlupy spolu se slinami, stříkajícími hadovi z otevřené tlamy.

Josh cítil, jak se mu třesou ruce. Ovládl ho strach. Nekousni mě, mumlal si teď pořád dokola. Proboha, prosím, nekousni mě.

Stvůra se zarazila a pohlédla na Joshe. Pak začala čmuchat k jeho ochlupené hrudi. A začala po ní střílet jazykem.

Nehýbej se, chlape, lež jako kámen – třeba tě nekousne.

Mám zavolat Azima? Ne, řekl si Josh a pevně se dlaněmi chopil okrajů postele, vždyť nemáš, co bys Azimovi řekl.

Tak mě aspoň hned prvním kousnutím zabij, pomyslel si Josh s pohledem upřeným na hada. Ať to mám za sebou.

Prudkost hadova švihání jazykem Joshe dokonale vyděsila. Na okamžik ho plaz opět nečinně pozoroval, pak znovu vystřelil jazyk z tlamy a vrhl se k Joshově hrudi jako racek střemhlav se řítící k hladině, pod níž zahlédl rybu.

Josh cítil ledový chlad hadových zubů na kůži. A teď se ponořily hlouběji. Josh cítil, jak mu v místech hadova ataku puká kůže až na maso. A další prudké výpady jazyka té potvory. Bodnutí hada mu teď projelo celým tělem.

Jed.

Ten had mě kousl.

Po hrudi se Joshovi rozlil pramen krve. Had sebou smýkal kolem a začal se plazit po Joshově těle zpět dolů.

Joshe přepadla závrať. Zamžil se mu zrak. Cítil, jak mu začínají tuhnout končetiny a jak se mu umrtvuje pokožka. Po těle cítil chlad, jako kdyby někdo najednou zapnul ventilaci.

Temnota. Josh se snažil otevřít oči, ale víčka mu vypověděla poslušnost. Hlavou mu začal proplouvat obraz. Viděl brunetu. A vedle ní malou holčičku. Paula, uvědomil si Josh. Ta bruneta se jmenuje Paula. A ta holčička je Emily. Slyší její smích, hraje si s ní. A cítí taky její jemný dech, když ji v náručí kolébá ke spánku.

Moje dcera. Já mám dceru.

A asi ji už nikdy neuvidím.

Jed ho už zcela ovládl. Josh nemohl ani otevřít oči, ani se pohnout. Jeho dech se výrazně zpomalil. Po straně hlavy cítil, jak mu tepe strašlivé bušení.

Zůstaň vzhůru, nařídil si Josh.

Cítil však, jak ho vědomí opouští. Začala ho zahalovat temnota a Josh si uvědomoval, že tohle je asi smrt.

Osmnáct

Neděle, 14. června, ráno

Josh se s hroznou bolestí hlavy začal probouzet z hlubokého spánku. Otevřel nejdřív jedno oko a ujistil se, že kolem něho září prudké světlo. Pak otevřel i druhé oko. To jsem asi mrtvej, pomyslel si, ten zatracenej hadí jed mě asi zabil. Ale tím pádem ze mě ten mizera Azim už nikdy nedostane žádnou informaci ani o Lukovi, ani o ničem jiném. Hned jak jsem omdlel, museli do mě Azim spolu s tou zdravotní kurvou, nebo co je zač, určitě prásknout injekci plnou protijedu.

A už zahlédl Azima, jak se na něho shora dívá a vesele kření: „Dobré ráno, Joshi,“ řekl pokrytecky úlisným tónem, „vítej do dalšího dne v pekle.“

Josh zařinčel želízky, kterými byl připoután. Zuřivá energie, s nímž se do škubání a cukání pustil, rozskřípalo a rozvrzalo celou konstrukci postele. Josh si však vzápětí uvědomil, že pokračovat v tomto impulzivním počínání by znamenalo nanejvýš zranit sám sebe, a to jak na obou zápěstích, tak na kotníku levé nohy – všechny tyto končetiny byly přirozeně pořád spoutány, takže železné kroužky se mu při každém pokusu o vysvobození zařezávaly do kůže.

„Tak už přestaň zápasit,“ poradil mu Azim, „a povídej.“

Josh na to neřekl nic. Teprve si dával dohromady myšlenky, aby si uvědomil, kde je, kdo je a co ho čeká.

Jmenuju se Josh Harding, jsem britský voják, a asi zemřu za vlast.

„Když dojde na mučení, jsou Amaričané amatéři,“ řekl Azim. „Flatner a ti jeho blbouni o tom nevědí nic, ani ti pitomci v té irácké věznici Abú Ghraib. Pro ně je mučení jenom hrubá síla.“

V rukou držel tenkou skleněnou trubičku a neustále si s ní pohrával: „Ovšem mučení, to je jemné umění, zrovna takové, jako je umění milovat. Mučená oběť je jako žena. Je potřeba ji přemluvit, aby vydala svá tajemství, zrovna jako je nezbytné přemluvit ženu, aby vydala svou nevinnost.“

„A co když tvá oběť vůbec nic neví?“

„Ale ona si vzpomene, Joshi, dej na moje slova,“ opáčil Azim, „lidská paměť je přece ohromně choulostivá věc. Arabský svět má své vlastní léčebné tradice. Všichni nejvýznačnější lékaři středověku byli Arabové. Hodně z jejich moudrosti se, pravda, vytratilo, ale pořád ještě zbylo dost znalostí, které byly předávány po celé věky až dodnes. A jednou z těch zachovaných znalostí je právě ta, co se týká paměti.“

Panebože, pomyslel si Josh, ten chlap mě chce unudit k smrti.

Azim vzal skleněnou trubičku mezi prsty. Josh si všiml, že trubička obsahuje červenou tekutinu. „Paměť se může obnovit působením péče, ošetřování a odpočinku,“ pokračoval Azim, „stejného účinku se však dá dosáhnout i působením bolesti a utrpení. Opatrná aplikace bolesti dodává nervům pronikavost a citlivost, a to až k momentu, kdy paměť vydá svá tajemství. Věř mi, Joshi, když si přeješ zemřít, paměť se k tobě zase navrátí.“

„Co je sakra tohle?“ zeptal se Josh a kývl směrem k trubičce.

„Krev, Joshi. Tvá krev.“

Josh cítil, jak se mu napjaly žaludeční svaly.

„Když jsi spal, vzali jsme ti půl litru,“ pokračoval Azim, „a budeme ti pouštět žilou takhle po půllitrech i nadále. Krev – to je síla. Ty jsi voják, takže to dobře víš. Bez krve nejsme nic, jsme slabí. A právě to teď u tebe potřebuju, Joshi: Abys byl slabý.“

Azim mrštil trubičkou o zem. Sklo se rozbilo a rozlétlo po podlaze a tekutina se vylila na podlahu, kde vytvořila velkou purpurovou skvrnu. Moje vlastní krev, pomyslel zděšeně a fascinovaně zároveň.

„Mluv,“ štěkl Azim.

„Vyliž si.“

„Mluv!“ křikl Azim znovu, tentokrát hlasitěji.

Josh se snažil nereagovat, ale cítil, jak se v něm zdvíhá vlna hněvu. V hlavě se mu všechno točilo a jeho představy byly velmi zesláblé. Snažil se tedy pomyslnými prsty zachytit zoufale se točící vzpomínky z minulé noci. Paula – moje žena, nebo přinejmenším exmanželka. A Emily – moje dcera. Najednou viděl její úsměv a slyšel její smích. A to tak živě, jako kdyby se s ní právě mazlil v náručí. Pro tohle stojí za to přežít, a nakonec i umřít, pomyslel si.

„Jsi blázen, Joshi. Stačí, když mi to řekneš, a pak si klidně můžeš umřít. Nedělej to zbytečně těžké sám sobě.“

„Vyliž si,“ snažil se Josh vykřiknout tak hlasitě, co mu stačily síly. Škubl rukou zoufalé snaze udeřit Azima, ale dosáhl tím jen toho, že se mu do zápěstí ještě víc zařízl okov, jímž byl spoután. Azim mezitím vytáhl z kapsy saka bílý kapesník. Pomalu jej rozložil v dlani, až se v kapesníku odhalily tři bílé pilulky. „Tumáš,“ kývl pak na Joshe, „vezmi si.“

„Co to je, hergot?“

„Dva aspiriny a jeden warfarin,“ odvětil Azim.

Josh odmítl. Aspirin pomáhá od bolesti a warfarin je látka podávaná pacientům s nemocným srdcem a vůbec komukoliv za účelem zředění krve. Panebože, uvědomil si Josh, stejný účinek má vlastně i ten aspirin, ostatně i ten se ordinuje srdcařům. Po takové dávce, kterou představují ty tři pilulky, nebude tělo schopné vytvořit krevní sraženinu, takže může dojít k nezastavitelnému krvácení: Krev pak bude prýštit z těla ven jako z vodovodního kohoutku.

„Běž do hajzlu!“ vykřikl Josh, „když chceš, abych tady vykrvácel, tak mě rovnou probodni, ty sketo.“

Vtom vstoupila do místnosti žena s injekční stříkačkou v ruce a stanula v nohách postele. Pohlédla na Joshe.

„Vem ty prášky, Joshi,“ řekl Azim, „bude to bolet míň než injekce a výsledek bude nakonec tentýž. Každý antikoagulant může být aplikován jak v pilulkách, tak injekcí, to určitě víš.“

„Ať jde ta ženská pryč,“ zařval Josh.

„Tak ale mluv,“ opáčil Azim rovněž hodně hlasitě.

Josh zmlkl.

„Píchni mu to,“ kývl Azim na krutou sestřičku.

To už Joshovi pronikalo ostří injekce skrz kůži. Josh sebou cukal, ale okovy na rukou i na nohou byly pevné. Sestřička bloudila ostřím injekce ve snaze najít žílu. Pak vší silou zmáčkla a tekutina ze stříkačka zmizela v Joshově těle. Pak žena surově vytáhla ostří a Josh přitom vyjekl bolestí.

„Dám ti ještě šanci,“ řekl Azim chladně, „řekni mi, kde je Luke.“

„Dělej si, co chceš, ty sketo.“

Azim vytáhl z kapsy nůž. Nebyl to žádný hororový rozparovák – šlo o obyčejný kuchyňský nůž s deseticentimetrovou čepelí, s jakým se běžně krájí cibule. To nic, pomyslel si Josh rezignovaně, však to úplně stačí.

„Ušetři nás oba trápení, Joshi“ řekl Azim.

Josh strčil jazyk mezi zuby, aby se tak připravil na zjevně nevyhnutelnou vlnu bolesti. Azim se rozhlédl po Joshově těle asi jako řezník, který se rozmýšlí, odkud začne krájet řízky. Držel nůž bez hnutí v ruce – a pak s ním náhle prudce smýkl rovnou Joshovi do ramene. Josh vykřikl bolestí a z rány začala proudit krev. Prášky začaly působit a Joshe se zmocňovala malátnost. Krev už prýštila jasným proudem a zbarvovala pokrývku do šarlatová.

Josh zavřel oči. Síla z něho vyprchávala, jako kdyby umíral.

Z dřímoty probral Joshe zvuk televize. Otevřel oči a vzhlédl k obrazovce. Zprávy. Četla je blondýna, která drmolila slova až k nesrozumitelnosti. Josh nastražil uši, aby slyšel lépe.

Ještě víc krve, pomyslel si, když jsem spal, odebrali mi ještě víc krve. Teď ze mě opravdu vyprchává život, a to doslova.

„Další hrůzný útok na tři města,“ slyšel blondýnu drmolit.

Snažil se uklidnit, aby dokázal sledovat, co hlasatelka říká. Místnost byla osvětlená drsným neonovým světlem a zvuk televize byl nastaven hodně nahlas. Josh cítil vyprahlost v hrdle a zdálo se mu, že jeho končetiny se otupěle a bez života válí na posteli. Z útrob mu vystřeloval pocit hladu.

„Podle nechvalně, ale nyní již důvěrně známého scénáře došlo dnes k blackoutům ve městech Little Rock – stát Arkansas, Birmingham – stát Alabama a Jersey City. V každém z těchto měst došlo k výpadku veškerého zásobování elektřinou přesně v 9 hodin ráno místního času. Blackout trval přesně hodinu. Místní úřady informují, že propukl naprostý chaos, panika a zmatek, protože bylo vyřazeno z provozu řízení dopravy, letového provozu i veškerý provoz v nemocnicích. Ovšem po tomto čtvrtém útoku, který je mimochodem už třetí za pouhých několik dnů, mají už bezpečnostní složky připravený plán, jak se v takových situacích chovat, takže jen pár minut po výpadku již hlídkovaly v ulicích jednotky Národní gardy, kteří zabraňovali projevům pouličního násilí a rabování. V Birminghamu nicméně zemřely dva lidé, když se ve zmatku po zhroucení dopravního systému vřítil do kadeřnictví nákladní vůz. Také v Little Rocku došlo k jednomu úmrtí, protože výpadek nastal během operace srdce a nepodařilo se včas uvést do provozu náhradní nemocniční generátory.“

Josh zíral na obrazovku a snažil se nevnímat tupou bolest hlavy, která mu útočila na mozek v hrůzných vlnách, ochromujících jeho nervový systém. Další blackout, pomyslel si. Takže Luke je ještě v pořádku. Ale kde se proboha skrývá? A proč to sakra pořád dělá?

„Po tomto dalším útoku věří stále více lidí, že se musí jednat o dílo teroristů, nejspíš z Al Kajdy,“ pokračovala hlasatelka, „mluvčí Pentagonu k dnešní události prohlásil, že tato možnost byly donedávna vylučována, nyní však je nezbytné se co nejseriózněji zabývat právě teorií, že se teroristé nějak zmocnili systému distribuce elektrické energie. Nyní se spojíme živě s Kenem Flagstaffem, naším korespondentem v Pentagonu. Kene, jaké jsou nejnovější zprávy?“

Azim vypnul televizi, stoupl si k posteli a zadíval se na Joshe pohledem, v němž se mísila lítost s opovržením. „Toho žvanila před Pentagonem poslouchat nemusíme, beztak je to pořád dokola, nemám pravdu, Joshi? Vždyť my to víme, kdo ty blackouty dělá. My už jenom potřebujeme vědět, kde ho najdeme.“

Josh pohlédl nejprve do prázdné obrazovky a pak na Azima. Cítil, jak začíná mít strach – a z toho pocitu se mu dělalo zle. V životě už zažil spoustu emocí: Zoufalství, vztek, zmatek a tak podobně – prostě pocity, se kterými se voják na bojišti nemůže nesetkat.

Ale bídný, zbabělý strach? Byl jsem si vždycky tak jist, že tomuhle se vyhnu.

„Tak kdepak je, Joshi? Kde je?“

Josh zavrtěl hlavou: „Už jsem ti řekl, že nevím.“

Azim tleskl a do místnosti vstoupila sestřička, opět celá v bílém a stále s rouškou přes ústa, jako kdyby ani nechtěla dýchat vzduch v místnosti, kde Josh leží. Její oči zamířily chladně k posteli. Joshovi se zdálo, že ta žena z toho musí mít potěšení, protože v jejím výrazu i v hadích pohybech, s nimiž k němu kráčela, registroval jakousi pobavenost okolnostmi.

V rukou nesla sestřička proutěný košík a v nastalém tichu bylo dobře slyšet, jak v něm uvnitř cosi šelestí.

Proboha, jenom ne dalšího hada!

„Tak nejdřív jsme dostali zprávu, která zněla J-O-S-H. A podruhé to byl vzkaz H-E-L-P“ Azim se odmlčel. „A teď nám vysílá L-B-J. Co to znamená, Joshi?“

Josh pokrčil rameny: „Lyndon B. Johnson. Americkej prezident za války ve Vietnamu.“

Azim zavrtěl hlavou: „To bych neřekl. Spíš je to nějaký klíč, nějaké vodítko. Já myslím, že je to znamení. On tě žádá o pomoc a pak ti dává signál, kde ho najdeš. A to se myslím skrývá v písmenech L, B a J. Ať už v tomhle pořadí, nebo v nějaké jiné konstelaci – ale signál to je. Takže kdepak je, Joshi?“

„Já nevím, kolikrát to mám opakovat?“

Sestřička přistoupila blíž. Josh z košíku ucítil nepochybný hadí zápach.

„Řekni mi to, Joshi,“ řekl Azim, teď už hlasitěji, „řekni mi to a já ti umožním, abys zemřel jako muž.“

„Já nevím!“ vykřikl Josh, „dyť to říkám už posté!“

Azim znovu tleskl a žena pomalu odklopila víko košíku. Nad jeho okrajem se zjevila hadí hlava a její bledě zelené oči se hladově rozhlédly po místnosti. Had byl dlouhý asi metr a měl pruhovanou kůži hrající černou, červenou a slonovinovou barvou. Když had zahlédl Joshe, svaly na krku mu ztuhly. Z toho, jak sebou tělo plaza škubalo a jak se svíjelo, bylo zřejmé, že asi dlouho nejedl. Možná hladověl celé dny, pomyslel si Josh v návalu hrůzy. Ta potvora se zakousne do všeho, co jí přijde před čumák!

Azim poklepal Joshovi hůlkou na hruď. „Takhle to budeme dělat tak dlouho, dokud mi to neřkneš,“ pravil monotónním, nevzrušeným hlasem.

„Kdybych to věděl, tak bych ti to řekl!“ vyjekl Josh, „dej to sakra ode mě pryč!“

„Bolest oživí tvou paměť, Joshi,“ vysvětlil mu Azim, „až budeš doopravdy chtít zemřít, pak mi to řekneš.“

„Dejte toho hada pryč, prosím vás, dejte ho pryč!“

Josh teď slyšel sám sebe naříkat a skuhrat. Začal se nenávidět. Strašně se snažil zachovat pevnost vůle, ale o žádnou pevnost a sílu v těle se už nemohl opřít. Ještě jeden den, možná dva a nejvýš tři. A pak mě zlomí. Cítím to.

„Jenom jedna kulka, Joshi, a všechno budeš mít za sebou,“ vybídl ho Azim, „jenom mi konečně řekni, co potřebuju vědět.“

Josh neřekl ani slovo, jen zaťal pěsti. Někam jinam, řekl si rozčileně, musím se přenést někam jinam.

„Tak ho vytáhni,“ řekl Azim rozzlobeně, otočil se na patě a vyšel z místnosti.

Sestřička položila otevřený košík do nohou postele. Had vylezl ven a začal se drsně plazit po Joshově těle nahoru. Joshovi se vydral z hrdla výkřik, který jako by zahlušil celou místnost.

Had se zarazil a pohlédl na Joshe, nejdřív překvapeně a pak zvědavě. Nakonec vztekle mrskl ocasem proti Joshově kůži na stehně a začal mu očichávat hruď.

Já už vím, pomyslel si Josh a vyděsil se při tom zjištění jako ještě nikdy předtím. Já vím, co to znamená, ta písmena L, B a J! Jasně, a taky už vím, kde se Luke schovává!

Josh se na posteli trochu pootočil, pokud mu to okovy umožňovaly. Po novém hadím kousnutí ho příšerně bolelo na hrudi. Podíval se tam a spatřil hluboké stopy, které mu tam vydolovaly hadí tesáky. Kolem se na pokrývce černaly skvrny po vytrysklé krvi.

Rozhlédl se, jestli se nasycený had odplazil k siestě někam do kouta, ale nikde nenašel žádnou stopu po jeho přítomnosti.

Už to byla hodina, co se probudil. Ležel pod svítícími zářivkami a netušil, kolik asi může být hodin. Nevěděl ani, který je den. Od postele bylo odklizeno ovoce i voda. Cítil se slabý a vyčerpaný. Josh neměl žádné povědomí o tom, jaké to je, když člověk umírá, ale vůbec by se nedivil, kdyby se to podobalo právě tomu stavu, ve kterém se nyní nacházel.

Pamatoval si, jak mu had ponořil zuby do hrudi. Pamatoval si i to, jak ho opanovala hrůza, bolest a hnus, jejichž poryvy ho nakonec zbavily vědomí. A ještě na něco si dobře pamatoval: Na vzpomínky, které se mu vynořily v mysli těsně předtím, než omdlel. Těžko říct, pomyslel si Josh, jestli se mu v hlavě rozsvítilo vlivem ztráty krve, nebo působením hadího jedu.

Nyní si uložil, že nesmí o nové fragmenty paměti přijít. Vždyť možná představují právě ten pověstný vlásek, na němž teď visí jeho život.

Josh se pokoušel sebrat myšlenky a součásti příběhu mu začaly v hlavě krystalizovat. Ty iniciály něco znamenaly. L, B a J, to byl opravdu kód, a domluvil se na něm právě s Lukem. Čas a místo, kde k tomu došlo, si vybavit nedokázal, ale samotnou scénu viděl před sebou tak jasně, jako kdyby právě běžela v televizi. Seděli s Lukem kdesi v horách, za zádami měli skály a balvany a všude kolem se táhla vyprahlá pustina. Před nimi zářil slabý táborák, který scénu osvětloval spolu s hvězdami a měsícem na nebi. Luke měl na kolenou otevřený počítač, napojený na automobilovou baterii, stojící kousek od nich v písku. O čemsi rozprávěli, ale Josh z toho ve vzpomínce chápal jen fragmenty, protože sice viděl, jak se Lukovi hýbají rty, ale neslyšel všechna slova, která z nich plynula. Musel nyní slovo za slovem rekonstruovat, na čem se to vlastně domluvili. Pokud se během následujících čtyřiadvaceti hodin navzájem ztratí, pak se Luke pokusí kontaktovat Joshe tím, že vyhodí proud ve třech městech, přičemž kód se bude skládat z písmen, na něž začínají jména oněch měst. Smyslem kódu budou koordináty satelitní navigace GPS, podle nichž lze nalézt úkryt odesílatele. A on nyní získal písmena L, B a J. Teď by Joshovi stačilo mít přístroj GPS, který by si mohl koupit za pár dolarů v každém obchodě s elektronikou. Pak by hned věděl, kde se Luke schovává.

Já to vím, uvědomil si. Já vím, kde je Luke.

Joshi, pomoc. L, B, J.

Ale jak mu teď můžu pomoct?

Nejlepší, v co můžu doufat, teď je, že rychle umřu, aniž bych stihl prozradit, co vím.

Josh tiše ležel. Stále byl připoután za obě ruce a jednu nohu, a stále tudíž bylo zbytečné snažit se o nějaký větší pohyb. Příští hodiny a dny, pomyslel si, budou určitě nejtěžší v mém životě. Dokud měl myšlenky a vzpomínky rozbité na kousky, mohl čelit mučení vlastně bez problémů. Proto také posílají velitelé své muže na výzvědy jen s minimem informací. Ze stejného důvodu se teroristé sdružují v buňkách a neznají vzájemně ostatní buňky, i když se třeba nacházejí v jednom městě. Co nevíš, to nepovíš, i kdyby ti prováděli cokoliv.

Ale já teď vím. A oni ze mě to, co vím, nějakým způsobem můžou dostat. I ta nejpevnější vůle jednou praskne. Jde jenom o to, nalézt kritický bod zlomu.

Josh si dodával odvahy. Azim může být kdykoli zpět. Zrovna jako ta sadistická sestřička. A třeba zase přinesou další hady. Nebo něco horšího. V co můžu doufat, je naděje, že je rozčílím, pomyslel si chladnokrevně. Musím je vydráždit k nepříčetnosti. Musím jim tak zvednout mandle, až udělají chybu.

Musím je vytočit tak, aby mě ze vzteku zabili.

Všude bylo úplné ticho. Věděl, že umřít se mu nechce. V posledních dnech už se mu vrátilo dost vzpomínek, takže například věděl, že na něho doma čekají jeho blízcí, je tam přece Paula. Podle všeho se rozešli, ale i tak si nedovedl představit krásnější ženu. Třeba by se mohli zase dát dohromady. A dál je tu Kate. Dodnes vlastně ani nevěděl, jestli se jí podařilo utéct Flatnerovým banditům, nebo ne. Pokud je v pořádku, pokud vyvázla, jistě by se mohli zase setkat. Ale hlavně, hlavně je tu Emily. Dívenka s andělskýma očima. Emily, má dcera. Ať se stane cokoliv, musím jednat tak, aby se nemusela stydět za mou památku.

Kdyby to muselo být, tak jsem připraven zemřít. A to důstojnou smrtí.

Dveře se se skřípotem rozlétly. Panty by potřebovaly promazat. Josh už si na ten odpudivý zvuk zvykl. Rozhlédl se. Do místnosti tiše vplula sestřička. Včera Josh ohodnotil její odér: Byla to směs vůně cibule, levné voňavky a dezinfekce. Z tohoto odéru se mu hned začal zvedat žaludek. V její ruce zahlédl dlouhou injekční stříkačku. Její kovový hrot se třpytil ve světle neonové zářivky. Moje krev, uvědomil si Josh. Jdou si pro další pouštění žilou.

Ležel úplně bez hnutí. Azim se vyznačoval chladnou inteligencí, to musel Josh chtě nechtě uznat. Zato sestřička byly poněkud horkokrevnější. Bylo to poznat v jejích očích, z nichž čišel hněv a opovržení. Měla tedy náběhy ke vzteklosti, a to ji činilo zranitelnější, protože pokud by se mu podařilo ji vyprovokovat, třeba ztratí sebeovládání.

Z těch dvou je ona určitě náchylnější k tomu, aby udělala chybu. Jedině ona by byla schopná mě zabít.

Stála teď nad ním a zblízka si prohlížela jeho pokožku. Josh ale neotevřel oči, její činnost odhadl podle zatuchlého zápachu jejího dechu. Myslí, že spím, řekl si. Teď ucítil, jak mu jehla pronikla kůží. Její kovový hrot byl tlustý a při hledání žíly mu působil bolest zajíždějící až do konečků nervů. Teď, řekl si, teď musím udeřit.

Sebral všechny zbylé síly a prudkým, nečekaným škubnutím vzepřel na posteli celé tělo. Přitom zařval: „Nesahej na mě, ty kurvo!“

Žena dočista zkameněla, jako kdyby před ní Josh vstal z hrobu. Injekce jí vypadla z ruky a letěla na zem. Na chvilku zůstala na místě, neschopna pohybu. Josh se vzepřel znovu, nehledě na bolest, kterou mu působily okovy kolem zápěstí: „Rozvaž mě, ty zkurvená děvko!“ řval na ni, „rozepni ty železa, nebo tě zabiju!“

Teprve teď mu sestřička vlepila pořádnou facku.

„Kanit, kanit!“ řval Josh.

Za svého vojákování jsem se arabsky moc nenaučil, ale vím, jak se řekne mrdna.

Ucítil, jak mu na tváři přistála ještě větší facka a jak mu pod kůží tvář natéká. „Vrať se ke svýmu velbloudovi, kurvo!“ řval Josh.

A plivl jí do tváře. Trefil se jí záměrně přímo do oka.

Bila ho znovu a znovu, vybíjela si vztek. Rány pršely jedna za druhou a Josh cítil, jak pod nimi znatelně umdlévá. Sestřičce se přitom z úst svezla rouška, takže jí poprvé bylo vidět úplně do tváře: Měla ošklivé, kyselé rysy s vyzáblými, tenkými rty a těžkou, brutální čelistí.

To je ono, pomyslel si Josh, umírám. Ale svoje tajemství si vezmu s sebou…

Do místnosti se vřítil Azim, popadl sestřičku za ramena a prudce s ní zatřásl: „Nech toho, Nadio, jménem všeho, co je ti svaté, nech toho!“ křičel, „vždyť ho zabiješ, zabiješ ho!“

Sestřička kladla odpor. Snažila se Azimovi vytrhnout a mlátit Joshe dál, což se jí dařilo: Udeřila ho opět do tváře a taky do žeber. Josh cítil, jak ho drtí nová bolest. Nejedl jsem, nepil, čtyři dny mě mučili, nemám už sílu snést další útoky, teď už nevstanu.

„Okamžitě přestaň,“ řval Azim, oběma rukama ženu uchopil a snažil se ji ovládnout.

„On mě urážel!“ štěkla, „musí zemřít!“

Azim jí uštědřil silné políčky přes obě tváře, až jí z nosu vytryskla krev. „Klid,“ domlouval jí, „uklidni se přece!“

Sestřičce se začalo zpomalovat dýchání. Pak spustila ruce podél těla. Po tváři se jí kutálela slza.

Josh ležel a cítil, jak ho zjitřené rány drtí vlnami bolesti. Modřiny a opuchliny na hrudi rychle červenaly. Přitom se ještě hrozivěji vyjímaly rány po uštknutí od obou hadů. Ještě žiju, pomyslel si bezútěšně. Nedokážu je přinutit ani k tomu, aby mě zabili.

A další hadí návštěvu už asi nezvládnu.

Azim se teď k němu otočil s úsměvem. „Chytré, Joshi, chytré,“ řekl. „chtěl jsi, abychom tě zabili. A my to taky uděláme, to buď bez obav. Pěkná čistá kulka do hlavy. Hned potom, co nám povíš, kde je Luke.“

Ještě, den, možná i dva to musím vydržet. Luke mi poslal zprávu a jestli na ni do dvou nebo tří dnů neodpovím, dojde mu, že se něco děje, že je zle. Určitě si uvědomí, že má nejvyšší čas odtud zmizet. Nebude tam sedět a čekat na mě.

Takže – vydržet mučení po dalších osmačtyřicet hodin. Pak jim to můžu říct. A všechno to ukončit jednou kulkou do hlavy.

„Dones hada,“ štěkl Azim.

Žena se shýbla pro roušku, která jí předtím upadla, uvázala si ji znovu kolem úst a vypochodovala z místnosti.

„Ti hadi nějak nefungujou, nevidíš?“ řekl Josh, „to tam nemáte něco jinýho?“

Azim sepjal ruce: „Mučení – to není jako dát si svačinu v nádražním bufetu,“ odvětil, „to je ta potíž s nevěřícími, nemají žádnou trpělivost a jakmile se výsledky nedostaví ihned, ztrácejí zájem. Takhle skutečný mučitel nepracuje. Ten hledá bod nejhlubší slabosti a na ten pak tlačí, dokud nedosáhne toho, že mučená osoba už nemůže tu hrůzu a bolest dál snášet.“

Pohlédl Joshovi do očí: „Víš, já jsem dobře slyšel, jak křičíš, Joshi. Slyšel jsem, jak skučíš a vyješ, když se ti ten had zakusuje do masa. A dobře vím, že tvoje slabost – to jsou právě ti hadi.“

To už do místnosti vstupovala sestřička s proutěným košíkem v rukou.

„Proboha, ne!“ vyjelo z Joshe, kterým už začal lomcovat strach, „dyť už jsem ti řekl, že nic nevím.“

Žena odklopila víko košíku a had se okamžitě vymrštil ven. Tentokrát byl žlutooký a černý jako uhel. Josh se celý stáhl do sebe: Každý sval a nerv v jeho těle ho strašně bolel a přímo žadonil, aby Josh co nejrychleji vyslovil, co ví o Lukově úkrytu.

Josh zavřel oči a celý se propadal do temné beznaděje a zoufalství.

„Luke, Luke…“ začal.

Azim se na něho otočil s tváří hořící zvědavostí.

„Ano, Joshi? Co je s Lukem?“

„Luke, Luke…“

Joshe samotného ta slova překvapila, bylo to, jako kdyby opouštěla jeho rty sama od sebe, jako kdyby už nedokázal ovládat vlastní jazyk. Had mrskající očima ze strany na stranu, už se mu plazil podél těla. I mrtvá myš už se houpala Azimovi v ruce, už jen stačilo položit ji Joshovi na hruď.

„Co je s Lukem? Kde je?“

„L, B a J,“ koktal Josh, „to znamená… musíš… já…“

Ne! vykřikl teď hluboko v duchu sám pro sebe. Ne, drž se, člověče. Jestli se ten software dostane Al Kajdě do rukou, nadělají chaos a spoušť po celém světě.“

Nesmíš se zlomit aspoň ve lhůtě osmačtyřiceti hodin. Nech se mučit. Jsi přece, sakra, voják.

„Co to znamená?“ naléhal Azim.

„Naser si,“ křikl Josh. Cítil, jak mu zároveň s ovládnutím vlastního jazyka projela tělem vlna úlevy. „Naser si!“ křikl ještě jednou.

„Ti hadi tě rozkoušou na hadry, Joshi!“ vyroval ho Azim. „Tak mluv!“

Josh pevně sevřel rty.

Azim se otočil a rychle odkráčel z místnosti. „Je to s tebou nahnutý, Joshi,“ řekl při odchodu chladně, „cítím to. Už se lámeš. A už to nebude dlouho trvat, budeš můj.“

Had se šplhal Joshovi po noze a švihal před sebou jazykem. Josh cítil, jak mu od samého úsilí udržet se vyvstávají na těle krůpěje potu, tím víc, čím bylo jasnější, že hadí útok se neodvratně blíží.

Někde v dálce uslyšel Josh výbuch. A střelbu.

Devatenáct

Neděle, 14. června, večer

Výbuch, jak se zdálo, přicházel ze vzdálenosti padesáti nebo snad sta metrů.

Had lezl vzhůru Joshovi ke krku. Drsnou kůží škrábal Joshe na hrudi. Josh si ho tentokrát nevšímal, protože jeho vědomí bylo ovládnuto zvuky dalších explozí a další střelby. Slyšel, jak po chodbě kdosi běží.

Záchrana. Bože, dej, ať je to záchrana.

Do místnosti vpadl Azim s ženou po boku. „Odpoutej ho,“ křikl, „a do auta s ním. Já je zdržím.“

Žena mrskla očima na Joshe a odepjala mu obě klepeta. Širokým a rychlým máchnutím přitom popadla hada, který se právě vinul Joshovi kolem hlavy, a odhodila vyplašeného plaza na podlahu. Mířila přitom na Joshe automatickým koltem ráže pětačtyřicet. Vzápětí ho už zvedala na nohy. Zbraň mu přitiskla k hlavě. Josh, oblečený jen do trenýrek, se sotva držel na nohou.

„Špatnej pohyb a zastřelím tě,“ sykla.

Josh cítil, jak se mu v žilách zdvíhá adrenalin. Jen pár minut předtím byl připraven zemřít. A teď se naskýtá možnost, že to přežije.

Jen klid, řekl si, a nerušené myslet. Máš naději.

Azim vyběhl ven z místnosti. Z dálky slyšel Josh další palebnou dávku. Kulomet, rozeznal Josh podle zvuku. Vrávoravě se držel na nohou. Naposledy kráčel před dvěma dny a během těch dvou dnů dostal další pořádnou nakládačku. Proto se celý potácel a nebýt toho, že ho sestřička podepírala, určitě by se svalil na zem.

„Hni sebou!“ křikla a kývla ke dveřím, „pohyb, ty kwanii, pohyb!“

Josh zalovil v paměti pro překlad, a našel jej. Ona mi říká teplouši.

V chodbě se objevil další muž. Strážce, pomyslel si Josh. Mířil na Joshe zrovna takovým koltem, jaký měla i žena, a vybídl ho k pochodu směrem ke dveřím. Josh se rychle zorientoval: Budova byla vlastně laciným bungalovem, kterým procházela hlavní chodba. Joshův pokoj byl až na konci. Vpředu byly obývací prostory a kuchyň. Venku za dveřmi se táhl temný trávník podél cesty.

Výstřely zřejmě vycházely z prostoru před budovou, ale v ohlušujícím rachotu palby nedokázal Josh přesně odhadnout, z jakého směru se blíží.

Spolu s Azimem vyrazil ke vchodu do bungalovu další strážce. Oba strážci byli mladí Arabové, dost podsadití a svalnatí, v riflích a černých tričkách a s černými plnovousy.

„Tudy, tudy!“ sykl první strážce a pobídl Joshe k pochodu přes chodbu dozadu.

Teď se dám každým okamžikem na útěk, rozhodl se Josh. Jestli mě přitom zabijou, na to jsem nakonec už delší dobu připraven, dokonce jsem si to přál.

Josh si uvědomil, jaký má Azim asi plán. Terorista chtěl své protivníky na pár minut zdržet, aby bylo možné strčit Joshe do dodávky a odvézt ho odtud pryč. Na další bezpečné místo.

Prošli kolem okna. Josh pohlédl ven. V podvečerním soumraku rozeznal podle všeho nejméně tři muže, přikrčené za balvany venku v pustině. Do tváří jim neviděl, blýskala se jen ústí jejich hlavní. Na opačném konci chodby se držel Azim s druhým strážcem u kovového dveřního rámu, který je chránil, a mířili svými zbraněmi ven.

Azim teď vysypal do prostoru smrtící palebnou dávku, která účinně znemožnila postup útočníků kupředu.

A teď bude chvíle ticha mezi bouřemi, pomyslel si Josh.

„Rychleji, rychleji!“ křičela žena téměř bez dechu.

Sestřička i strážný drželi své zbraně tvrdě vtlačené Joshovi do těla. Projela jím děsivá myšlenka – málem přitom upadl: Co když to není žádná záchrana? Co když si pro mě jenom přišel Flatner se svou smečkou?

Přece jenom by bylo nejlepší rozběhnout se teď pryč a nechat se na útěku zastřelit.

Žena ho vystrčila ze zadních dveří. Joshovi se ihned opřel do tváří závan horkého vzduchu. Rozmazalo se mu přitom vidění, až se musel zastavit a dvakrát pořádně zalapat po dechu.

Zadní dveře vedly do prostoru, neohrazeného zdmi nebo plotem, nýbrž roubeného skalisky. Asfalt silničky, obkružující budovu, končil právě zde, na parkovacím místě asi deset metrů od zadních dveří.

Na asfaltu stála bílá dodávka. Žena na ni ukázala: „Tam,“ sykla, „dovnitř!“

Josh se dal do pohybu. Žena ho chytla za paži, zatímco strážce už odemykal dveře vozidla a mával na Joshe, ať nastoupí. Na podlaze ležela tenká matrace a ke konstrukci vozu byly připevněny řetězy, okovy a pouta. No paráda, pomyslel si Josh, mučírna na kolečkách.

„Lez dovnitř, chlape,“ pobídl ho strážce. Měl zčásti americký a zčásti saúdskoarabský přízvuk.

Ne, rozhodl se Josh, já tam, sakra, nepolezu. Zastřelte mě, jestli chcete, ale dovnitř, kurvafix, nejdu.

Vymrštil před sebe loket a zasáhl ženu do čelisti. Tenhle pohyb se naučil ještě jako obránce v ragbyovém týmu. Ukázalo se, že to funguje výborně: Žena se v šoku z nenadálé bolesti prudce odvrátila a upustila pistoli.

Prostorem v tu chvíli otřásl ohlušující výbuch a vzduch se ihned zaplnil kouřem exploze. Granát, uvědomil si Josh. Nebo nějaký podomácku vyrobený náboj do moždíře. Zavřel oči a ústa, aby se chránil. Ucítil žár bezprostředně blízkého požáru. Rozběhl se z dosahu žáru.

„Stůj, nebo střelím!“ řval strážce drsným, rozčileným hlasem.

Jen do toho, kámo, abys nezmeškal můj pohřeb.

Josh klopýtal dál, stále s pevně zavřenýma očima. Chtěl se dostat kolem domu k přednímu vchodu, kde se nacházeli útočníci.

Uslyšel výstřel a po něm další.

A kousek od něho zahvízdala kulka a zaryla se do země.

„Rychle, tudy, chlape!“ křikl na něho kdosi, „tak utíkej, kurva!“

Ten nezdvořilý, chraplavý tón Josh okamžitě poznal: To je O’Brien.

Josh uhnul doleva. Uslyšel další výstřel. Strážce střílel naslepo.

Josh se hnal kupředu, jak nejrychleji to šlo. Bolest pokud možno ignoroval.

Smrt, nebo svobodu, kamaráde, řekl si pro sebe, jako by se chtěl pobídnout k ještě větší rychlosti. Všechno bude lepší než vrátit se do toho pekla.

„Támhle, támhle!“ řval O’Brien někde vlevo od Joshe.

Další výbuch. Někdo zahájil pořádný zmatek za použití poplašných granátů a dýmovnic. Taktika pro únik, uvědomil si Josh. K tomu je potřeba právě hodně randálu z explozí a zmatku z dýmovnic, abyste získali člověka, pro kterého si jdete, pokud možno živého – aby ho během únosu nikdo nezabil. Ti kluci vědí, jak na to.

Vzduch zhoustnul siřičitým kouřem. Josh uhnul ještě dál doleva, aby se vyhnul explozím. Nechal se přitom vést pocitem smrtícího žáru za zády a hluku před sebou.

„Padej, chlape, vyskoč tam!“ řval O’Brien, „přes to skalisko!“

Josh vzhlédl. Skalisko na pravém okraji prostoru obklopujícího budovu měl jen asi deset metrů před sebou. Půda vytrvale stoupala až skoro k vrcholu, takže Josh musel nabrat velkou rychlost a pak k vrcholu vyskočit. Jinudy to nešlo.

Deset metrů, pak už jenom pět. Bez ohledu na vlny bolesti, která mu projížděla tělem, se Josh rozběhl nejrychleji, jak to šlo. A potom skočil. Snažil se využít co nejpružněji energii odrazu, aby vyskočil co nejvýš. Na krátký okamžik teď doslova letěl vzduchem. Pak těžce dopadl na skalisko. Asi vteřinu sbíral znovu balanc. Otevřel oči. O’Brien klečel v rigolu v dokonalé střelecké pozici. K rameni měl přitisknutou bojovou ručnici XM8. To je zbraň, která se vydává pouze americkým jednotkám; dokonce ani zločinci se k ní jen tak nedostanou. Má typickou umělohmotnou pažbu hnědé barvy a hlaveň z černého kovu. Její hlavní předností je, že dokáže vychrlit 750 smrtících střel za minutu.

Josh se ztěžkla plazil přímo k místu, v němž si O’Brien našel palebné hnízdo. „Seš ok, chlape?“ řval O’Brien a vstával přitom z pokleku.

Výstřel. Joshe pocákala sprška krve. Nejdřív si myslel, že dostal zásah a už jen čekal, až v něm exploduje bolest. Pak uviděl, jak O’Brien klesá zpět na kolena. Krev mu crčela z hlavy a ze rtů my plynulo srdcervoucí skučení. Umírá, uvědomil si Josh. Už má jenom pár vteřin. A už mu z téhle mizérie nic nepomůže.

Josh se zoufale rozhlédl kolem ve snaze zjistit, odkud ten výstřel proboha vyšel. Ležel teď za vrcholem jednoho ze skalisek, obklopujících bungalov. Dodávka, do které ho chtěl nacpat strážce, už byla v jednom plameni, z něhož se valila vzduchem mohutná, odpudivá mračna černého kouře. Strážce ležel na zemi v tratolišti krve. Po sestřičce nebylo nikde ani stopy.

Z hluku palby Josh rozeznal, že na dům útočí tři, možná i čtyři muži. Asi stejný počet osob bungalov bránil.

Josh se připlazil k ručnici XM8. Pažba zbraně byla celá mokrá od O’Brienovy krve. Vtom přefičela přes skalisko další kulka. Třískla do pažby a vytrhla tak Joshovi zbraň z rukou. Josh sám byl silou nárazu odmrštěn stranou. Všiml si zároveň, že hluk palby i granátových explozí ustal. Chvíli bylo ticho. A pak…

„Nech tu pušku ležet, Joshi.“

Josh ten hlas poznal okamžitě; byl chladný a odměřený. A patřil Azimovi.

Jestli myslíš, že mě dostaneš, zkus to, pomyslel si Josh, ale ne živýho.

Puška ležela v prachu. Josh vzhlédl. Azim stál deset metrů od něho a pomalu se k němu blížil. V rukou měl švýcarskou pistoli Sig-Sauer P220, zbraň široce oblíbenou pro svou spolehlivost a přesnost. Tahle měla pažbu z nerezavějící oceli, což bylo typické pro americkou verzi zbraně. Terorista s ní teď mířil přímo Joshovi na hlavu. A nevypadal jako někdo, komu se může stát ten malér, že by snad minul cíl, na který míří. Rozhodně tedy ne ze sotva desetimetrové vzdálenosti.

Já se znovu spoutat nenechám, slíbil si Josh. Jestli to – bude nutné, zemřu smrtí vojáka.

Bleskově se natáhl pro ručnici. Chtěl ji popadnout a zároveň namířit na Azima. Naděje, že to přežije, nebyla velká, ale na tom už Joshovi nezáleželo. Při tom pohybu se mu mohutně rozbušilo srdce, ale Joshova mysl se naopak náhle uklidnila. Už ses rozhodl, řekl si, a když ses jednou rozhodl, tak to tak uděláš.

Další výstřel. Ručnice vylétla do vzduchu a praštila Joshe do paže. Když znovu dopadla, všiml si Josh, že náraz střely vychýlil spoušť ručnice ze správné polohy. „Nech ji, Joshi“, křikl opět Azim, „zůstaň, kde jsi, a dej ruce nahoru.“

Josh se vztyčil. Ručnice teď nebyla k ničemu. Vzhlédl k Azimovi. Teroristovy rty se zvlnily lehkým úsměvem. „Morant je mrtvej. O’Brien je mrtvej. Už ti tady nemá kdo pomoct,“ řekl chladně, „teď udělej, co ti říkám a zvedni ruce vzhůru.“

Josh se ani nepohnul. Nedokázal najisto říct, jestli opravdu zůstal jako jediný naživu. Každopádně nikoho jiného neviděl ani neslyšel – tedy kromě sebe a Azima. Muž proti muži.

Nedostaneš mě, opakoval si Josh. Ta věta mu bušila uvnitř hlavy. Živýho ne.

Azim se k němu blížil pomalými, opatrnými krůčky. Pistole mu stále mířila přímo na hlavu. Mám jedinou možnost: Skočit po něm, pomyslel si Josh. Vymrštit se proti němu a doufat, že nestihne zareagovat natolik včas, aby stihl zmáčknout spoušť. Moje naděje na přežití? V limitu nuly – ale jiná šance neexistuje.

„Našij to do mě,“ zavrčel Josh, „tak to sakra zmáčkni!“

Azim si hřbetem levačky otřel s čela krůpěj potu. Pravačkou dál držel sig-sauera v přesné linii směřující Joshovi na hlavu. „Krásnou, čistou smrt vojáka na bojišti podle pánova přání? Ale o tom jsme už přece mluvili, Joshi, s tímhle nepočítej.“ Řekl to výsměšně se zpěvavou intonací člověka, který je spokojený s vlastními rétorickými schopnostmi.

„Sakra, tak už střílej!“ křikl Josh.

„Tvoji kamarádi tě chtěli vysvobodit a nevyšlo jim to. Teď jsi můj – a zlomíš se. Vím to a ty to víš taky.“

Bušení v Joshově hlavě bylo čím dál silnější. L, B, J, opakoval si. Kód, který mu poslal Luke. Já vím, kde je.

„Střílej!“ vykřikl znovu.

„Pomalu uhni na stranu, Joshi, pomaličku,“ poručil mu Azim, „dělej přesně to, co ti říkám.“

„Zůstaň, kde seš, Joshi.“

Josh prudce otočil hlavu. Deset metrů za ním stál Marshall a v rukou měl americkou ostřelovací pušku M1 Garand. Jeho dlouhá úzká hlaveň mířila na Azima. Josh si uvědomil, že Marshall musel právě přelézt skalisko. Prohlédl si ho. V očích mu četl klidný, ale nesmiřitelný výraz starého vojáka. Kdyby to bylo zapotřebí, zabije tě takovej chlap přímo s potěšením.

„Zůstaň, kde seš,“ opakoval Marshall pevným a jasným hlasem.

Josh zůstal na místě. Každý sval v těle měl napjatý, avšak zároveň pevný jako skála. Viděl, jak Azim mačká spoušť svého sigu.

Zbraň byla pořád ještě namířená na Joshe, ale Azimův pohled mířil už přímo na Marshalla.

„Zalez,“ sykl Azim, „nebo ho zabiju.“

„Potřebuješ ho živýho!“ štěkl Marshall. „Třeba zraněnýho, klidně i zmrzačenýho, ale mozek musí mít v pořádku. Potřebuješ to, co je uvnitř.“

„Po tobě nechci nic,“ sykl Azim, „zalez, dědo. On pro tebe nemá žádnou cenu. Nemař svůj vlastní život.“

Marshall stále mířil puškou na teroristu. Jedna kulka, pomyslel si Josh. Věděl, že Marshall je nanejvýš průměrným střelcem. Jestli se netrefí, jsme oba mrtvoly. Nebo něco horšího.

Z Garandu vyšla rána. Azim se zakymácel. Kulka mu vlétla do ramene.

„Utíkej, Joshi, utíkej!“ vykřikl kdosi.

Byl to ženský hlas. Byla to Kate.

Stála u mustangu dvacet metrů stranou. Joshovi prolétla hlavou jediná myšlenka: utéct.

Azim byl v důsledku utrpěného zranění pro daný okamžik vyřazen. Josh se dal do běhu. Rychlostí, kterou vyvinul, a vlastní čilostí byl sám překvapen. Cítil jen nárazy chodidel o tvrdou zem.

Za sebou slyšel výstřel. A druhý. Uháněl k autu. „Jeď, jeď, jeď!“ řval a zdálo se mu při tom řevu, že má plíce v jednom ohni.

Když doběhl ke Kate, zaregistroval náhlou změnu jejího výrazu: do očí jako by jí vstoupil děs a celé tělo jí ochablo. Tvář ovládla křeč. Josh se ohlédl. Marshall ležel na zemi.

Uprostřed čela bylo zřetelně vidět díru po kulce.

Byl mrtvý.

„Do auta!“ křičel Josh.

Kate zůstala stát, strnulá jako socha.

„Do auta!“ vykřikl Josh znovu, tentokrát ještě víc nahlas.

Hřbetem ruky ji udeřil přes tvář. Jestli zůstane takhle stát, pomyslel si, je s námi konec s oběma. „Už mu nemůžeš pomoct,“ zařval na ni, „sedni sakra za volant!“

Otevřela dvířka mustangu. Josh se vrhl na sedadlo spolujezdce a instinktivně hledal ihned nejlepší zákryt. Kate už seděla za volantem a startovala. Stroj se hřmotně uvedl do chodu a začal divoce zrychlovat, protože Kate zároveň šlápla na plyn. Vozidlo se s cuknutím rozjelo po prašném povrchu.

„Šlápni na to!“ křikl na ni.

Auto sebou cuklo ještě víc. Josh se rychle ohlédl. Azim klopýtal za nimi. Levačkou se držel za rameno a snažil se zarazit proud krve, prýštící z díry po kulce. V pravé ruce držel sig-sauer P220 a mířil přímo na mustang.

Dvacet

Pondělí, 15. června, odpoledne

Zpátky k vědomí přivedla Joshe vůně. Ležel se zavřenýma očima a vdechoval aroma čerstvé kávy, linoucí se až k němu. Nechci otevřít oči, říkal si v duchu. Chci prostě ležet. A vdechovat vůni svobody.

„Musíš něco vypít,“ uslyšel hlas Kate, „to ti udělá líp.“

Josh otevřel oči. Kate se nad ním skláněla s rusými vlasy staženými dozadu. Ve tváři se jí zračila únava, vyčerpání a také bylo zřetelné, že hodně plakala. Ovšem pro Joshe bylo po těch dnech útrap a strádání každopádně příjemné hledět alespoň na známou, přátelskou tvář.

Vzhlédl a spatřil záblesky jasu na obloze. Kolem sebe uviděl velká rozeklaná skaliska horského hřebenu.

„Kde to jsme?“

„V horách,“ odpověděla Kate. „Jsme tady v bezpečí – jsme v jednom z těch táborů pro přežití.“

Josh si od ní vzal kelímek s kávou. Seděli u skalnaté stěny na kousku země ohraničeného jakousi jeskyňkou. Kate ho oblékla do modrých pláťáků a černého bavlněného trička. V takovém ohozu byl díky jeho anonymitě dokonale vybaven k životu na útěku.

Pohlédl dolů a uviděl širokou pláň rozkládající se pod nimi. Asi tři čtyři míle daleko byla protnutá silnicí. Od ní vedla zaprášená stezka, po které sem Kate vyjela s mustangem. Ten stál zaparkován asi dvacet metrů odtud. Byl trochu poškrábaný a pomačkaný, ale pořád vypadal jakžtakž k světu.

V bezpečí, pomyslel si Josh a vychutnával to slovo. V bezpečí. Lokl si kávy. Přes hruď měl ovázané obvazy a také zranění na krku i na nohou měl ošetřená. Byl umytý a měl ostříhané vousy. Na hrudi jasně cítil otekliny po několikerém hadím kousnutí. Rameno, které mu rozřízl Azim, vůbec necítil. Rozsah všech zranění by šlo odhadnout asi až po pár dnech. Neměl dosud jasné povědomí ani o to, jak dlouho vlastně spal. Muselo to ale být nejmíň dvacet hodin.

„Je mi to líto, co se stalo Marshalleovi,“ řekl.

Obličej Kate zůstal stoický, bez hnutí. „Mně taky,“ odvětila.

Josh už neřekl nic. Je to strašné, přijít o otce. Vzhledem k tomu, že mlha amnézie se začala rozptylovat, plynuly k němu pomalu další a další vzpomínky. Docela jasně si dokázal vybavit kamarády, kteří padli za tu dobu, co byl u jednotky. Vzpomínal si, jak zprávu o jejich smrti oznamoval jejich ženám a rodičům, lidem, kteří tím přišli o manžela nebo o syna. Věděl, že v takové situaci neexistují slova útěchy či vysvětlení ani žádné ospravedlnění, schopné byť jen o trochu zmírnit zármutek, jemuž propadli.

V takové chvíli není co říct pro ztlumení intenzity bolesti. Nic. „Zvládáš to?“

Kate pohlédla stranou: „Bylo to jeho rozhodnutí,“ řekla tiše, „věděl, do jakýho nebezpečí jde.“

„Neměli jste to dělat,“ řekl Josh, „takovou cenu nemám. Tenkrát jsi mě měla nechat v tom příkopu. Tenhle boj není tvůj.“

„Když už něco začnu, tak to dokončím, už jsem ti to řekla.“

Josh zavrtěl hlavou: „Ne,“ řekl něžně, „věř mi, někdy musíš vědět, do jakýho boje jít a jakýmu se vyhnout.“

„Jasně. A do tohohle jdu.“

„Proč?“ vyjelo z Joshe, „dyť jsi mě jenom našla támhle někde u cesty. Vím, že tvůj muž padl, ale už se s tím proboha nemuč. Musíš odsud odjet pryč.“

„Pryč? Zabili mi tátu,“ opáčila Kate, „teď je to i můj boj.“ Zakroužila v ruce svým kelímkem kávy. Jak dlouho byla vzhůru, nedovedl Josh odhadnout. Věděl jen, že s ním včera v noci ujela, ale nevěděl, jak dlouho s ním cestovala až sem, protože omdlel hned poté, co se s mustangem rozjeli. Musela dojet až sem, pak mu ošetřit zranění a ještě mu dát asi něco na spaní. Je to statečná žena, uvědomil si: V posledních dnech zhubla, čímž se ještě víc zdůraznily její elegantní rysy, ale srdce už měla ze železa.

„Ten software je hrozně důležitej. Jestli se dostane do špatných rukou, stane se hrozně nebezpečnou zbraní,“ řekla Kate a blýskalo se jí v očích. „Marshall to dobře věděl a já to taky vím. Takže uděláme, co bude v našich silách, abychom tomu zabránili.“

Něco tu nehraje, pomyslel si Josh. Pořád je tu něco, co nedává smysl.

„Potřebujeme pomoc,“ řekl, „nedokážeme už zvládnout tenhle boj sami.“

„Jakou pomoc?“

V jejím hlase zněla nervozita, jako kdyby se něčeho lekla. „Vrátila se mi paměť,“ řekl na to Josh, „ještě ne úplně, hromada věcí je ještě rozmazaná, ale už toho vím dost.“

Kate se natáhla a chytla ho za ruku: „Víš, kde je Luke?“

Josh přikývl. Znovu si lokl kávy a přehlédl očima pustý obzor. Zakousl se do kusu sucharu z táborových zásob, který držel v druhé ruce, a soustředěně žvýkal. Jídlo mu dělalo dobře, uvědomoval si. Ještě byl hrozně slabý a nervy měl pořád dost pocuchané, ale hlavní je, že stále ještě žije. A když se nají a odpočine si, neviděl důvod, proč by se nemohl dát zase do pořádku.

Potřebuju si odpočinout, slíbil si pevně, a brzo se snad budu zase cítit zdravý a fit.

„Přišel od něho kód,“ řekl nahlas.

„Já vím, při třetím útoku před pár dny,“ odpověděla Kate, „J, B a L nebo B, J a L – nebo tak nějak.“

Josh se usmál: „Vím, co to znamená. Luke mi to řekl chvíli předtím, než mě postřelili. Čeká na mě. Musím se sebrat a jít mu pomoct. A najdu ho právě podle toho kódu.“

Kate chytla Joshe opatrně za rameno. Její kůže mu při doteku dělala dobře. To lehké pohlazení působilo tak něžně žensky, že měl pocit, jako by něžnější už neexistovalo.

„Kde, Joshi?“ zeptala se potichu, „kde?“

„Jak říkám, potřebujeme pomoc. Sami tohle nezvládneme, je to moc velký sousto.“

„Ale Luke čeká na tebe.“

Měl pocit, jako by v jejím tónu znělo cosi jako podráždění. „Vrátila se mi paměť. Vím, kdo jsem a vím, co musím udělat,“ řekl.

Kate stáhla ruku s jeho ramene: „A to je?“

„Jmenuju se Josh Harding, jsem britskej voják, sloužím v jednotce SAS, konkrétně v boji proti terorismu. Poslali mě sem proto, abych našel Luka. A já ho našel.“ Chvilku váhal. Kousky skládačky v jeho hlavě už do sebe do určité míry zapadaly, ale rozhodně z nich ještě nebyl úplný obraz. „Teď vím, kde je, takže úkol jsem splnil.“ Odmlčel se a přehlédl divokou pustinu pod nimi. „Požádám o další rozkazy.“

„Rozkazy?“

Josh přikývl: „Jak říkám – jsem voják. Takže plním rozkazy.“

Kate zavrtěla hlavou: „Říkal jsi, že tě mučili, Joshi,“ řekla, „říkal jsi, že nejdřív ti dávali elektrický šoky, až jsi málem vypustil duši. A potom že na tebe pouštěli hady, kteří tě málem uštkli až k smrti. Jsi slabý, Joshi. Nervy máš na cucky. Ještě ti to nemyslí.“

Měla teď ve tváři velmi intenzivní výraz, soustředěně a upřeně hleděla přímo na něho, jako kdyby byl Josh pacient ležící na operačním stole. „Věř mi, Joshi, já jsem lékař, o tomhle něco vím.“

„Musím se ohlásit. Vím, kde je Luke, ale sám už tohle nezvládnu. Už dvakrát po sobě mě zajali. Nemůžu po tobě chtít, abys mi zase pomáhala. Potřebuju se sebrat a povolat posily, pak najít Luka a celou tu věc dotáhnout do konce.“

„Ale na něco jsi zapomněl, Joshi.“

Josh nereagoval.

„Proč tě postřelili, Joshi?“ naléhala Kate, „proč Luke posílá svoje vzkazy jenom tobě? Proč nepožádá o posily on sám?“

Odmlčela se a pohlédla do země. „Tady jde ještě o něco dalšího. Co se stalo mezi tebou a Lukem?“

Josh zavrtěl hlavou: „Nevím.“

„Zkus to, Joshi, přemýšlej.“

Josh se soustředil. Vzpomínky mu proplouvaly hlavou sem a tam. Když se je snažil zachytit, cítil se jako rybář, který musí chytat ryby holýma rukama: sotva po některé chňapne, už je pryč. Co jsem vlastně Lukovi vysvětloval? ptal se sám sebe.

Hlava mu třeštila bolestí a úzkostí. Nic neviděl jasně. „Musím se spojit s mou jednotkou,“ řekl kategoricky, „je to má povinnost.“

„Řekni mi, kde je Luke,“ oponovala Kate, „půjdeme a najdeme ho společně.“

„Ne,“ odsekl Josh, „musím se ohlásit.“

„Neříkej blbosti.“

„Ne – musím se vrátit k jednotce.“

„To je pitomost.“

„Jsem voják,“ řekl Josh naštvaně, „my si nemůžeme vybírat, my plníme rozkazy. Bez toho by s náma byl konec.“

Josh držel v ruce telefonní sluchátko. Z úkrytu museli pochodovat hodinu přes pláň v údolí až k silnici. Pak další půlmíli po silnici, dokud nedošli k telefonu pro řidiče v nesnázích. Bolest byla hrozná, zvlášť když klopýtal přes kameny pusté pláně. Stav otoku na hrudi se ještě zhoršil: Tvořily jej nyní dvě tučné rudé podlitiny přes celý hrudník. A nohy měl pořád slabé od elektrických šoků.

Mám moc slabé tělo a ještě slabší nervy, pomyslel si. Kate se mýlí. Musím se spojit se základnou. Tohle prostě sám nezvládnu.

„Jsem Josh Harding,“ řekl do sluchátka, „a musím mluvit se správním vicekonzulem.“ Volal na britský konzulát v Los Angeles, protože to byl odsud z Arizony nejbližší britský zastupitelský úřad. Na každém britském velvyslanectví či konzulátu je správní vicekonzul, tedy úředník, který má na starosti každodenní fungování úřadu. Ve skutečnosti je představitelem Firmy. Tak se v Jednotce říká tajné službě. Vicekonzul by snad mohl znát jeho jméno. A vědět, co dělat. Vždycky, kdy se agent jednotky dostane do potíží, shání právě tohoto úředníka.

„Má jednání,“ dozvěděl se Josh vzápětí od tajemníka.

Josh se podíval na hodinky. Bylo šest patnáct. Na divočinu padal pomalu soumrak. Byl klid. Jen vánek šveholil neznatelně vzduchem.

To je ta poklidná chvíle mezi dnem a večerem, uvědomil si Josh. Tahle doba je nejvhodnější k tomu, aby člověk zmizel.

„Řekněte mu, že volá Josh Harding,“ zvýšil hlas, „z Herefordu.“

„Spojím vás,“ odpověděl tajemník, „hned teď.“

„Tady Kenneth Adams,“ ozval se hlas ze sluchátka. „Kdo je tam?“

Hlas mluvil čistým oxfordským přízvukem, uvědomil si Josh. Patřil nejspíš tak pětatřicetiletému muži, pohybujícímu se mezi ministerstvem zahraničí a Firmou. Vlasy nejspíš pískové barvy, nebo spíš tmavší. Taky se mohl jmenovat Rupert.

„Josh Harding.“

Odmlka. Josh si představil překvapení, které se nyní muži zračilo ve tváři.

„Do hajzlu, chlape, kde ses sakra potloukal?“ ozval se konečně Adams, „všude tě hledáme.“

To jste se nepřetrhli, pomyslel si Josh. Taky do toho mohli vložit trochu víc úsilí, když už si nechám smažit koule za královnu a za vlast.

„Zajali mě,“ odpověděl Josh, „ale už jsem zase tady.“

„Kde přesně?“

Josh přelétl očima po nebi. Přes obzor se črtaly tučné rudé pruhy západu slunce a měsíc už stoupal po nebeské klenbě. Kde sakra jsem? Podle všeho nikde, řekl si s hořkou ironií.

„V Arizoně,“ odpověděl, „a jsem nenápadnej.“ Odmlčel se a podíval se na hodinky. Připozdívalo se a potřeboval si ještě pár hodin odpočinout, než se vydá na další cestu. „Mám k dispozici auto. Ráno můžu být v LA.“

„Zůstaň, kde jsi,“ přerušil ho Adams prudce, „dej nám souřadnice a my tě vyzvedneme hned.“

„Přijedu na vlastní triko,“ oponoval Josh, „tak ráno nashle.“

„Ne!“ obořil se Adams, „řekni, kde jsi a my hned požádáme americké přátele, aby nám na noc půjčili Black Hawk. Potřebujeme tě tady teď hned.“

„Musím si odpočinout,“ řekl Josh, „do rána už to počká.“

„Přijedeš sem teď večer, Hardingu,“ odvětil neoblomně Adams, „a to je rozkaz.“

Tak, a jsme zpátky ve světě Rupertů, řekl si Josh. Možná by bylo lepší, kdyby mi zůstala ta ztráta paměti.

Hromový rachot Black Hawku typu Sikorski UH 60 pročísl klid a ticho pustiny. Zvedl se mrak prachu a zvlněné trávy v divokém víru, který se utvořil pod vrtulí.

Josh vyšel zpoza skalisek, kde se ukrýval. Bylo krátce po desáté hodině v noci. Hodinu mu trvalo, než se vrátil zpátky do kopců ke Kate, kde abslovoval stručnou, ale výživnou výměnu názorů s Kate poté, co jí oznámil, že ho už za pár hodin vyzvedne vrtulník.

„Poleť se mnou,“ opakoval Josh, když už slyšel vzdálené ozvěny rotoru helikoptéry na okolních horských svazích.

„V žádným případě!“ štěkla na něho.

„Potřebuju ještě pořád pomoc,“ přesvědčoval ji Josh, „najdeme Luka společně.“

„Ty seš vůl, Joshi, seš idiot!“ křikla, „něco tady nehraje, ti říkám. Určitě si tvoje paměť ještě cosi nevybavuje. Je to past.“

„To je přece britská armáda,“ řekl Josh, „nebuď směšná.“

„Je to tvoje riziko,“ uzavřela Kate chladně, otočila se a zmizela mezi skalisky, „kdybys mě přesto potřeboval, kdyby ses dostal do průšvihu, budu čekat u toho telefonního boxu u silnice, co jsi z něho volal.“

Její slova mu ještě zněla v uších. Kdyby ses dostal do průšvihu, budu čekat.

Žádnej průšvih nikde nevidím, řekl si Josh, když se přibližoval k čekajícímu Black Hawku. U vrtulníku stál muž, zřejmě Adams, a netrpělivě na něho mával. Nevypadal úplně tak jak si ho Josh představoval: Byl menší, zavalitější, vlasy mu šedivěly a nad opaskem se mu pod černým sakem vzdouvaly pořádné pneumatiky špeku.

Ale co, hlavně že jsem už u svého kmene, oddychl si Josh, do hodiny jsem zpátky u jednotky.

„Josh Harding?“ zeptal se Adams.

Josh vyskočil na palubu Black Hawku. Sotva odlepil od země druhou nohu, vrtulník se okamžitě vznesl. Hlomoz vrtule skrz otevřená dvířka mu bušil do ušních bubínků, jako by mu už už měly prasknout. Do plic a do očí mu pronikl rozvířený písek.

Cítil, jak se mu spolu se stoupáním helikoptéry prudce zdvíhá nálada. Teď má podporu od lidí, na které je spoleh.

„Jo, to jsem já,“ houkl Josh.

„Tak si vlez víc dozadu, sakra,“ houkl v odpověď Adams.

Josh se vydal do zadních prostor stroje. Ten se při letu zřetelně kolébal, takže Josh se musel chytat kovových stěn, aby se udržel na nohou.

Pohlédl až na konec útrob vrtulníku. Vzadu seděli dva příslušníci vojenské policie s připravenými zbraněmi. Na uších měli sluchátka stejně jako Adams, takže spolu mohli za letu komunikovat bez ohledu na řev stroje Black Hawku. Tvářili se zasmušile. Josh se otočil zpátky po Adamsovi. Všiml si viditelné zduřeliny v jeho podpaží, která napovídala, že tam skrývá pouzdro s pistolí.

„K čemu ti poldové?“ zeptal se Adamse.

„Protože seš sakra zatčenej.“

Josh překvapením zamrkal. Ne, řekl si, to jsem se asi přeslechl, to je určitě tím řevem všude kolem. Určitě říkal něco jiného.

„Nerozumím… Cože?“

„Seš zatčenej,“ zavrčel Adams, „sedni sakra a seď.“

„Za co, hergot?“

„Za nekázeň,“ odvětil Adams, „neuposlechnutí rozkazu a dezerci. Postaví tě před vojenskej soud. Slyšel jsem o tobě dost a byl bych nejradši, kdyby se sakra obnovily popravčí čety.“

Josh se nevěřícně rozhlížel po vrtulníku. Pilot zvedal stroj vysoko nad pustinu. Příslušníci vojenské policie měli své standardní zbraně typu Heckler Koch MP5 připravené ke střelbě. Kdyby dostali rozkaz, zastřelí mě a nebudou se o tom rozmýšlet ani vteřinu, pomyslel si Josh.

Adamse měl stále za zády. Teď se rozvalil na jednom z kovových sedadel, rámujících vnitřek Black Hawku.

„To snad není pravda, hergot!“ zavrčel Josh.

„Nech si svoje nářky pro vojenskej soud, Hardingu,“ houkl Adams.

„To ale bude ještě víc těch blackoutů, těch útoků na elektrický systémy, jedině já je dokážu zarazit.“

„Řek sem, ať držíš hubu.“

„Jenom já to můžu zastavit!“ řval Josh vztekle, „copak tomu kurva nerozumíte?“

Adams kývl k policistům. Jeden z nich pohlédl na Joshe a prstem nahmatal spoušť své zbraně: „Seš zatčenej,“ zvolal Adams, „na obhajobu máš času dost.“

„To bude katastrofa.“

„To mě nezajímá,“ vpadl mu Adams do řeči, „seš britskej voják, tak budeš plnit rozkazy.“

„To jsou pěkně zkurvený rozkazy!“

„Na tom nesejde,“ štěkl Adams, „rozkaz jako rozkaz a ty se mu musíš podřídit. Když se vzepřeš, dostaneš, co si zasloužíš – pořádně vykoupat ve vlastních sračkách.“

Josh vyhlédl z dvířek vrtulníku. Letěli rychlostí tři sta mil v hodině, vzduch kolem nich jen svištěl. Už padla tma, ale Black Hawk byl vybaven elektronickým naváděním. Cestu zpět do LA by ta mašina nejspíš našla i bez pilota, a mohla by být klidně tma jako v pytli.

Řeka: Josh zaregistroval její třpytivé obrysy. Začal týrat svůj mozek a dolovat z něj elementární znalosti. Řeka vytékající z Arizony a směřující k západu. Colorado. Jo, určitě je to Colorado. Jestli se pilot bude držet podél řeky, musejí dřív nebo později přelétnout přes Hoover Dam. Dam – to je jezero.

Josh se pro sebe usmál. Jezero. Takže by se dalo vyskočit z vrtulníku a přesto mít šanci na přežití.

Možná je to šance jedna ku deseti. Ale šance to je.

Musím utéct, řekl si, musím. Ne pro vlastní záchranu. Jde o to, že jestli nenajdu Luka včas, tak ho najde Azim nebo další banditi z jeho organizace. A pak bude v průšvihu celý svět. Josh se zamyslel a začal počítat. Dvířka vrtulníku jsou otevřená. Black Hawk byl totiž určen pro rychlé vojenské přemístění a vyložení čerstvých jednotek a zároveň bleskové naložení raněných, proto také létá téměř vždy s otevřenými dveřmi. Letěli ve výšce asi šest set metrů nad otevřenou krajinou. Josh seděl na jednom ze snížených sedadel přes uličku ke dvířkům, docela blízko od vojenských policistů.

Josh vstal a vykročil k Adamsovi. Cítil, jak ho oba policisté probodávají očima. „To je hrozná chyba, co děláte,“ křikl.

„Cože?“ houkl Adams, který přes hluk vrtule neslyšel, co Josh říká.

„Že je to hrozná chyba,“ opakoval Josh, aniž by se obtěžoval zvýšit hlas.

„Cože?“

Adams přistoupil blíž, aby slyšel Joshovo huhlání lépe.

A seš můj.

Josh chytil Adamse rychlým chvatem levačkou za límec. Pravačkou zároveň bleskově zajel dolů a popadl pistoli pod Adamsovým sakem. Byla to zbraň běžného typu Glock 19, tu Josh dobře znal. Vytáhl ji a pažbou udeřil Adamse do pravého ucha.

„Ani hnout!“ zařval na oba policajty, „ani hnout, nebo sakra střelím!“

Policisté bez hnutí sledovali každý Joshův pohyb.

„Nestřílejte,“ řekl Adams do náhlavního mikrofonu, aby ho policisté uslyšeli ve sluchátkách.

Josh vyhlédl z vrtulníku a všiml si, že už se nacházejí nad jezerem Mead. Hlavně se musím dostat k Lukovi, opakoval si. Musím se k němu dostat dřív, než to stihne Azim.

Chytil Adamse, na kterého stále mířil pistolí, za vlasy a smýkl jím do přední části Black Hawku. Pilot na něho nevěřícně zíral. Byl to nejvýš pětadvacetiletý chlapík. Josh musel uznat, že svůj Black Hawk pilotuje pevně a brilantně i v takovéhle situaci, když se mu na palubě rvou cestující. „Stoč to dolů,“ poručil mu Josh, „stoč to sakra dolů, povídám!“

„Takhle si to jenom zhoršuješ, člověče!“ křikl na něho Adams.

„To nech na mně,“ houkl Josh a zatáhl ho za vlasy ještě víc.

„Dej tu pistoli pryč, Hardingu. Máš moje slovo, že dostaneš objektivní a nestranný slyšení!“

Josh ho neposlouchal a otočil se zpět k pilotovi: „Stoč už to dolů, hergot!“ štěkl na něho.

„Nedělej to!“ řval Adams.

Pilot pokračoval v původní trajektorii vrtulníku nad jezerem.

Chtějí na mě vyzrát, pomyslel si Josh, vědí, že nemůžu snížit hladinu letu, když mířím na Adamse. Dostali mě.

Ledaže…

Josh vystřelil. A znovu. Kulky třeskly do řídícího panelu Black Hawku. Vylétl z něj roj jisker, který zasáhl pilota do obličeje. To už Josh znovu tiskl pistoli Adamsovi k hlavě. Helikoptéra už se rozkolébala a zhoupla se vzduchem, zatímco kontrolky přestaly blikat a zhasly.

Josh pohlédl na výškoměr.

Teď už klesáme.

A pěkně rychle.

Pět set metrů. Na stovce vyskočím.

Stroj začal zjevně klesat, přímo padat. Josh cítil, jak se mu podlamují kolena a srdce měl až v krku. Pilot zoufale zápasil s řízením ve snaze stroj znovu ovládnout.

„Ty seš blázen, kurva chlape!“ vyjekl Adams, „chceš se zabít?“

„Aspoň půjdeš se mnou,“ odvětil Josh.

Čtyři sta metrů.

Jezero už bylo tak blízko, že bylo cítit vodu.

Oba policajti chtěli vstát, ale prudký výkyv Black Hawku je odmrštil zpět do sedadel.

„Zastřelte ho,“ ječel Adams, „zastřelte to hovado!“

Dvě stě padesát metrů.

Jeden ze strážců držel svou MP5 proti Joshovi a snažil se zamířit přímo na něj, ale Black Hawk sebou při pádu děsně škubal. Nosem už směřoval dolů a stroj se řítil čím dál rychleji k temným a studeným vodám jezera.

Dvě stě deset metrů.

O kovové stěny stroje třeskla palná dávka. Strážce nedokázal v tom smýkání zamířit přesně.

Josh vyhlédl otevřenými dveřmi.

Sto šedesát metrů.

Pustil Adamse a vší silou se odrazil, aby se mohl co nejrychleji vyřítit kupředu. A už letěl vzduchem k otevřeným dveřím. Těsně před sebou cítil vířivou větrnou smršť.

Vzduch ho udeřil nejdřív do obličeje a pak do hrudi a doslova mu vyrazil mu dech z plic. Na vteřinu měl pocit, že letí horizontálně spolu s Black Hawkem. Za zády slyšel hluk palby. Jedna kulka, druhá a třetí.

Netrefil.

A už padal šílenou rychlostí dolů. Black Hawk byl teď vysoko nad ním. Kolem něho divoce svištěl vzduch. Ovládla ho příšerná závrať a ve vzdušném tlaku nedokázal udržet otevřené oči.

Doširoka roztáhl ruce a nohy, aby vlastním tělem maximálně rozšířil plochu vzdušného protitlaku. Cítil, že začíná zvládat situaci. Slušně držel v divokém protitlaku základní balanc. Vysoko nad ním se Black Hawk začal ve střemhlavém pádu rychle naklánět.

Josh se ze všech sil snažil udržet rovnováhu. Zrychlující se divokost pádu však pochopitelně ovlivnit nemohl. Za pár vteřin už sebou musel třísknout do vody.

Ledová čerň jezera se rapidně blížila.

Dvacet jedna

Pondělí, 15. června, noc

V posledních vteřinách před dopadem se Josh nastavil do polohy dokonalé šipky s rukama před hlavou a sepjatými dlaněmi, tvořícími její hrot. Hlavu si chránil rameny a mírně ji ohnul, aby první náraz směřoval na temeno, kde má lebka vůbec nejtlustší vrstvu kosti v celém těle. To je ostatně důsledek vývoje lidského těla, při němž bylo hlavní ochránit mozek. Když tedy člověk očekává náraz, je nejlepší stavět se proti němu právě temenem. Nohy, vyrovnané jako pruty, letěly v závěsu.

Dokonalá poloha pro skok do vody.

Tak jako tak byl ovšem náraz doslova otřesný. Měl pocit, jako by se mu rozdrtily všechny kosti, nejprve v rukou, pak v hlavě a nakonec v ramenou.

Bolest se mu řítila tělem v nekonečných vlnách za sebou. Svaly mu vypověděly poslušnost. Vzápětí mu celé tělo ochromil ledový chlad vody, do níž skočil. Krev mu tuhla v žilách. Ztratil dech a zdálo se mu, jako by mu přestalo bít i srdce.

Na chvilku byl Josh přesvědčen, že už nežije. Přišlo mu ostatně nepředstavitelné, že by snad dokázal přežít další trýzeň, navíc takhle strašlivou. Pak se jeho pohyb vodní masou výrazně zpomalil. Uvnitř lebky cítil prudkou bolest. Dál už se neponořoval. Voda kolem něho stále divoce vířila. Dostal se do mohutného podvodního víru, který ho opanoval a táhl ho s sebou.

Možná jsem takových deset metrů pod vodou, pomyslel si. Pomalu začal kopat nohama. Nejdřív to moc nešlo, protože ve svalech už moc síly neměl, a zápas s proudem tudíž prohrával. Zkusil to znovu, tentokrát do toho vložil větší sílu. Nohy se konečně trochu hnuly.

Ve volném pádu před dopadem do vody nebylo možné pořádně se nadechnout. A teď trpěl přirozeně zoufalým nedostatkem vzduchu.

Aspoň kdybych tak dopadl někam blízko břehu. Vždyť i když se snad dostanu k hladině včas, nemusel bych už zvládnout delší plavecký maratón.

Kopl pořádně a začal si taky pomáhat pažemi, aby byl co nejdřív u hladiny. Otevřel oči. Voda byla čistá a průzračná, to spíš Josh ze začátku nic moc neviděl, ale časem se mu zrak opět zostřil. Pohlédl vzhůru. Viděl, jak se nad ním něco hýbe. Byla to povrchová vlna. Tak to už je hladina.

Pak mu hlava pronikla na vzduch. Josh otevřel oči a pořádně se nadýchl. Kyslík mu zaplnil plíce, pronikl do krevního oběhu a okamžitě zmírnil omračující bolest hlavy.

Žiju.

To slovo v něm vzbudilo přímo vlnu zvláštního veselí. Rychle se rozhlédl po temných a zčeřených vodách jezera Mead.

Asi tři sta metrů před sebou uviděl masivní přehradní zeď, díky níž se tu ostatně to jezero rozkládá. Proud k ní pomalu sunul vodní masy, které pak padaly dolů, aby znovu utvořily řeku Colorado, která pak uháněla dál až do moře. Severně odtud je Nevada, uvědomil si Josh, a na západě je Kalifornie. Ale kde budu ve větším bezpečí? pomyslel si s hořkostí. V bezpečí nebudu nikde.

Právě v tom okamžiku sebou v dálce třískl do vody Black Hawk. Stroj se vřítil pod hladinu, což způsobilo mohutnou odstředivou vlnu. Stalo se to přes kilometr daleko, přesto však i na tuto vzdálenost slyšel skrz temný noční vzduch výkřiky vyskakující posádky. Následně slyšel, jak z místa nehody odplouvá záchranný člun.

Jezero je to pořádný, pomyslel si Josh, tady moc nehrozí, že by mě našli.

Josh začal plavat. K nejbližšímu břehu to bylo dobrých dvě stě, možná i dvě stě padesát metrů. Josh z něj neviděl víc než jehličnaté stromy a kamenité pláže.

Prostor kolem jezera byl součástí přírodní rezervace. Ta je teď o půlnoci určitě zavřená, takže široko daleko těžko na někoho narazí, leda tak na medvěda. Ale musím hodit kostrou, řek si Josh, protože za pár minut vzburcuje Adams proti mně půlku americké armády.

Zuřivě zápasil s vlnami. Hlavu držel pod hladinou a nechal ji vyplout jen v okamžicích, kdy se musel nadechnout.

Jestli seberu všechny síly, musím to zvládnout, řekl si. Hlavní je věřit, že to jde.

Konečně doplaval ke břehu. Zuby mu drkotaly zimou. Břeh byl poset oblázky. Josh na nich chvíli bez hnutí ležel a chytal dech. Nabral do dlaní trochu vody a pořádně se napil. Pak se začal plazit od břehu, dokud nedospěl k mohutnému kmeni jedné borovice, kde se stočil do klubíčka. Na pobřeží nebylo živé duše.

Musím si na pár minut odpočinout, řekl si. Pak se dám na útěk.

Měl pochopitelně dočista mokré šaty a každý centimetr kůže byl prochladlý až na kost. Pokusil se vstát. Podařilo se mu to, i když povážlivě vrávoral. Musím zmizet, řekl si a jal se kulhat pryč. Musím zmizet.

Jestli mě najdou, tak mě snad na místě zabijou.

Lesem, který se svažoval až k jezeru, putoval Josh do kopce už dvě hodiny. Bylo mu jasné, že teď už se v okolí nejspíš prodírají lesem taky skupinky pronásledovatelů. Na druhé straně ho uklidňovalo, že přírodní rezervace kolem jezera zabírá kolem sto padesáti čtverečních mil. Jestli chtějí v tak rozsáhlém národním parku někoho najít, musejí nasadit stovky mužů. Takže ještě aspoň na pár hodin bych mohl být klidnej.

Pořád měl s sebou peníze – dvě stě dolarů v bankovkách a po kapsách plno drobných. Bankovky byly přirozeně promočené, ale však ony časem oschnou. Nakonec narazil na lesní silničku a pochodoval po ní hodinu a půl. Konečně dorazil k jednomu z telefonních boxů, které jsou po parku rozesety jako pojistka pro turisty, kterým při projížďce klekne motor. V budce vyťukal číslo telefonního boxu, u kterého na něho měla podle vlastních slov čekat Kate. Čekala. Řekl jí, k čemu došlo.

„Zůstaň, kde jsi,“ řekla mu, „schovej se v lese. Já tam za pár hodin přijedu.“

Josh vysvětlil Kate, kde se nachází. Pak se od lesní silnice vzdálil asi na padesát metrů a zalezl do houštiny tvořené větvemi borovic. Natrhal chvojí a vystlal si improvizované lůžko a ulehl na ně. Zhluboka dýchal čistý a občerstvující vzduch lesa. Poprvé za poslední týdny měl úplně čistou hlavu. Věděl už, kdo je. A věděl taky, jaké je jeho poslání.

Ležel a odpočíval dvě hodiny. Vyspal se dost na to, aby nabral potřebnou energii pro fungování organismu. Schopnost usnout na požádání byla jednou z prvních dovedností, kterou se naučil v armádě. Pak se odplazil blíž k silnici a usídlil se za skupinkou stromů co nejblíž k místu, které si s Kate smluvil. Bylo po druhé hodině ráno. Úzký asfaltový pruh silničky, vinoucí se lesem, byl jako vymetený. Srdce mu v hrudi nervózně pumpovalo ještě dobrých dvacet minut. Pak uviděl, jak se v zátočině objevil mustang. Teď mu bylo jasné, že jediným člověkem, který mu může pomoct při hledání Luka, je právě Kate. A pokud ho včas nenajdou, najde si ho Azim.

Když mustang zastavil na krajnici, Josh pár minut počkal, aby měl jistotu, že v závěsu nejedou žádní pronásledovatelé. Pak vyběhl ke Kate a naskočil do vozu. Zajeli padesát metrů do lesa, aby je nebylo vidět ze vzduchu, a pak se vrátili k Joshovu úkrytu. Vzduch byl vlhký a chladný a mezi stromy padala řídká mlha. Hlavní ale bylo, že měl zase Kate po boku.

„Jak moc jsem dorasovanej?“ zeptal se, když Kate začala prohlížet jeho zranění.

„Strašně,“ opáčila. Ránu na krku mu vymyla dezinfikovaným tamponem a znovu mu ji ovázala.

„Za normálních okolností bych ti nařídila, abys nejmíň týden nebo čtrnáct dní ležel, odpočíval a nabíral síly,“ řekla s jemným úsměvem.

„Nařídila?“ opáčil Josh.

Kate přikývla. „Jenomže ty seš špatnej pacient,“ dodala, „takoví jako ty doktory nikdy neposlouchají.“

Sklonil se k ní, aby ji políbil. Její jemné, zvlhlé rty byly horké. Sotva mu zašermovala jazykem uvnitř jeho rtů, cítil, jako by se mu rány zázračně hojily. Když muž cítí, že má na kahánku, pomyslel si Josh, přemýšlí o ledasčem. Hlavou mu létají stovky důvodů k lítostí: Místa, kde nikdy nebyl, lidé, které nepotkal, dcera, kterou už nikdy neuvidí. Ale hlavní lítost se soustřeďuje do vědomí, že už nikdy neobejme ženu, že už nikdy neuslyší její sténání pod svými dotyky a její vzrušený dech.

V posledních dnech měl na kahánku opravdu často. Dokonce párkrát smrt přímo vzýval a dychtivě vítal jako ztraceného bratra. Ale teď, když ze spárů smrti unikl, byl šťastný, že žije. Vychutnával doslova každý okamžik jako kousnutí do šťavnatého ovoce, právě utrženého se stromu.

Pevně Kate objal. Teplo jejího těla mu dodávalo sílu. Přitulila se k němu. Leželi spolu, obklopeni lesem štíhlých borovic. Dlouhé minuty vychutnával Josh samotné její objetí. Až poté jí začal rozepínat blůzu – a pak ji něžně a pomalu pomiloval.

„Tys mi to říkala, že tady něco nehraje,“ řekl, když byli hotoví a když opět ležel vedle ní.

Políbila ho na čelo. Tím ho uklidnila víc, než by to dokázal jakýkoli prášek. „Nemysli na to, miláčku, na tom nesejde. Teď musíme najít Luka.“

Mezi stromy probleskovaly první paprsky denního svitu. „Proboha, to už je ráno,“ podivil se Josh, „ztratili jsme spoustu času.“ Kate se ohlédla. Nad obzorem vycházelo slunce. Skrz stromy se oranžovou barvou odlesků ranního světla blýskaly klidné vody jezera. „To by bylo krásný, užít si to tady aspoň na pár dní,“ povzdechla si, „je to nádhera.“

Josh ji k sobě přitiskl: „Až splníme úkol,“ řekl, „někam si spolu vyjedem.“

Kate přikývla: „Sem?“

„Třeba. Ale příště sem sakra nebudu skákat z vrtulníku.“ Mlčeli. Mluvit o budoucnosti bylo bláznivé. Ještě měli před sebou moc práce. „Víš teda, kde je Luke?“ zeptala se Kate. Josh přikývl.

Jeli kolem jezera po úzkých silničkách přímo na sever. Když dorazili do nějakého městečka, Josh zůstal v autě a Kate šla nakoupit. Josh starostlivě přehlédl situaci. Na okraji parkoviště zahlédl dopravní hlídku kontrolující auta. Mezi zaparkovanými auty procházel ovšem ještě další muž, který se u každého vozidla zastavoval. Že by prostě někdo zapomněl, kde zaparkoval? Nebo je to federál? Josh se sehnul a zakryl si tvář, aby ho nikdo nemohl identifikovat. Koukáš pořád kolem sebe jako jestřáb, pomyslel si, právě tak, jak to dělá štvanec.

Kate za sebou práskla dvířky mustanga. „Tumáš,“ podala mu velký papírový sáček s nápisem Burger King.

Josh si obsah sáčku prohlédl. Byl tam dvojitý cheeseburger se slaninou, velký sendvič se sýrem, dvě extra velké porce hranolků a velký kelímek koly. To je první maso za několik dní, došlo mu náhle. Maso, to je teď to hlavní.

Vyjel z parkoviště a namířil s mustangem z města ven, přímo na sever. Když míjeli policejní stanici, všiml si Josh, že instinktivně šlápl víc na plyn. Jen klid, varoval sám sebe. Tahle země je velká. Kdo se tady schovává před zákonem, často uniká po dlouhá léta. Když zůstaneš v klidu, pak ti po ty dva dny, které potřebuješ, abys našel Luka, nebude hrozit výraznější nebezpečí.

Mozek mu horečně pracoval. Hlavní bylo, proč ho zatkli – to bylo to poslední, co čekal. Prvních pár hodin po útěku ho poháněl jen adrenalin a pak ho nadchlo shledání s Kate. Ale teď musel přijít na to, jak se to mohlo stát, že proti sobě tak ostře poštval armádu.

Moje paměť, pomyslel si s hořkostí. Pořád to není než pořádně potrhaný film. Muselo se něco stát, pokud jde o mě a Luka. Něco, co ještě pořád probíhá. Něco, co se vůbec nelíbí armádě.

Jenom kdybych věděl, o co jde.

Musím ho najít. Musím zjistit, co se stalo během těch pár hodin a minut, než mě postřelili.

Zastavil na odpočívadle u silnice. Lesy, zabírající tenký pruh zavlažené půdy, obklopující jezero Mead, měli už dávno za sebou. Teď se nacházeli v drsné krajině, oddělující jezero od Las Vegas. Podél silnice se objevovaly cedule s nabídkami prodeje půdy – dolar za akr. A nikdo to nebere, pomyslel si Josh. Byla to suchá divočina, kde nezapršelo už po celá léta a kde se široko daleko nepotuluje ani žádná zvěř, protože i nejodolnější zvířata by tu měla co dělat, aby nechcípla hlady a žízní.

Josh si kousl sendviče a dychtivě hltal sousto za soustem. Potřeboval protein, uhlovodíky a cukr. A potřeboval to všechno hodně rychle.

Hlavní bitvu má ještě před sebou. Každý zdroj energie je pro něho dobrý.

„Máš všechno?“ zeptal se Kate.

Přikývla: „Lokátor GPS. A cédéčko London Calling od Clashe.“

Rozpačitě otáčela v ruce tenkou černou skříňku, s jejíž pomocí lze po udání jednoduchých koordinát nalézt jakékoli místo na světě. Ještě rozpačitěji hleděla na cédéčko, na jehož obrazovém obalu rozbíjí Paul Simenon svou basovku o pódium. „K čemu GPS, to je mi jasný, zjistíme s ní, kde je Luke, pokud do ní naládujeme správný čísla.“ Pohlédla na obal cédéčka. „Ale co s tímhle? To nechápu.“

Josh se ušklíbl: „London Calling, přece.“

„On je v Londýně?“

Josh zavrtěl hlavou. „Ten signál se skládá ze tří písmenek. L, B a J.“

Kate vypadala opravdu zmateně: „Tak už mi to vysvětli.“

„No, to jsou první tři písničky London Calling. Titulní song je L.“

Kate otočila cédéčko a přejela očima obsah. „Brand New Cadillac a po něm Jimmy Jazz.“

„No vidíš – L, B a J.“

„No, a kde je Luke?“

Josh mrkl na cédéčko. Strhl svrchní igelit a vytáhl zevnitř obal. „Podívej se na délku těch tří písniček a pak je napráskej do GPS. Když má ta písnička tři minuty a osmadvacet vteřin, napíšeš dvacet osm.“ Vrátil cédéčko Kate. „A to, co vyleze, je místo, kde je Luke.“

Její prsty horečně pracovaly na klávesnici GPS. Josh trpělivě čekal a prokousával se přitom sendvičem. Poté se vrhl na cheesburger, nabral si hrst hranolků a nasypal si je do pusy. Kate mezitím pracovala, v jedné ruce GPS a ve druhé cédéčko. Mlátila přitom prsty do klávesnice, jako kdyby zatloukala hřebíky do zdi.

„Swansea,“ řekla pak vzrušeně, „je ve Swansea.“

Josh cítil, jak mu pár hranolků uvízlo v krku při vzpomínce na drsné kamarády z britského Swansea, ostřílené Velšany, kterým se v Anglii říká Taffies. Pořádně se rozkašlal: „Co tam proboha dělá? S Tafíkama?“

„Co to?“

Josh si všiml jejího výrazu. Úplné prázdno. Určitě nikdy neslyšela o britském Swansea ani o Taffies, pomyslel si.

„Kde to je?“ zeptal se.

„Swansea, stát Arizona,“ odpověděla Kate, „asi sto mil severovýchodně odtud. Lišky tam dávají dobrou noc.“

„Tak hurá do Swansea,“ odvětil Josh.

Josh strčil cédéčko do přehrávače v palubní desce, nastartoval a rozjel mustanga po silnici. Do reproduktorů mustanga udeřily první rozmáchlé, skučivé akordy, které album zahajují.

„London Calling,“ zavyl do naplno rozjeté skladby chraplavý hlas Joe Strummera.

Josh cítil, jak mu údery hudby projíždějí žilami, a začal poklepávat prsty na palubní desku. Důvěrně známý text si bezděky zpíval spolu s hudbou. Ostatně, lepší doprovodnou hudbu k apokalypse by asi nenašel.

Dvacet dva

Čtvrtek, 16. června, poledne

Silnice probíhala podél horského úpatí. Bylo v ní plno děr a výmolů, válely se na ní kameny a místy byla zavátá pískem. Josh pevně svíral volant mustanga a přitom se snažil dávat mu dost vůle při vybírání výmolů. Za poslední dva týdny už dostal tolik do těla, že teď ani nedokázal určit, kde ho právě nejvíc bolí. Cítil už jenom nepřestávající tupou bolest, která mu rozpalovala každý nerv v těle.

Cesta až sem trvala tři hodiny, a to bylo déle, než Josh původně předpokládal. Po cestě zastavili na jedné benzínce, kde se osprchovali a dali si kávu, a pak tam v nonstopu nakoupili nové zásoby pro nadcházející den: Vodu, sirky, jídlo v plechovkách a suchary. Na pumpě nabrali tolik benzinu, co se jim vešlo do nádrže a do kanystrů, které upevnili na zadní sedadla mustangu.

Cesta, při níž se Kate a Josh zvolna kodrcali liduprázdnými místními silnicemi západní Arizony, byla opravdu dlouhá a těžká. Projížděli skrz horské hřebeny, zbarvené rudě, bronzově a žlutě, načež následovaly sešupy po strmých úbočích, v nichž nebylo než kamení, balvany a několik bludných kaktusů, které přežívaly v prachbídné půdě snad jen silou vůle. Dopolední žár oba cestovatele přímo spaloval. Když se Josh rozhlédl po křišťálově blankytné obloze, na níž nebylo nikde ani potuchy po obláčku, vzrůstal v něm pocit ostražitosti vůči vedru, které je asi čekalo. Jeli teď jen pár desítek mil od Death Valley, což je nejteplejší místo Severní Ameriky. Vedro tam dodnes skolí pár turistů ročně.

Swansea bylo hornické městečko, založené roku 1909 firmami na těžbu zlata a mědi. Bylo obydlené jen do roku 1924, kdy se zde v okolí těžba definitivně zastavila. V období největšího rozkvětu žilo ve Swansea na 750 obyvatel. S hlavními dopravními tepnami Arizony bylo tehdy spojeno železnicí. Dnes z toho všeho nezbylo nic. Na rozdíl od mnoha měst – duchů v Arizoně nebylo toto hnízdo zanesené ani v žádné turistické mapě, protože pro turisty, zaujaté dějinami starého Západu, bylo vlastně příliš nové. Také s ním nebyly spojeny osudy žádného ze slavných pistolníků dřívější éry. A tak se rok od roku stále víc obracelo v prach, z nějž vzešlo.

Josh se rozhlédl. Masiv se zdvíhal dobře do výšky tisíce metrů. Ve srázech byl protkán strouhami a prasklinami, které tam kdysi způsobil déšť, ale při výstupu se krajina čím dál víc vyhlazovala a vše pokrýval jemný písek. „Támhle!“ zvolal Josh konečně a ukázal na nevelký shluk polozřícených budov, které se před nimi zjevily v dálce, „tak jsme tady.“

Cesta končila na planině, do níž se vlastně zničehonic rozšířila. Teď už bylo mnohem zřetelnější, jak bylo město původně rozloženo: Shluk budov na spadnutí se tyčil kolem hlavní ulice. Opodál se pozvolně zdvíhala plošina tvořící vrchol hory. Plošina pak spadala do strmé jámy, hluboké nejmíň padesát metrů. Jáma se na úbočí města vyjímala jako obří jizva. Povrchový lom jako z čítanky, pomyslel si Josh.

Zastavil u cesty. Nedalo se vlastně říct, kde městečko začínalo a kde končilo. Trosky budov už na mnoha místech tvořily jednotnou změť zlámaného dříví a štěrkových sutin. Jestli to všechno mělo kdy kolem sebe nějaké oplocení, to už dávno shnilo, zpráchnivělo a bylo rozváto větrem. Josh vykročil k místu, kde začínala hlavní ulice. Poznal to podle půlky cedule, která tam stála. Na ceduli, informující obyčejně o jménu města a počtu jeho obyvatel, stálo už jen „Swan –“ a „Obyv –“.

„Ten, kdo odsud jako poslední odcházel, určitě si nemusel dělat starosti, že zapomněl zhasnout,“ komentoval situaci Josh.

Kate se usmála: „Ale my si musíme dělat starosti o toho, kdo je teď jako poslední uvnitř.“

Josh se hnul kupředu. Po zřícených troskách se plazily sluneční paprsky. Ulice byla široká asi osm stop. Do stran se od ní rozbíhalo asi dvacet menších ulic, oddělujících od sebe domovní bloky. Jejich zdi už byly většinou povalené, maltou prorůstal kaktusový plevel a měnil to všechno v prach. Co vlastně kde stálo, to se dalo odhadnout jedině při velmi pozorném obhlížení. Teprve tehdy se ze změti vydělovala támhle banka, támhle hotel a tady podle všeho železářství.

V tomhle Swansea se určitě nikdo neobtěžoval stavět něco pořádně, pomyslel si Josh, když obhlížel trosky. Celé to bylo postavené očividně ve spěchu a velmi levně. Na fasádách například nebylo ani stopy po nějaké dekoraci, prostě tenkrát stloukly dohromady prkna a trámy, už aby to měli za sebou.

Opatrně se začal soukat skrz trosky, pokrývající ulici. Tohle je přesně něco pro mě, pomyslel si: Chlap bez minulosti se potlouká městem bez přítomnosti.

„Vidíš něco?“

Josh si hned uvědomil, že šeptá, jako kdyby se snad hlasitý hovor do těchto míst nehodil. Jako by hrozilo, že probudí mrtvé.

Kate zavrtěla hlavou a taky zašeptala: „Ale někde tu být musí, o tom jsem přesvědčená.“

Josh teď zaznamenal, jak páchne vzduch kolem. Všechno bylo pokryto prachem, který se tu usazoval po celá desetiletí. Zřícené zdi a střešní tašky válející se mezi nimi vypadaly, jako by je někdo zasypal svinstvem. Byly to ztrouchnivělé cihly, trámy a omítka, to všechno rozfoukané větrem do ulice, kde to vše na dlouhá léta spočinulo a trouchnivělo dál, takže teď se už opravdu dá použít úsloví „srovnáno se zemí“. Necítím nic, pomyslel si Josh. Většinou je člověk nějakým způsobem cítit, takže se dá doslova vyčmuchat, vždyť jeho pach je cosi jako vzdušná stopa. Ale tady Josh žádnou stopu nevyčmuchal. Jenom pach hniloby.

„Určitě jsi ty souřadnice naťukala správně?“

Kate přikývla: „Je to Swansea,“ odpověděla, „souřadnice to ukázaly přesně. Ale co ten kód! Určitě ses v něm nespletl?“

Josh kývl, že určitě ne: „Mluvili jsme už o tom. To si pamatuju úplně jasně. Luke je rockovej fanda a zná všechny klasický desky jako svoje boty. Určitě ho to naučila jeho máma. Shodli jsme se na pár albech a písničky měly dodat ten klíč. Beatles, Stouni, to je jasný, pak Van Morrison a něco taky z Dylana.“

„Tak kde ale, sakra, vězí?“

„Voda,“ řekl náhle Josh.

„Vodu máme v autě.“

„Ale ne,“ vysvětlil Josh, „chci říct, že tady někde musí být vodní zdroj. Nikdo přece nepostaví město tam, kde nemá k dispozici žádnou čerstvou vodu. Luke je chytrej kluk, ten se schovává určitě někde v blízkosti vody.“

Kate živě pohlédla na Joshe: „A kde je ta voda?“

„Snadná odpověď,“ odtušil Josh, „podívej se támhle na tu tavící huť. Nic takovýho nemůže nikdy fungovat bez vody.“

Vypravil se směrem k huti, stále po hlavní ulici, za jejichž zříceninami se zdvíhaly žalostné zbytky zřejmě obytných domů. Přímo za nimi bylo vidět lom. Jeho jeřáb se dodnes tyčil nad krajinou. Vedle ležel opuštěný pásový dopravník na rudu. Ta se v něm taky třídila a pak už to jelo do tavící pece. Josh se hned ujistil, že se opravdu jedná o povrchový důl, vždyť poté, co byl důl zavřen, nebylo nikoho, kdo by v této bohem zapomenuté končině uklidil pracovní prostor. V horské stráni byly vytěženy široké strže a na místech, kde byly stovky tun kamení trhány dynamitem, ležely rozsáhlé rozpadající se hromady kamenné suti.

Kolem důlního pracoviště se táhl dávno zrezivělý plot z ostnatého drátu. Josh postoupil až k vratům a vešel do oploceného prostoru.

Všude okolo tiše stály opuštěné stroje. Spěchal ke dveřím tavící hutě. Zatlačil na ně. Dveře příšerně zavrzaly v dokonale zrezivělých pantech a jeho tlaku odolaly. Joshovi tedy nezbylo než vklínit do škvíry rameno a pořádně zabrat. Potom do dveří dvakrát po sobě vší silou vrazil. Po třetím náporu se panty urvaly a ve vchodu zela díra.

Josh vstoupil. V huti to ještě páchlo po dřevěném uhlí. Taky cítil pach železa, kterého se nikdo nedotkl po celá desetiletí.

„Luku,“ zvolal Josh, „Luku!“

Plechová střecha mu vrátila ozvěnu.

„Luku!“ křikl teď ještě hlasitěji, „Luku?“

Zvuk jeho volání se v polorozpadlé budově zatočil a udeřil sebou o stěny. Ozvěna postupně slábla. Josh poslouchal, jak se její zvuk rychle tlumí. Kde sakra seš? pomyslel si Josh, proč neodpovídáš?

Hlavně abys už odtud někam nezmizel. Sám tady v té divočině nepřežiješ ani minutu. V prvé řadě proto, že se po tobě shání až příliš mnoho lidí.

Náhle byl Josh ozářen kuželem světla z baterky. Instinktivně z prudkého světla uskočil, zaclonil si rukou oči a rozhlédl se. Ze stínu se nezřetelně vynořil bledý obrys.

„Seš to ty, člověče? Fakt seš to ty?“ promluvil obrys chlapeckým hlasem.

Josh si nyní blíže prohlédl obrys, skoro zcela zastřený světlem baterky. Udělal krok kupředu: „Luku?“

Světlo zhaslo. Teď už Josh viděl jasně. Štíhlý kluk, bylo mu patnáct šestnáct let. Pod rozcuchanými světlými vlasy si všiml tučných rtů ve voskově bledé tváři. Kolem vpadlých očí se vyjímaly pořádné temné kruhy. Tričko s nápisem Limp Bizkit měl úplně dotrhané. A velmi podivně páchl: Bylo to cosi jako štiplavá směs špíny, potu a… strachu.

„Panebože, ty vypadáš.“

Luke pokrčil rameny: „Taky nejseš zrovna fešák.“

Josh přikročil k Lukovi a podal mu ruku. Kluk ji měl studenou a prsty se mu třásly. Děs, pomyslel si Josh. Ovládl ho děs, jaký přepadá zvířata. Nebo děti.

Přitáhl ho za ruku k sobě a přitiskl ho ke své hrudi, jako kdyby se vítal se ztraceným bratrem. Na chvíli tak beze slova strnuli.

„Jen klid, chlape, jen klid,“ řekl pak Josh, „už jsem tady. Už to bude dobrý.“

Lukovi se po tváři skutálela slza: „Hergot, člověče,“ vzlykal, „já měl takovej strach, tak hroznej strach, kurvafix, to si nedovedeš představit.“

„Už jsme tady,“ opakoval Josh, „už to bude dobrý.“ Popadl baterku a přejel s ní po interiéru huti. Tady Luke přebýval celých čtrnáct dní. Suché listí na hromádce mu sloužilo za postel. Vedle byl připevněn solární panel, aby mu dokázal zajistit dostatek elektřiny pro napájení počítače, a malý přenosný satelit kvůli přístupu na internet. Jinak tu byl Luke samozřejmě úplně sám, s nikým nemohl promluvit a prožíval dny plné hrůzy. Není divu, že už je skoro v koncích, pomyslel si Josh, vždyť ani dospělej a sebevědomej chlap by tohleto nesnášel zrovna nejlíp.

„Pojď se najíst,“ řekl Luke nervózně, „musím s tebou mluvit.“

Josh se rozhlédl – a viděl, jak dokonale bláznivé, typicky dětinské představy o nezbytných věcech na útěku si zde Luke uskutečnil: Shromáždil tady tucet dvoulitrových lahví coca-coly, pár krabic s brambůrky a nekonečné zásoby sucharů. Čerstvé vody měl však k dispozici pomalu, nikde žádné ovoce ani chleba, ani cereálie. Tak to je další důvod, proč vypadá tak zuboženě, pomyslel si Josh, vždyť jí jenom cukr a škrob.

„Kdo je to?“ vymrštil Luk ukazovák směrem ke Kate.

„To je Kate,“ opáčil Josh, „je to doktorka. Za těch čtrnáct dní mi moc pomohla. Měl jsem pořádnou kliku, že jsem na ni narazil.“

„Jak je ti, Luku?“ vpadla do toho Kate, „jestli chceš, tak tě prohlídnu.“

Luke zavrtěl hlavou: „Nic mi není. Měl jsem hroznej strach, ale nic mi není.“

Rozlil do tří kelímků kolu, pořádně si lokl – a jeho kelímek byl prázdný. Josh si všiml, jak se mu ještě pořád nervózně třese ruka.

„Co se sakra stalo, člověče?“ vyhrkl Luke a vyčítavě na Luka pohlédl, „měl jsi mi pomoct, ne?“

„To já nevím,“ opáčil Josh.

„No měl jsi mě odtud dostat pryč,“ pokračoval Luke už pořádně namíchnutě, „dyť jsme se na tom domluvili.“

„To taky nevím,“ odvětil Josh.

Luke se vylekal. Josh zpozoroval, jak se mu do očí rázem vrátil děs, který z nich předtím už úspěšně vyprchával spolu s vzrůstající naštvaností. „To toho… moc nevíš.“

„Ztratil jsem paměť,“ vysvětlil konečně Josh, „to ten zásah. A mám úplný vokno, pokud jde vo to, co se před tím zásahem vůbec stalo.“

„Ztratil paměť? No kurvafix!“

„Musíš mi teď, Luku, vyprávět všechno, co se stalo, když jsme byli spolu. Tak do toho, hezky se tady uvelebíme, a teď povídej, a hezky po pořádku.“

Dvacet tři

Úterý 16. června, noc

„Celý to začalo tím, na co jsme přišli spolu s Benem. Byli jsme jenom dva kluci a škola nás nebavila, dyť jsme byli blázni do počítačů. Hráli jsme hry a tak dokola. Pak jsme se pustili do programování. A dostali jsme se k hackerským stránkám. Na tom pořád nebylo nic hroznýho, že jo? Jenom jsme zjišťovali, co v nás je, nic víc. Kam až dokážeme dojít.“

Luke seděl na hromadě listí, na které celé týdny spával. V jedné ruce měl kolu a ve druhé suchar. Nohy si pod sebou zkřížil jako indián. Josh seděl vedle něho taky se zkříženýma nohama. Kate seděla za Joshem a opírala se mu pažemi o ramena. Trhlinami ve střeše hutě k nim pronikaly paprsky světla.

„Dokázali jsme se hacknout do školní počítačové sítě a trošku jsme jim tam zamíchali se známkama. A samozřejmě jsme se kvůli tomu dostali do průserů. Taky jsme se hacknuli do telefonní ústředny a volali jsme si pak zadarmo. A nejenom to: Taky do dalších firem jsme se probourali úplně bez problémů. Nešlo nám fakt o to, nějak jim zavařit. Jenom jsme se chtěli rozhlídnout, abysme viděli, čeho jsme schopný.“

„Jak – čeho jste schopný? Co jste tím sledovali?“ otázal se Josh.

Lukovi se po tváři mihl úsměv: „No proč lidi dělaj to, co dělaj? Pro prachy, ne? Viděls mou mámu, že jo. Myslíš, že to u nás vypadá jako u milionářů? No ne, nemysli si, že bych neměl rád svou mámu, ale řekněme si upřímně, že je tak trochu mimo? Nebo ne?“

Josh se usmál: „Řeší prostě život po svým, to jo.“

„Tátu jsem neměl – teda aspoň jsem ho nepoznal. Pořádný auto nebo pořádnej barák – to jsme taky nikdy neměli. Tak vidíš: Furt jsem jenom vymejšlel, co tak sakra dělat, aby sme přišli k nějakým prachům, že jo. Představ si to: Milion dolarů! Nebo dva miliony! Pak si koupíš pozemek někde na jamajské pláži, a tam by mohla máma vyhulovat, co hrdlo ráčí. Já bych se zase rád podíval do Londýna, třeba někam, kde hrávali The Clash. Třeba tam, jak si to dali na fotku svýho prvního alba.“

„Westway?“ odtušil Josh, „to za to nestojí.“

„Ale to je jedno, prostě někam, člověče. Hlavně jsem chtěl zmizet z Hickwille. Já ani Ben jsme si nic jinýho prostě nepřáli.“

Odmlčel se a znovu si lokl koly: „Procházeli jsme webový stránky, lezli jsme do chatroomů a furt jsme četli to samý: Jak se někdo dostal do stránek nějakých firem a tak. Rozumíš, vlítneš do stránek kaváren Starbucks a naděláš jim bordel v nápojovým lístku. Nebo tak něco. No a pak ti ty firmy zaplatěj třeba milion doláčů, jen abys jim řekl, kde mají ty díry v systému a jak je zalepit. Tohle nás zajímalo: všechny ty historky o tom, jak vobyčejný kluci vydělaj miliony a přitom v klidu seděj u svejch počítačů a nic víc.“

„To jsou chlapský žvásty, Luku,“ přerušila ho Kate.

Luke na ni pohlédl. Vlasy jí splývaly po krku a hleděla mu přímo do očí. To je vůně, pomyslel si Josh, jedině ta její vůně dokáže přebít ten zápach staré tavící pece.

„Co to?“ optal se Luke a oči mu vystřelily vzhůru asi tak, jako se štěně dovolává názoru svého pána.

„Až budeš starší, tak to poznáš, co toho chlapi nažvaněj. Sednou si do baru a hned se do toho daj: Kterou holku zmákli, a támhletu taky, a tohle uměj a támhletomu dali přes hubu. No, a ve většině případů je to jenom žvást a výmysl.“

Josh se rozesmál: „Ve většině případů? Vždycky je to žvást a výmysl.“

„Chcete říct, že třeba ti hackeři, co se nabourali do Starbucks nebo někam jinam, z toho nic neměli? Fakt si to myslíte?“

„No ne, to se samozřejmě může stát,“ odpověděla Kate, „já jenom říkám, že takový věci se podařej rozhodně míň často, než jak se o tom žvaní na chatech.“

Luke přikývl, ale z jeho výrazu bylo Joshovi jasné, že je zklamaný, že ho na chvilku ovládla deziluze. Jo, to se nedá nic dělat, pomyslel si Josh, iluze oprýskávají jako lak na dřevu, chlapče. Zvykni si na to, ty kluku, takových zklamání se ještě dočkáš, však uvidíš.

„To je jedno, prostě jsme si to s Benem takhle představovali. No dobře, tak jsme asi byli pitomí, naivní. Zdálo se nám, že se nějak hackneme do nějaké firemní struktury – a že nám třeba zaplatěj už proto, aby sme vod nich dali ruce pryč.“

„No jasně,“ neodpustil si Josh, „takže jste se pustili rovnou do Porter-Bell.“

Luke přikývl: „Na těch chatech se vo tom trošku mluvilo. Říkali jim tam Věšák Bell, protože jdou po hackerech tak tvrdě. A taky proto, že to není žádná sranda, hacknout se jim do systému. Řekli jsme si, proč to nezkusit. Nakonec nemáme co ztratit: To není, jako když tě uhánějí holky, kterým jsi zavolal, a každej večer tě nutěj, aby ses s nima sešel. Tady šlo jenom vo to, užívat si v klidu u počítače.“

„Útok na tři velkoměsta!“ přerušila ho Kate, „to jste udělali vy?“

Luke se na chvilku odmlčel. Přes tvář mu přelétl výraz strachu, jako kdyby si vzpomněl na něco neslušného. „No asi jsme měli štěstí. Takhle to v hackingu chodí. Prostě zkoušíš tohle a támhleto – a čekáš, jestli to zafunguje. Máš před sebou firewally, bariéry a vůbec všechno, co si u takových systémů pěstujou. No, a my jsme toho worma napíchli. Víš snad, co je to worm?“

Josh zavrtěl hlavou.

„To je prostě část softwaru, kudy se do systému leze a kudy se zase leze ven. Dostaneš se k instrukcím, kterýma se uzavírá část kódu, a odtud zase kousek, až seš uvnitř. A ten systém nedokáže zjistit, co se vlastně děje.“

„Jako když schováš pistoli do notebooku a projdeš s ní letištní kontrolou?“

Luke se usmál: „Přesně tak. Většinou se přes tu kontrolu nikdo nedostane. Firewally jsou dělaný právě tak, aby ty wormy a všechno podobný detekovaly.“

„Ale vám to vyšlo?“ zeptala se Kate.

„Jo, mnohokrát jsme je kontaktovali a oni se na nás nalepili ze všech stran. A pak už to šlo samo. Najednou jsme toho červa měli – dokonalej worm. Proplul přímo do jejich systému, nikdo ho nedetekoval – no a potom, když už byl uvnitř, se to rozbalilo. A za pár minut jsme měli jejich systém na dlani.“

„Takže jste to udělali vy, ten útok na tři velkoměsta?“ přerušil ho Josh.

Luke přikývl: „Naplánovali jsme to s Benem společně. Bylo nám jasný, že musíme udělat něco pořádně efektního, aby to s nima fakt zamávalo. Proto jsme si vybrali Londýn, Paříž a New York. Tam všude používají pro svoje elektrický sítě právě software od Porter-Bell, a navíc zrovna tu nejnovější verzi, kterou jsme hacknuli. Tak jsme jim tam zhasli.“ Luke přitom hodil sebevědomě okem po Kate a Joshovi bylo jasné, že Lukovi hodně záleží na tom, aby se před ní ukázal v tom nejlepším světle. „To byl hukot, to vám řeknu. Elektřina šlus, všude chaos a panika. A to všechno jsme zvládli já a Ben, úplně sami. Jak to přišlo do televize, padali jsme smíchy pod stůl.“

„No a pak se začalo říkat, že to udělali teroristi, že jo,“ zchladil Lukovo nadšení Josh.

„To nás trochu vystrašilo. To nás fakt ve snu nenapadlo, co všechno z toho bude a jak to lidi budou brát.“

Světlo pronikající stropem pomalu sláblo. Už je po osmé, pomyslel si Josh. Sluneční peklo, panující během dne, už opadávalo. Místo toho se teď začal šířit chlad noci v divočině.

„Firmu Porter-Bell jsme pak kontaktovali,“ pokračoval Luke. „Samozřejmě jsme neřekli naše jména ani další informace, tak blbí jsme nebyli. Napojili jsme se na ně z falešné internetové adresy a oznámili jsme jim, že máme přístup do jejich softwaru. A že jestli chtějí celou záležitost obchodně vyřídit, mají se nám ozvat.“ Odmlčel se, jako by si chtěl roztřídit vzpomínky, které se mu honily hlavou. „Nejdřív nám odpověděli, ať jdeme do hajzlu a že prej je kontaktujou stovky imbecilů za všech stran a každej chce peníze. Tak jsme se jim připomněli ještě trochu. To už jsme nevypínali elektřinu na celou hodinu – jenom na pár minut tam, pár minut tady a tak dál. Takový legrácky se do zpráv ani nedostaly.“ Lukovy ruce spokojeně spletly prsty dohromady: „Ale Porter-Bell už věděl, že to zvládáme.“

„A projevili zájem, abyste se vyrovnali?“ zeptal se Josh.

„Přesně tak. Jakmile si ujasnili, že nejsme žádný imbecilové a že fakt dokážeme jejich systémy řídit, hned byli samá ochota. Chtěli se sejít okamžitě. No jo, ale jak říkám, my s Benem nejsme žádný béčka. Bylo nám jasný, že musíme zachovat klid. A napsali jsme jim vo pořádný prachy. Pět milionů dolarů. To by nám oběma stačilo, aby sme do smrti nemuseli nic dělat. A výměnu jsme si domluvili na neutrální půdě. Oni nám dají peníze a my jim zas toho worma.“

Luke vzhlédl k Joshovi a jeho pohled potemněl. „A pak ses objevil ty.“

Joshovi to připadalo, jako kdyby se celou dobu díval na film, který už viděl kdysi v dětství: Všechno mu to připadalo takové jakoby nejasně povědomé, ale detaily si nepamatoval vůbec. „No ale jak jsem se tam sakra objevil? A proč?“

Luke rozhodil rukama: „No abys mě našel snad, ne?“

„A co jsem ti řekl? Něco jsem ti snad říct musel.“

„Jak jsi nás hergot našel, to nechápu,“ pokračoval Luke a hleděl přitom střídavě na Joshe a na Kate. „Ben měl za to, že všechno zavinila ta naše falešná internetová adresa. K ní jsme se totiž dostali tím, že jsme využili jednoho britskýho operátora. Americký sítě jsme považovali za nebezpečný, to by nás třeba vyhmátli. A tak nás napadlo, že nejlepší bude napojit se na Británii, protože tam pro nás nebyla žádná jazyková překážka.“

Josh pocítil, jak mu cosi intenzivně pracuje v hlavě. Čím víc Luke vyprávěl, tím víc vzpomínek vyplouvalo Joshovi před vnitřním zrakem. Mozkem mu prolétávaly útržky z porad a rozkazů, promísené se záběry z cestování. Paměťová stezka, která byla dosud zcela stopena ve tmě, se mu začala rychle projasňovat. „Jo, přesně tak jsme na vás přišli,“ pronesl pomalu, „jakmile došlo k blackoutu v Londýně, britská tajná služba vás měla. V Británii panuje pořádnej strach z teroristických útoků, takže jsme dost pochopitelně dospěli k názoru, že je to práce starých známých z Al Kajdy. Monitorovali jsme internetovej provoz a přes emaily jsme dorazili až k Porter-Bell. Odtud jsme zapojili monitoring internetovýho provozu a hledali jsme provozovatele, providera, abysme zjistili, kde jako jste.“ Nyní si Josh tleskl dlaní do pěsti. Najednou se mu totiž vybavilo, co vlastně pohledává v Americe. „A hned mě sem poslali, abych tě našel.“

Luke se zašklebil: „A našels mě. A pak to začalo bejt zajímavý.“

„Co jsem po tobě chtěl?“ zeptal se Josh.

„Řekl jsi, že seš agent SAS a že seš v Americe proto, že jedno z těch měst pod blackoutem byl Londýn. A že máš za úkol vypátrat nás a zajistit, aby se to už nikdy neopakovalo. Taky jsi říkal, že hlavní důvod pro naše zajištění je podezření britské vlády, že po našem softwaru začne pátrat Al Kajda, aby ho zneužila proti nim. Jakmile hrozilo, že se k tomuhle softwaru může Al Kajda jakkoliv dostat, muselo se tomu zabránit. To byl účel tvé mise. Najít nás a získat ten software dřív, než se k němu dostane kdokoliv jinej. Řekl jsi nám, že po nás pátrají všechny bezpečnostní služby na světě, ale taky každá teroristická skupina. Podle britských tajných služeb nás chce Al Kajda zajmout, aby získala náš software pro svoje vlastní útoky. A taky jsi nám řekl, že jestli se vydáme na schůzku s Porter-Bell, pak nás čeká smrt skoro s jistotou.“

Josh rozhodil rukama: „To dává smysl.“

„No, a potom jsi nám dal návrh. Řekl jsi nám, že jestli ti pomůžeme vystopovat toho chlapa z Al Kajdy, kterej po nás pátrá, tak nám zařídíš, aby sme mohli zmizet ze Států a že pro nás zajistíš zrovna ty peníze, který jsme chtěli vydřít z Porter-Bell. Řekl jsi, že my samotný tě nezajímáme a že jediný, co potřebuješ, je chytit toho chlapa z Al Kajdy, kterej teď po nás jde.“

„Řekl jsem nějaký jméno?“

„Jaký jméno?“ opáčil Luke.

„Jak se jmenoval ten agent Al Kajdy, kterej nás měl stopovat.“

Luke se zarazil jen na zlomek vteřiny: „Azim. Říkal jsi, že se jmenuje Chálid Azim.“

Azim, pomyslel si Josh, po tomhle chlapovi jsem pásl vždycky a pasu po něm i teď. A teď už ho chci každopádně mrtvýho.

„A vzali jste to?“ zeptala se Kate.

„Já i Ben jsme si uvědomili, že nemáme na výběr. Kolem nás se už totiž začaly dít divný věci, jak ve městě, tak v souvislosti se školou. Říkalo se, že celej stát pročesávají federální agenti. Teprve teď nám došlo, co jsme to vlastně rozpoutali. Hledal nás vlastně celej svět. Jestli jsme měli přežít a dostat se k našim penězům, pak jsme potřebovali pomoc. A tys byl jedinej, kdo nám tu pomoc nabídl.“

„No a co jsem po vás vlastně chtěl?“

„Tebe zajímal ten chlap jménem Azim, všechno jsi dělal kvůli němu.“

Další vzpomínky. Schůzky s Benem a Lukem. Vzpomínal si, jak s nimi pomaličku mluvil ve snaze naklonit si je a podpořit jejich naděje: Trpělivě jim naslouchal, aby pochopil, na čem jim nejvíc záleží a mohl jim nabídnout v podstatě přesně to, co chtějí.

„Ben a ty jste se na pár dnů zdekovali, už si vzpomínám,“ řekl, „nachystali jsme pro vás bezpečný místo v horách. Pak jsme si domluvili sraz s Porter-Bell. Ale nechali jsme na internetu pár stop ohledně místa a času toho setkání. Tak, aby bylo jasný, že tam toho dne bude i Azim, protože se bude snažit sebrat nám ten software.“

Joshovi se v hlase objevily příznaky silného vzrušení. Byla to síla, jak se mu vybavovaly události oněch dnů. Objevil tedy, že se kolem potlouká Azim a hledá Luka, aby jeho software ukradl pro Al Kajdu. Josh tedy pochopil, že by ho díky těmhle záměrům mohl chytit. A tím by mohl navždy pohřbít tu noc, kdy mu Azim na afghánských hranicích proklouzl mezi prsty. „Jo, takhle bylo možný ho chytit. A pak bych vás mohl nechat zmizet i s penězma, na který jste si dělali nárok. A výměnou bych dostal jednoho z nejhledanějších teroristů z našeho seznamu.“

„Tu noc před setkáním s Porter-Bell jsme přespali v horách,“ pokračoval Luke ve vyprávění, „mělo to být v neděli jednatřicátýho května. Seděli jsme všichni tři u ohně jako tlupa desperátů. To bylo fajn, ty vole. Jenom pro případ, že by se něco stalo a museli by sme se rozdělit, jsme si vyměnili ten kód.“

Josh se usmál: „No jo, a přitom jsme přišli na to, že se nám oběma líbí The Clash.“

„A taky hromada dalších rockových pecek ze sedmdesátejch let,“ souhlasil Luke, „moje máma tomu říká ta správná muzika.“ Odmlčel se. „A pak pak ses kurva zdejchnul, a když šlo do tuhýho, slehla se po tobě zem.“

Josh na to neřekl nic.

„Co se tenkrát sakra stalo, člověče?“ přešel Luke do pořádně naštvaného tónu, „proč jsi nikde nebyl? My jsme ti, chlape, věřili. My jsme ti, kurva fix, věřili na život a na smrt!“

Dvacet čtyři

Úterý, 16. června, noc

V chlapcových očích spatřoval Josh potlačovaný vztek. Nebylo divu: Luke musel žít spolu s tím nechutným pocitem, spojujícím zradu se strachem, po celé ty dny samoty.

To si piš, pomyslel si Josh, že kdybych dokázal vrátit čas, určitě bych tady dávno byl.

Vzpomněl si, jak stáli na kraji dlouhé a liduprázdné silnice kdesi hluboko v srdci arizonské divočiny. Teď už znal Josh tu krajinu velmi důvěrně. Bylo to totiž právě to místo, kde ho poté, co byl postřelen, našla Kate a kam se později vrátil spolu s Marshallem. Právě tam byl Ben zabit.

To místo Josh prozkoumal den před schůzkou. Prostor u silnice byl zcela otevřený, s výjimkou zákrytu několika skal, kde předpokládal, že ulehne a v případě potřeby zahájí krycí palbu. S sebou měl samopal MP-5, který mu poskytli na britském konzulátu v Los Angeles. Taky tam měl skrýš s obrannými granáty, kdyby se situace obracela k horšímu.

„Tak vzpomínáš si na to? Už si vzpomínáš, že jo,“ řekl Luke s výčitkou v hlase.

Josh přikývl, ale pořád mlčel. Živě mu teď totiž probíhalo myslí to, co se odehrálo právě v uplynulých minutách. Dostal strach, že ta situace mu zůstane vrytá v paměti do nejdelší smrti. Na bojišti se může stát plno hrozných věcí, přemítal hořce. Sto rozličných způsobů, jak zahynout, a tisíc různých možností zranění. Není však nic horšího než zradit kamaráda.

„Bylo to takhle,“ řekl Josh konečně. Mluvil tlumeně, jako kdyby byli v kostele. Josh si všiml, že venku se už začaly na nočním nebi rozsvěcovat hvězdy. A taky viděl, že Kate a Luke čekají netrpělivě na každé jeho slovo. „Luke a Ben seděli na kraji silnice. Vypadali jste úplně nevinně, jako děti, jako kluci, co si vyrazili do divočiny a možná si chtějí stopnout auto. Hlavou se mi honily myšlenky. Mají přijít ti lidi z Porter-Bell, dát vám peníze a vzít si ten software. V určitou chvíli by se měl objevit Azim. A jakmile k tomu dojde, zlikviduju ho. A kdyby se měli k něčemu nekalýmu taky ti z Porter-Bell, chtěl jsem je vyřídit taky. V každým případě jsem chtěl, aby se Benovi ani tobě nic nestalo. Kdyby to vyšlo tak, jak jsem naplánoval, dostal by se Porter-Bell k softwaru, takže už by nikde na světě nehrozily blackouty. A já bych se vrátil domů jako hrdina – s Azimovým skalpem. Totiž, takhle jsem si to plánoval.

Azim tam někde byl. Šest měsíců jsem toho chlapa hledal na afghánsko-pákistánské hranici. A jednou už jsem ho měl dokonce na mušce. Takže já už jsem dovedl toho hajzla vycítit na sto honů. Neviděl jsem ho, to ne, ale vyloženě jsem cítil, jak se tam někde jako vítr proplétá mezi balvany. Někde tam prostě byl. A jakmile se ukáže, chtěl jsem ho sejmout. A bylo by vymalováno. Tentokrát jaksepatří, se vším všudy.

Když pak přišel čas schůzky, projeli po silnici tři motorkáři. Vedl je mohutnej, urostlej chlap s culíkem a vousama. Jel na velké hondě. Další dva ho kryli na křídlech. Teď už vím, že to byl Flatner, ale tenkrát jsem to nevěděl.

Pak přijelo auto. Byl to černej jaguár XJS, takový auto není na Arizonu zrovna běžný vozítko. Vylezl z něho chlap, mohlo mu být necelých padesát, možná i přes padesát. Na sobě měl modrý džíny a hodně volný plátěný triko. Na očích měl černý letecký brýle, takže mu do očí nebylo vidět. Samozřejmě jsem ho hned poznal. Byl to Ed Porter.

Rozhlédl jsem se kolem. V ruce jsem měl ten sapík a ve druhé dalekohled. Střelec jsem dobrej, vždycky jsem střílel perfektně. Ukaž mi hlavu chlapa pět set metrů daleko – a trefím ji devětadevadesátkrát ze sta ran. Nikdo nevěděl, že tam jsem. Nemohl to nikdo vědět. A stačilo, aby se někde vynořila Azimova ruka – a měl by to za sebou.

Zakódovaným mobilem jsem se spojil s jednotkou ve Vauxhallu. Velícímu důstojníkovi, Rupertovi jménem Mark Bruton, jsem přesně popsal, co mám v plánu. Řekl mi na to, že nevěří, že by byl Azim ještě naživu, ale pokud přece jenom žije, samozřejmě ho chtěli mrtvýho. Zrovna tak spokojení byli s tím, že součástí mýho plánu je dostat software do rukou firmy Porter-Bell, takže by byl konec všem blackoutům. Teď už teda zbývalo jenom ten plán provést.

Všechno bylo skvěle připravený. Měl jsem jistotu, že se nic nemůže pokazit.“

„Ale pokazilo,“ vpadl mu Luke do řeči, „tys to podělal.“

Josh přikývl. Cítil se provinile, a ten pocit viny nad ním visel jako temný mrak. „Stalo se tohle,“ pokračoval tichým hlasem, „Luke a Ben stáli na kraji silnice. Porter se k vám oběma přiblížil. Stranou hlídkoval Flatner. Luke měl počítač v podpaží. Porter nesl v ruce černou plátěnou tašku. Prachy. A najednou to všechno šlo ráz na ráz. Jenom pár metrů daleko se v písku schovával Azim. Ten hajzl se doslova pohřbil pod zem a nahoře čouhala k nebi jenom slámka, aby mohl dýchat. Najednou se vymrštil ven jako zombie z hrobu. V rukou držel kalašnikova AK-47. Skokem byl u Bena a přitiskl mu samopal k hlavě. „Je nás tady tucet dalších,“ řval, „všude okolo. Dejte sem ten software a odhoďte zbraně, a nic se vám nestane.“

Byl můj. Měl jsem toho hajzla na mušce. V ten okamžik jsem věděl, že stačí jenom stisknout spoušť a švihne sebou mrtvej o zem. Bude to čistá střela, přímo skrz lebku. Takovou trefu nikdo nepřežije. Nikdo.

A pak mi zazněl do sluchátek ten hlas. Byl to Bruton.

„Jsi tam, Hardingu?“ řval mi přímo do uší. „Jsi tam?“

„Jo,“ odpověděl jsem.

Pořád jsem mířil Azimovi na hlavu. Pořád ještě jsem ho mohl sejmout. Jenom stačilo zmáčknout ten zatracenej kohoutek.

„Máme tady změnu plánu, Hardingu,“ řekl Bruton, „přišlo nám to příliš nebezpečný, aby dva nedospělí metaláci běhali po světě a dokázali vypnout proud v Londýně, Paříži nebo New Yorku kdykoli, když se začnou nudit. Vedení je chce mrtvý.“

„Já jim dal slovo,“ ohradil jsem se ostře.

„Tak hele, na tvoje slovo se každej vysere,“ odsekl Bruton, „sejmi je.“

„Se vší úctou, pane, ale to, kurvafix, neudělám.“

„Pak máš namířeno rovnou k vojenskýmu soudu, Hardingu,“ zařval Bruton v odpověď, „okamžitě je sej –“

Josh nedořekl. Lokl si koly a rozžvýkal suchar. Vyprávění ho vrhlo rovnou do oněch událostí, jako kdyby se to odehrálo zrovna před chvílí, a z toho na něj padla strašná únava. Mrskl okem po Lukovi: Výraz překvapení v jeho tváři se rychle měnil ve výraz fascinace. Já ti to vynahradím, slíbil si Josh v duchu, jestli budu moct…

„Serval jsem ty sluchátka,“ pokračoval Josh stále jistějším tónem. „Takový hovadiny jsem už poslouchat nechtěl. Bruton mi nařídil, že mám Bena s Lukem sejmout – byl to přímej rozkaz. Ale toho jsem nebyl v žádným případě schopnej.

Mrkl jsem zpátky dolů k silnici. Jak jsem se s tím kreténem hádal, promeškal jsem ty nejpříhodnější vteřiny. Teď už tam byl pěknej zmatek. Flatner a jeho dva nohsledi vytáhli zbraně. Pistole. Hned jsem poznal značku, byly to Desert Eagles, největší automatický pistole na světě. Jeden z nich strhával Bena pryč od Azima. Ten na něho dál mířil. Jakoby odnikud se vynořili další dva Arabové, oba s puškama. A namířili je, Luku, na tebe. Snažili se dostat k tvýmu počítači a sebrat ti ho, ale ty ses nedal.

Na žádný přemýšlení nebyl čas. Azima jsem už nedokázal přesně zaměřit, ta chvíle už byla pryč. Zvedl jsem se, v jedné ruce zbraň a ve druhé granát. A šel jsem do toho. Myslel jsem přitom na jedinou věc. Musel jsem tě a Bena zachránit. Dal jsem ti přece slovo, a to jsem hodlal dodržet, ať to sakra stojí, co to stojí. Kamaráda přece ve štychu nenechám, když mu hrozí nebezpečí. To je taky první pravidlo mé jednotky. A pro tohle pravidlo jsem byl připravenej žít nebo zemřít.

Byl to fakt pořádnej zmatek. Pár vteřin začaly lítat kulky do všech stran. Bylo to krvavý, to teda jo. Myslím, že jsem zranil jednoho z Azimoyých mužů. Možná i dva, fakt nevím. Mávalo tam puškama tolik lidí naráz, že pořádně se v tom orientovat bylo prostě nemožný. Celá akce se změnila v dokonalej průser.

Viděl jsem tě, Luku. A Bena taky. Flatner vás chtěl zastřelit. Jenom jsem zařval „Utíkej, Luku, utíkej! Zachraň si sakra život!“ A pak jsem viděl, jak ses rozběhl do otevřené pustiny Otočil ses na mě a křičel jsi: „Ozvu se, já se ozvu!“

Pak jsem zaregistroval zbraň namířenou na Bena. Viděl jsem, jak se Flatnerovi pohybuje prst na spoušti, jak ji mačká. Vrhl jsem se na něho, chtěl jsem do něho vrazit, aby se zapotácel a ztratil tě z mušky. A pak se to stalo. Pak mě musely zasáhnout ty kulky. Jedna do krku a druhá do nohy.

Protože víc už si nepamatuju nic.“

„Já ti věřil,“ řekl Luke, „ale to jsem neměl. A Ben kvůli tomu umřel.“

Josh zavrtěl hlavou: „Ne, to mě zradila moje jednotka,“ odpověděl, „Azim je jeden z našich nejhledanějších teroristů. Mohl jsem ho zneškodnit a vás pak zachránit, ale oni na poslední chvíli změnili rozkazy.“ Udeřil si pěstí do dlaně a aspoň trochu tak ventiloval zlost, která se v něm zvedala. „Hajzlové. Sami mě dostali do neřešitelné situace a pak mě ještě chtějí zatýkat a stavět před vojenskej soud za neuposlechnutí rozkazu.“

„Takže mi nemůžeš pomoct?“

„Tak jsem to nemyslel,“ opáčil Josh, „řekl jsem, že ti pomůžu, tak ti pomůžu.“

„A jak jako, chlape?“ zeptal se Luke, „minule jsi to pěkně posral.“

Ta slova ťala Joshe do živého. Ve škole propadl u několika zkoušek. Proto taky šel do armády, aby si dokázal, že za něco stojí. Při výcviku v jednotce taky musel pár zkoušek opakovat. Jeho manželství s Paulou, aspoň jak se mu to začalo vybavovat, se zhroutilo a Emily zůstala bez plnohodnotné rodiny, tolik důležité pro správnou výchovu. Ano, diskuze s Lukem v něm zvedla stavidla a Joshovi se naráz vrátila všechna zbylá paměť. A dál: Letos už jednou nedokázal zlikvidovat Azima, když ho měl jako na dlani. Každý neúspěch snižuje sebevědomí muže, až nakonec už není co ztratit kromě defilujícího průvodu vzpomínek, složeného ze samých zklamání, porážek a lítostí.

Tentokrát to nezkazím. Nemůžu.

„V jednotce máme takový úsloví, a myslím, že je dobrý,“ řekl Josh, „nepřítele musíš dostat na otevřený prostranství, pak ho můžeš zmáknout. A právě to uděláme. Dostaneme Flatnera s jeho bandou, a taky Azima s jeho smečkou, na jedno místo. A vyřídíme je. Až to zvládnem, máme to vyhraný.“

Luke se usmál; v očích se mu objevil náznak mladické vitality. „A kde to uděláme?“

Josh vyhlédl ze dveří huti do opuštěné ulice zaváté prachem. „Tady tohle místečko je k tomu jako dělaný. Zlikvidujeme je přímo tady.“

Na klacku se otáčelo maso. Kate otáčela mrtvého jeřába nad ohněm a smažila ho ve vlastní šťávě. Opatrně kontrolovala, jestli se všude opéká rovnoměrně. Vůně se linula k Joshovu stanovišti. Byla to svůdná směs drůbeží vůně a šťavnatého steaku, kterým by nepohrdnul ani největší labužník.

„Tak seš na to připravenej?“ houkl Josh na Luka.

Luke přikývl. Seděli se zkříženýma nohama na prašné podlaze staré huti. Josh si všiml, že venku panuje jasná noc. Hvězdy zářily na okolní kopce a městečko Swansea bylo zalito bledým, stříbřitým svitem. Je to tu hezčí než v tom velškým Swansea, rozjímal Josh a v duchu se usmál. Je tady větší klid a taky se tu líp vaří.

Na zemi mezi Joshem a Lukem ležel otevřený notebook. Byl to Dell Inspiron s modrým designem. Hodně se podobal tomu, který zkoumal Kessler. Solární panel dokázal přes den vytvořit dost energie na to, aby se nabily baterie, takže pokud je zbytečně nevyplýtvají, musí napájení k jejich účelu stačit. Přenosný satelit byl připojen k internetu, takže mohli posílat i přijímat emaily. Tyhle služby jsou pochopitelně dosti drahé, ale Luck se dokázal hacknout do systému jednoho z operátorů, což mu dovolilo užívat jeho služeb zdarma. Kdybych měl jako kluk takovýhle zařízení já, určitě bych se nedal k vojákům, přemítal Josh smutně. To bych si hrál elektronický války. Ty jsou určitě bezpečnější.

„Tak už jsem připravenej, hotovo,“ hlásil Luke.

Začal ťukat prsty po klávesnici. Josh s Lukem vymysleli plán a shodli se na všech jeho bodech. Luke poslal zprávu na Porter-Bell, a to z téže falešné adresy, kterou předtím použil spolu s Benem. Dal jim na srozuměnou, že je stále ochoten udělat s nimi ten obchod za pět milionů dolarů. Počkal, až s tím budou souhlasit – a teď už jim jenom určí čas a místo setkání.

„Návnada je sežraná,“ hlásil Luke s pohledem upřeným na Joshe.

Rychlost komunikace Joshe až překvapila. Od chvíle, kdy Luke odeslal svou zprávu, neuběhlo ještě ani pět minut, a už má od nich odpověď. No jo, pomyslel si Josh, má holt pořád ruku na vypínači. A to ty chlápky znervózňuje zrovna tak, jako kdyby do texaskýho baru vešel člověk v turbanu.

„Tak co říkají?“

„Souhlasí s naším návrhem, bez podmínek,“ opáčil Luke. „Pět milionů. Kdekoliv a kdykoliv budeme chtít.“

Josh si zprávu pročetl.

„Co jim mám odpovědět?“

„Zítra ne,“ odpověděl Josh, „na přípravu potřebujeme celej den. Ve čtvrtek.“

„V kolik? V poledne?“

„Moc se koukáš na westerny. V poledne je moc horko. Napiš za úsvitu. A dodej, že místo jim sdělíme zítra.“

Luke začal znovu ťukat na klávesnici.

„Proč za úsvitu?“

Protože všichni dobří vojáci umírají za úsvitu. A obutí.

Josh se rozesmál a zašklebil se na Luka. „Protože není proč to protahovat, ať ty hajzly postřílíme co nejdřív.“

Dvacet pět

Středa, 17. června, úsvit

Slunce se vyhouplo nad obzor a jeho první paprsky šlehly Joshe po tváři. Kate mu spala v náručí, rudé vlasy jí spadaly na jeho obličej. Paží ho zeširoka objímala kolem hrudi. Teplo jejího těla ho konejšilo, stejně jako tlukot jejího srdce v klidném rytmu dechu.

Snad by sme to mohli zkusit, až bude po všem, přemítal. Možná, snad se mi podaří navázat tentokrát vztah, kterej bude fungovat.

Na krku jí stále voněl parfém, teď však už byl promísený s nočním potem a z původní vůně už jí na kůži zbývaly jenom vyprchávající náznaky. Je to Clandestine od Guy Laroche, došlo Joshovi konečně. Po celé týdny se to slovo skrývalo v hlubinách jeho paměti. Používala jej jedna zdravotní sestřička, se kterou se kdysi vyspal. Když tu vůni ucítila jeho manželka v jeho prádle, bez dlouhých řečí ho vykopla z domu. Tak tuhle vzpomínku bych klidně oželel.

Paměť, no jasně, uvědomil si: Už je úplně zpátky. Rodina, škola, máma, táta, bývalá manželka a moje dcera. Všechno vím. Všechno je pěkně na svém místě, ve své škatulce.

Vím, kdo jsem a taky vím, proč žiju. A taky dobře vím, koho mám za úkol života zbavit.

Josh se zvedl na loktech. Bylo sotva po sedmé ráno. Kate se k němu přitiskla pevněji. Leželi tak spolu na hromadě listí, smeteného z ulic. Luke ležel asi tucet metrů od nich, zahalen do jakýchsi roztrhaných overalů, které našel v nějaké opuštěné dělnické šatně. Nechám je spát, pomyslel si Josh, a pořádně se tady rozhlídnu po okolí.

Protáhl se a vykročil ven z huti na hlavní ulici. Ráno bylo městečko Swansea o mnoho živější: Jako kdyby z něj unikli podvečerní duchové. Teď se zdálo, že budovy by snad mohly být jednoho dne znovu vztyčeny a život by se vrátil zpět. V uzavřené formaci mu nad hlavou přeletělo hejno jeřábů. Jeden z nich se snesl s nebe a usedl na rozdrolené skalisko. Ostražitě pánovitým pohledem si Joshe změřil a pak se rozhodl ho ignorovat.

Důlní město, uvažoval Josh. Tady přece musel být kdysi hotovej arsenál výbušnin.

Pustil se do prohledávání prázdných budov. V hotelu se dal dosud obstojně rozeznat bývalý recepční pult, ale schodiště už se skoro řítilo dolů a po nábytku nebylo ani stopy. V kuchyni stála starobylá zrezavělá kamna, ale čím v nich zatopit? Zkoumal dál a našel nějaký bývalý obchod se smíšeným zbožím. I zde stál ještě prodejní pult s dávno vybledlou politurou. Police na zadní stěně se dávno zřítily do bezútěšných trosek. Josh odtud vytáhl jednu z plechových krabic, zavátých prachem. Plech se mu trhal v rukou. Hnědé pláty se loupaly jako ztrouchnivělý perník.

Na podlahu se rozsypala hromada těžkých železných hřebíků. Josh je opatrně sesbíral. Kdyby se použily do podomácku vyrobené bomby, dokázaly by udělat pěknou paseku. Proboural se dozadu. Tady byl určitě sklad. Našel tam dřevěné bedny na čaj a jednu po druhé je otevřel. Většina beden byla prázdná. V jedné z nich však nakonec našel hromadu loveckých nožů a všechny je vytahal ven. Ležely tady snad osmdesát let, možná i déle, aniž se jich kdo dotknul, ale jejich ostří byla ještě nabroušená jako ostří žiletek.

Tak, konečně máme něco, co stojí za řeč, pomyslel si Josh. Máme svůj zbrojní arzenál.

Josh pokračoval v průzkumu ještě celou hodinu. Prolezl policejní stanici, obytné domy, kovárnu a tak dál. Každý dům probádal od sklepa na půdu a hledal cokoliv, co by se dalo využít. Dočista jako bezdomovec na své pouti po popelnicích. Když to měl celé za sebou, byl pokryt tenkou vrstvou prachu od hlavy až k patám. Jeho ruce vypadaly jako po dlouhém šmátrání studnami dějin. Ale stálo to za to: Nashromáždil docela slušný lup. V jednom z obytných domů našel pár litrů oleje na smažení, na policejní stanici zase množství prázdných nábojnicových plášťů do brokovnice a v „saloonu“ – místní hospodě – pár skleněných lahví. Tam, kde kdysi stála kovárna, vyhrabal z prachu hromadu těžkých, hrůzostrašně vyhlížejících ocelových kladiv.

S tím už se dá zahrát hodně tvrdá muzika. Tedy, pokud je dost času, aby se to dalo nějak dohromady, a hlavně pokud člověk ví, jak s tím vlastně naložit.

Cestou zpátky do huti rozhrábl ohniště, které založili večer, a mezi žhnoucí uhlíky přiložil další kus rozpukané podlahy, aby přiživil oheň. Uvařil na něm vodu a z ní si uklohnil dost surově chutnající kávu. Tu pak nalil do kelímků, které s Kate přinesli v ruksaku.

„Tak co, táborníci?“ zvolal nakonec a nabídl Lukovi s Kate každému jeden kelímek, „vstávat! Není čas na žádný vyspávání, mámě před sebou kus práce. Tady to musíme v pravej čas krásně vyhodit do vzduchu. To bude ohňostroj! Jako na státní svátek.“

Josh se porozhlédl po místech, kde město kdysi začínalo. „Tady,“ řekl Lukovi, „nainstalujeme to hned tady.“

Cesta se plazila po úbočí hory. Když ještě bylo Swansea živoucím městem, byla to dvouproudá ulice s chodníky, ale za ta léta se smrskla do špinavé pěšiny.

„Jak hluboko?“ zeptal se Luke.

„Jenom tak pár čísel, víc ne,“ odvětil Josh, „přikryj to vrstvou špíny a pěkně to zadupej, aby si hned někdo nevšiml, že se tu před chvílí hrabalo do země.“

V uplynulé hodině opatrně otevřely všechny prázdné brokové nábojnice. Starobylými provázky je svázali po čtyřech. Teď ležely náboje pod zemí a každý, kdo na to šlápne, musí počítat s tím, že vyletí do vzduchu. V podstatě vytvořili jednoduché, primitivní minové pole. Však dobře vím, jak je dělali chlapi, se kterýma jsem bojoval v Bosně. A taky si dobře pamatuju, jakou dokázaly tyhle miny nadělat paseku.

Ještě asi hodinu hloubili jámy a plnili je municí, až vytvořili přehledné explozivní útvary po celém městě. Jakmile tu na nás někdo zaútočí, zaženeme to všechno rovnou do minových polí.

„Dobrý,“ pochválil Josh jejich úsilí, když zkontroloval poslední ze smrtonosných políček. „A teď ty flašky.“

Další hodinu plnili lahve hřebíky a pak do nich nalili olej na smažení. Do hrdla každé lahve pak napěchovali hadry tak, aby z lahví koukalo vždy asi deset centimetrů látky. Pak Josh opatrně vylezl do vyšších prostor polorozbořeného hotelu. Měl co dělat, aby nezlámal žádný ze ztrouchnivělých trámů, které stále držely to, co bylo kdysi střechou. Lahve přivázal v několikametrových rozestupech provazy ke střeše.

Bomba z hřebíků a zároveň s petrolejem, pomyslel si s drsným uspokojením. Ten, kdo se ocitne nedaleko od těchhle hraček, bude mít určitě pořádně zkažený ráno. Teda, pokud nezaspí.

„Hlavně si pamatuj, kde jsou,“ připomněl Josh Lukovi, když zase slézal dolů a prodíral se zpět na prašnou ulici. „Každou si prohlídni stokrát, dokud nebudeš mít jistotu, že přesně víš, kde která visí.“

„Tak co? Mám jim dát adresu?“ zeptal se Luke Joshe nedočkavě.

Josh právě studoval mapu oblasti, kterou měl od Kate, a spolu s ní probíral detaily. Nechtěl, aby se chlapi z Porter-Bell dozvěděli, že se skrývají tady ve Swansea. To by totiž dalo těm najatým zabijákům příliš mnoho času, takže by mohli přes noc celou oblast snadno obsadit. Pak by je mohli klidně překvapit útokem a všechny tři je zamordovat ještě ve spánku. Místo přesného určení jejich útočiště jim chtěl k setkání určit prostor hodinu cesty odtud v horách, s tím, že tam musejí být zítra v osm hodin ráno. A teprve až tam dorazí, najdou na místě zprávu, která je nasměruje přímo do Swansea. Do města tím pádem můžou dorazit až kolem deváté. Tady už na ně bude čekat náš rozprostřený koberec pro vzácnou návštěvu.

„Dej jim souřadnice GPS pro ten prostor,“ řekl Josh, „a taky jim napiš, ať je ani nenapadne přijít tam dřív, s tím, že jakmile budou chytračit, bude s celým obchodem konec. A s nima taky.“

Luke naťukal zprávu do klávesnice a pak klikl na odeslat.

„Co myslíš? Určitě se Azim k těmhle emailům dostane?“ zeptal se Josh.

Luke přikývl: „Jasně, protože pořád používám tu původní emailovou adresu. Do toho se hackne každej, kdo o tom něco ví.“

Josh spokojeně kývl na souhlas: „Výborně, takže se dozví, kde nás hledat, a určitě se sem přižene, aby nás dostal do drápů. Po tom softwaru přece touží jako po ničem jiným na světě.“ Pokusil se o úsměv, ten mu však zmrzl na rtech. „Lehni si a pořádně se vyspi,“ ztišil hlas, „protože zítra nás čeká hotový peklo.“

Josh si pohrával s pistolí. Byl to stařičký typ Wilder Survivor, lovecká zbraň s rozšířeným osmiranným bubínkem a rukojetí vykládanou dřevem. Byla to jediná střelná zbraň, kterou měli k dispozici. Patřila Lukovi, který ji měl u sebe od té chvíle, co odešel z domova. Určitě patřila jeho mámě, pomyslel si Josh, a dal bych za to krk, že ji kdysi ukradla některýmu ze svých partnerů.

Alo co, jedna pistole přece úplně stačí. Hlavně když má na spoušti ten správnej prst.

Zkušeně se ujišťoval, že má ten revolver v pořádku mušku a hledí. Měl k ní dvacet nábojů a rozhodně nehodlal žádný z nich vyplýtvat na nějaké cvičné střelby. Tenhleten Wildey byl pro něj velkou neznámou. Jediná zkušenost, kterou s ním kdy měl, spočívala v tom, že ji viděl v rukou Charlese Bronsona. Ten z ní totiž střílel ve filmu Death Wish 3.

No prosím: Když stačila Charliemu, bude dost dobrá i pro mě.

Z vlastní zkušenosti Josh věděl, že každá zbraň je jako žena: Je jedinečná a pochopitelně náladová, takže se s ní musí zacházet opatrně. Každá zanáší trochu doleva nebo doprava, nakonec taky trochu nahoru nebo dolů, a neexistoval jednotný recept, jak tvrdě nebo jemně stisknout spoušť. Musíš si zvyknout na její roztomilé vrtochy, protože jinak nemáš šanci.

Musím se naučit, co seš zač, řekl si Josh v duchu, když si s Wildey pohrával. A mám na to mizerných pár hodin. A záleží na tobě, jestli to přežiju, nebo ne.

Za dvacet minut tedy Josh celou zbraň rozmontoval, aby měl jasno, jestli všechny součástky fungují tak, jak mají.

Na nebi visel měsíc ve čtvrti. Josh seděl na obrubníku před hutí. Tedy, o obrubníku se už dalo těžko mluvit, teď z něj zbyl jen rozdrolený kus kamene. Rozhlížel se po prázdné ulici a na okamžik ho ovládla představa, že ji vidí tak, jak vypadala kdysi: plnou lidí, koní, hluku, špíny a života. Asi by to nebyla žádná slast, vidět ji v době, když se zrovna vylidnila, pomyslel si. Takhle na obrubníku mohl poslední obyvatel města sledovat, jak mizí za zatáčkou poslední rodina, a pak už je ticho. Divnej pocit.

No jo, a když to zítra přežiju? Ten zatracenej systém na mě pošle policajty, aby mě zatkli. Tak to ne, řekl si Josh pevně. Však já jim ukážu, co umím, budou vidět. Když se mi podaří dostat Azima, pak si rozmýšlej postavit mě před vojenskej soud. Jasně, můžou mě mlátit po hlavě zákoníkem, a taky to udělají. Ale co nadělají s chlapem, kterej jim přinese skalp jednoho z nejhledanějších teroristů z Al Kajdy! Kdepak, takhle se z jednotky nevyhazuje. I kdyby chtěli, na tohle nemají zuby.

Josh nabral do dlaně trochu prachu. Snažil se ovládnout zlost, která jím cloumala. Projížděla mu hrudí, rozproudila mu krev a zvyšovala mu tep. Už dvakrát mu Bruton zabránil, aby si to vyřídil s Azimem. No dobře, ale potřetí už mi čáru přes rozpočet neudělá.

Písek se sypal Joshovi mezi prsty zpět na zem. Zítra bude ta zem zvlhlá Azimovou krví.

„Na co myslíš?“ zeptala se ho Kate.

Seděla vedle něj a v ruce držela láhev s vodou. Teď ho objala kolem ramen a přitiskla tvář k té jeho. Jak se k němu přitulila, cítil, jak jí pod kůží burácí vášeň.

„Myslím na to, že tady to fakt není místo pro tebe,“ pronesl monotónně a drsně.

Kate od něj odlepila tvář a pohlédla mu do očí: „Jsem tam, kde jsem,“ řekla pevně.

„Ne,“ nesouhlasil Josh, „tady je to fakt vo kejhák.“

Kate se zasmála jakýmsi dutým, prázdným smíchem, a Joshovi se zdálo, jako kdyby se mu vysmívala. „A to snad nebylo vo kejhák, vytáhnout tě z toho příkopu? A nakvelbovat si tě do baráku a schovávat tě před policajtama, to taky nebylo vo kejhák? A když jsem tě zachraňovala ve chvíli, když jsi byl na pokraji zhroucení z toho mučení? To nebylo nebezpečný?“ Odmlčela se. A pak pokračovala s hrdlem přiškrceným zlostí: „A když jsem se musela dívat, jak mi zabíjejí tátu, kterej tě chtěl vysvobodit?“

Zase to Joshe bodlo pocitem viny. Uvědomil si, že Marshall vlastně schytal kulku určenou pro něho. Ale to už je úděl vojáka. Dát krk za záchranu jeho jednotky. Takhle už to u vojáků chodí. Marshall byl starý voják. A dobře znal tyhle pravidla hry.

„No právě!“ zvolal, „už jsi pro mě udělala dost. Nechci, aby ses znovu dostala do dalšího rizika.“

„To už nech na mě, to zvládnu.“

Josh se zvedl z prachu. „Tohle je tak strašně nebezpečný, že si to neumíš představit. Ani nevím, kolik chlapů po nás vlastně zítra půjde. Pět, šest, třeba dvanáct, co já vím? Jak ti to mám sakra říct?

Mám jenom jednu pistoli, pár podomácku vyrobených bomb a patnáctiletýho kluka, kterej se v boji nevyzná, nanejvýš si to vyzkoušel někde na počítačové hře. A jaký mám šance? Nic moc, a to říkám, kurva, ještě slušně.“

„Tak proč to teda děláš?“

„Já nemám na výběr.“

Kate pohodila hlavou a hříva jejích vlasů jí splynula po zádech: „Každej má na výběr.“

„Já jsem voják. My na výběr nemáme. My máme rozkazy.“

„Ty máš rozkaz zastřelit Luka a Bena.“

„Já mám svoje vlastní rozkazy, a podle nich se budu řídit,“ opáčil Josh, „můj rozkaz zní dodržet slovo, který jsem dal Lukovi. A mám taky rozkaz vyřídit Azima, protože ten chlap přímo ztělesňuje zlo a nebezpečí. A co říkají ti Ruperti s jejich rozkazama, na to kašlu. Já to vyřídím po svým“

„A moje místo je taky tady,“ kontrovala Kate, „já taky kašlu na nebezpečí, na to, že jde vo kejhák. Já chci být u toho.“

Josh pokrčil rameny: „Varoval jsem tě. Dělej, jak myslíš, je to tvoje volba.“ Odmlčel se a pohlédl jí zpříma do očí. „Ale drž se, prosím tě, stranou. Vděčím ti za svůj život. A chci ti to oplatit tím, že tě ochráním.“

Dvacet šest

Čtvrtek, 18. června, úsvit

Josh si pořádně lokl z láhve a taky si vodou polil obličej. Pohlédl na nebe. Slibovalo krutě sálající vedro, a to už se hlásilo o slovo, i když bylo sotva osm ráno. Neklidně přehlédl hlavní ulici města Swansea. Ticho a prázdno, jak jinak. Ale už za pár hodin tady bude tak rušno, jako snad nikdy. Bude tu živo – a taky pořádně mrtvo.

Hodinu předtím lezl drsným a obtížným horským terénem. Nejmíň půl století tudy nikdo nešel. Možná ještě déle. Josh prozkoumal nezřetelnou křižovatku v místech, kam měli chlapi z Porter-Bell přinést peníze, aby dostali od Luka jeho software. Nebyl tam nikdo, jak Porter-Bell slíbil. Ty útoky, kterými je Luke počastoval minulý týden jenom proto, aby dal Joshovi vědět, kde je, musely tu firmu pořádně zblbnout. Podle všeho už nechtěli nic jiného, než v pořádku provést obchod, sebrat software a celou tu skličující kapitolu uzavřít. Poté, co Josh prošmejdil prostor a zjistil, že vzduch je čistý, připevnil vzkaz na klacek a klacek zapíchl doprostřed křižovatky. Vzkaz zněl: Uvidíme se ve Swansea. Pospěšte si, ať jste tam co nejdřív.

Josh stál uprostřed opuštěného města a posté si opakoval svůj plán. Už je osm. Za půl hodinky najdou chlapi od Porter-Bell ten vzkaz. Dá se předpokládat, že pojedou v teréňácích. Buď s sebou vezmou džípy nebo terénní motorky. A třeba jenom horská kola. V každém případě tu budou po další půlhodině. Dá se zkrátka očekávat, že je tady uvítáme v devět.

Ještě večer Josh požádal Luka, aby poslal otevřený email udávající čas schůzky a pak ještě jeden zakódovaný, jenom pro Porter-Bell, v němž se čas měnil na půl deváté. Azim se v každém případě mohl dostat jen k tomu prvnímu mailu, ve kterém se schůzka určovala na osm. Tím pádem sem dorazí jako první – už o půl deváté. Jeho krk bude zanedlouho v mém sevření.

Za půl hodiny se sem Azim dokodrcá. Zabijeme ho a pak se teprve ukáže ta banda z Porter-Bell. Seberem peníze a vydáme jim software. A bude po srandě. Pak odtud švihem zvedneme kotvy.

Bruton ať se peče na vlastním rožni, rozhodl Josh. Jestli chtějí mít místo vojáků roboty, tak si je budou muset sestrojit sami. Já tuhle válku vybojuju podle vlastních zkušeností a vlastních zásad.

„Jsi připravená?“ houkl Josh na Kate.

Stála ve stínu zříceného hotelu asi deset metrů od něj. Měla za úkol spustit pár bomb visících ze střech zříceniny. „Připravená,“ opáčila pevně.

„Až ti dám znamení, vylezeš nahoru a naházíš to do ulice,“ řekl. „Nemusíš mířit, o to nejde, protože ty exploze si najdou každýho, kdo se na ulici objeví. Jasný?“

„Jasný.“

„Připravenej?“ zvolal Josh tentokrát na Luka. Kluk stál ve dveřích bývalé policejní stanice asi patnáct metrů odtud.

„To si piš, dyť už se nemůžu dočkat!“ křikl Luke. V jeho hlase slyšel Josh určitou chvástavou odvahu, ale z jeho očí se zároveň prozrazoval strach. Žádný blbosti, hlavně to nezkazit, řekl si Josh v duchu. Nesmíme být až moc hrr. Boj, to je děsnej nervák, a člověk musí vědět, kdy se schovat a kdy naopak zaútočit.

„Buď ve střehu!“ křikl na Luka, „v nejbližších dvaceti minutách budeme mít podle všeho ještě klid, ale můžou přijít samozřejmě kdykoliv. Nejhorší, co se ti v boji může stát, je, když tě nepřítel překvapí.“

Bitevní pole je připraveno, bitva se může rozzuřit, řekl si Josh. A jestli nás všechny pohltí ve svých plamenech, mělo to tak být.

Otočil si na prstu revolver Wildey Survivor. Kdyby se dalo něco vylepšit, určitě bych si přál víc zbraní, dumal v duchu. Samopaly, kulomet a pár granátů. A za zády coby krytí nejmíň četu vojáků, možná i dvě. No nic, podle všeho to budu muset zvládnout s touhle hračkou.

Voják si zbraň ani bojiště nevybírá. Kdyby si vybrat mohl, nebylo by všude po světě tolik vojenských hřbitovů.

Zvuk. Josh prudce otočil hlavu. Jakési vzdálené burácení, jako kdyby v dáli zahřmělo. Pohlédl na oblohu. Nikde ani mráček. Vklouzl za dveře bývalého smíšeného zboží. Z dveřního rámu se mu sesypalo na hlavu trochu prachu.

Další zvuk. Teď už hlasitější. Motorka.

Osm dvacet. Teď tu ještě nikdo být nemá.

Josh se pozorně zaposlouchal. Burácení motorů přicházelo z asi mílové vzdálenosti, ale rychle se blížilo. Ten hluboký zvuk se rozléhal pustou krajinou. Ještě asi tak minutu, možná už jenom půl.

Azim, ujistil se Josh. To musí být on. A tentokrát se sejdeme za rovných podmínek.

Hluk motorek zesílil. Takřka už byly cítit jejich výfukové plyny smíchané s prachem, rozviřovaným koly v prašné půdě, a také s valícími se oblaky černého kouře, zdvíhající se v jejich závěsu.

Josh vyklouzl ze dveří obchodu a vykročil na hlavní ulici. Držel se při stěnách, to pro případ, že by v okolních kopcích byli umístěni nějací ostřelovači.

Chtěl na motocyklisty zaútočit v okamžiku, kdy se dostanou do minového pole. Kate a Luka chtěl držet stranou od největšího nebezpečí. Třeba to všechno zvládneme bez toho, aby se do věci vůbec museli zamíchat, sliboval si Josh. S trochou štěstí by to šlo.

„Teď bacha,“ houkl Josh směrem ke Kate, schované v hotelu. „Jakmile uvidíš někoho, kdo se ti nebude líbit, hned to na ty svině odpal.“ Pak pohlédl k Lukovi, který stále čekal ve dveřích policejní stanice: „Nevystrkuj hlavu!“

„Já půjdu s tebou!“ křikl Luke v odpověď.

„To sakra nepůjdeš!“ okřikl ho Josh.

Luke vykročil vpřed: „Půjdu!“ trval na svém.

„Zůstaň hergot tam, kde jsi!“ seřval ho Josh, „to je sakra rozkaz!“

Pokračoval v postupu kupředu. Dával přitom pozor, aby ho nebylo vidět. Každým krokem se opatrně blížil do neznáma. Přímo cítil, jak mu na ruce, ve které svíral revolver, rychle vyvstává pot. Uvědomoval si také, jak mu mohutně pumpující srdce silně vibruje s celým hrudním košem. Na konci ulice se dobře schoval za poslední rozpukanou kamennou zeď a opatrně se rozhlédl po divočině, která se rozkládala hned za hranicí městečka.

Naženu je rovnou do minovýho pole. A ty výbuchy je pak pošlou tam, odkud kdysi vylezli.

A na obzoru se objevily tři motorky. Byly to Hondy XR 650, velké a silné terénní stroje se zvýšenými řídítky, blatníky a ostře vzorkovanými pneumatikami, vyrobenými právě pro cestování pískem nebo bahnem. Na každém stroji seděl muž. A každý musel vážit nejmíň dvě stě padesát liber. Od hlavy k patě byli oblečení do kůže, na očích měli všichni sluneční brýle a na hlavách helmy.

Bylo to podivné, vždyť vypadali jako Flatnerovi muži. Ale nakonec, ať patří k Flatnerovi, nebo k Azimovi, na tom vlastně nesejde, uvědomil si Josh. Ať je to tak nebo tak, v každém případě jsou jenom dvě možnosti: Buď je zabiju, nebo zabijou oni mě.

Slyšel, jak motorky zastavily ve vzdálenosti asi padesáti metrů. Kdosi vydal nějaký povel a v motorech to zabrumlalo, načež se stroje vydaly opět kupředu. Nejprve jela první motorka a v závěsu za ní se šinuly ty dvě další. Vedoucí jezdec řídil svou hondu jenom jednou rukou: Ve druhé totiž svíral pistoli.

Minové pole, které vytvořil Josh s Lukem, teď měli už pouhých dvacet stop před sebou.

Výstřel. Kulka třeskla o kamennou zeď a odrazila se stranou. Josh si uvědomil, že je prozrazen, a sehnul hlavu. Teď už motorky musejí být na okraji zaminovaného prostoru. A už do něj skákavě vpluly –jako když se hážou žabky po rybníku.

Nic.

Panebože, pomyslel si Josh, jestli ty miny nefungujou, tak už jsem vlastně po smrti.

Chtěl vyhlédnout zpoza zídky, když vtom to třesklo a do ranního nebe se zvedlo mračno exploze. Mina vybuchla. Exploze udělala s hondou krátký proces: Přední kolo vylétlo vzhůru, což jezdce doslova vyhodilo ze sedla. Ve stejném okamžiku vzplanula benzínová nádrž. Benzín reagoval na bezprostřední žár ihned. Nádrž vybuchla a celý stroj byl rázem ve smrtící ohnivé kouli.

Josh už měl dávnou zkušenost z bojových akcí, že když nepřítel umírá, je to dřív vidět než slyšet. Viděl tedy jezdce, jak letí vzduchem. Teď už mu jeho robustní postava nepomůže – spíš naopak. Těžce dopadl za svůj stroj. Benzín, vystříklý z nádrže, mu zapálil jak džínové kalhoty, tak tlustou koženou bundu. Ze stroje vzlétl roj jisker. Zvuková vlna právě dorazila. Kdesi ze středu toho pekla zaslechl Josh zoufalý řev upalovaného muže.

Jeden je hotovej, tak teď další dva.

Josh vyhlédl zpoza zídky. Druhá motorka ostře zabočila doprava a třetí doleva. Josh zkonstruoval to minové pole velmi zručně, pamatoval si ostatně, co ho v této souvislosti naučili v armádě. Při kladení min je pochopitelně prvořadým úkolem zničit nepřítele – jenže k tomu je zapotřebí předvídat, že nepřítel se bude snažit z minového pekla uniknout. Proto je správné instalovat miny také do předpokládaných ústupových tras. S touto zásadou se právě seznámil druhý jezdec, který při svém úhybném manévru najel na další minu. Další smrtonovná exploze. Další ohnivá koule. Další řev.

Dva jsou hotoví, tak teď ten třetí.

Nebe bylo zakryto velkými černými oblaky kouře. Třetí stroj se snažil o co nejkratší otočku. Jezdec očividně uznal, že nejbezpečnější cesta z pekla zpět vede přesně tudy, kudy vjel dovnitř. Josh na něj namířil svou pistoli. Od jezdce ho teď dělilo asi čtyřicet metrů. Vystřelil muži do páteře. Přesný zásah do takového místa by chlapa ihned paralyzoval. Netrefil. Kulka zasvištěla kamsi do písku. Panebože, pomyslel si Josh, s touhle zatracenou hračkou se to fakt musí umět. Takhle to všechno vystřílím mimo – a to si dovolit nemůžu!

Jezdec uhnul prudce doleva. Snažil se v panice zmizet z dosahu střelby. Chyba, kámo, řekl si Josh s drsným úšklebkem, teď jsi zpátky na rozžhavené plotně.

Třetí mina explodovala. Motorka dostala smyk a přední kolo se od ní úplně utrhlo. Proletělo vzduchem, zatímco jezdec sletěl se stroje, i když ještě držel řídítka. Benzin ho polil celého ještě dřív, než se na něj zničený stroj za mohutného jiskření převalil. Muž doslova vzplanul, nejdřív na nohou, pak na těla a nakonec i na hlavě.

„Pomoc!“ řval chlap zoufale, „prosím, pomozte mi někdo, já tady zhebnu!“

Takový obraz už Josh jednou v boji viděl. A musel říct, že to ještě nebylo to nejhorší. Zažil už horší pohledy, výkřiky a zápachy než teď nad tím hořícím člověkem. Vzduch ovládl zápach páleného masa, jako když se peče kýta na rožni. Od ohně šel také strašný žár, jak se oheň živil na své oběti. Do toho všeho ještě stále zaznívaly hrůzné skřeky, jako kdyby někdo škrtil kočku. Skřeky postupně slábnou, nakonec odezní a bude ticho.

„Pomoc!“ řval ještě zoufalý chlap a hořícíma rukama se snažil shodit se sebe motorku.

Kdepak, kámo.

Josh vyskočil a uháněl zpátky do městečka. Tak se ukažte, co proti nám ještě vybalíte, zasmál se v duchu vítězoslavně.

Další zvuk. Josh měl pocit, že ho zaslechl odněkud shora, jako by zašramotilo na polorozpadlé střeše nějaké zvíře. Nebo člověk.

„Luku!“ sykl, když běžel kolem policejní stanice, „seš tam?“

Ticho. Joshovi se rozbušilo srdce. „Luku?“ opakoval teď hlasitěji.

„Je pryč.“

Josh se prudce otočil. Kate ještě stála v okně starého hotelu. Slyšel ji, ale viděl jen její obrys ve stínu okenic, visících volně z pantů.

„Proč jsi ho sakra nezadržela?“ rozčílil se Josh.

„A jak asi?“ opáčila Kate.

Měla drsný a zoufalý hlas. Nic není tak, jak jsem to naplánoval, řekl si Josh. Podle všeho se Porter-Bell rozhodl, že nás všecky zlikviduje. V tom případě se jim to asi podaří.

Uslyšel, jak se cosi trhá, a vzápětí zazněl jasný zvuk prasklé střešní tašky, na kterou někdo šlápl.

Odehrálo se to ve zlomku vteřiny. Z nebe sletěl jakýsi muž. Josh sebou švihl na zem a tak tak se mu podařilo uhnout, aby na něj ten chlap plnou vahou nespadl. A byla to pořádná váha: Sto třicet kilo nasoukaných do džínů a kožené bundy. Josh si uvědomil, že kdyby mu ta obluda spadla na záda, zlomilo by mu to vaz.

Oba leželi v prachu. Joshovi vypadla z ruky pistole a válela se mimo dosah. Zezadu se mu obluda sápala po jeho zraněné noze. Chlap mu za ni táhl, jako by mu ji chtěl vykloubit. Zranění se tím oživilo a Josh cítil, jak mu tělem projíždí bolest. Rána se dokonce otevřela, takže Joshova nohavice se zbarvila krví. Teď ho ten chlap začal bušit pěstí do těla. Byly to těžké, otřásající údery, zasazované impozantní silou.

Josh strčil ruku do kapsy a nahmatal jeden z ocelových hřebíků, které našel v železářství. Byl celý prorezavělý, ale špičku měl ještě ostrou. Josh jej pevně uchopil do pravice a prudce se zdvihl do sedu. Vší silou, které byl schopen, pak vymrštil pěst s hřebíkem proti ruce toho chlapa. Ucítil, jak se hrot zabodl do masa a jak tam drtí kosti na zápěstí. Zabral ještě jednou, bez ohledu na to, že rezavý hřebík se mu ostře zadíral do jeho vlastní pěsti. Hřebík prošel kostí a jeho špička se vynořila na druhé straně mužova zápěstí.

Chlap řval bolestí a konečně pustil Joshovu nohu.

Josh sebou trhl a byl volný. Rozběhl se do opuštěného hotelu. „Bomby,“ volal na Kate, Hoď to na něho, hergot!“

V očích jí zahlédl výraz strachu. Pohnula se, ale třásly se jí ruce.

Ona je ochromená děsem. Zkameněla strachy.

„Hoď kurva ty bomby!“ zařval na ni vší silou plně nadechnutých plic.

Po tváři jí skanula slza. A pořád se jí třásla ruka. Ona to nezvládne, řekl si Josh, ona to sakra nedokáže.

Josh se rozběhl kupředu. Jeho pronásledovatel se těžce zvedl na nohy. V ruce měl pořád zapíchnutý ten hřebík, jehož rezavá barva byla překryta barvou proudící krve. Na hlavě měl ten chlap motocyklistickou přilbu a kolem krku šátek, ale Josh už jasně viděl, že má bílou kůži. Tohle není Arab.

Kde je Azim, u všech čertů?! Tohle musejí být Flatnerovi chlapi, ale kde je teda Azim?

Josh stál na prašné ulici asi dva metry od chlapa. Někde v dálce slyšel přijíždět další motorky. Teď se k městečku blížily z druhé strany. Panebože, řekl si, budou tady každou chvíli. Musím se tohodle monstra zbavit dřív, než dorazí jeho kámoši.

Chlap se k němu blížil. Vrčel přitom jako medvěd. Pak se rozpřáhl a celou váhu těla vrhl za svou vymrštěnou pěstí.

Chyba, kámo, pomyslel si Josh. Přehnals to.

Úder těsně minul Joshovu čelist. Josh uskočil kupředu, takže teď stál chlapovi za zády. Rozpřáhl se a oběma rukama se chlapovi zaklínil kolem krku. Napjal všechny síly. Chlap se zoufale snažil vymanit ze sevření, takže Josh měl brzy pocit, že mu prasknou všechny svaly v pažích. Bolelo to jako čert. Chlap vážící sto třicet kilo má sílu zuřivého býka. Josh však stiskl ještě pevněji, až se chlapovi vylinulo z útrob zuřivé zavytí. Rukama chlap šmátral Joshovi po pažích a nohama kopal za sebe ve snaze uvolnit Joshův stisk. Jenomže Joshův svěrák nepovoloval. Chlap pomalu ztrácel přívod kyslíku do mozku.

To je něco pro tebe – rychlá, hnusná a levná smrt. Máš ji mít.

Předtím Josh uškrtil člověka jenom jednou. Stalo se to při plnění úkolu v Afghánistánu. To mu ale stačilo, aby věděl, že nejnebezpečnější okamžik takového přetahování nastává těsně předtím, než protivník zhebne. Spolu s nedostatkem kyslíku přichází ztráta vědomí, jenže v tom posledním okamžiku sebere organismus přesto všechny zbývající síly, aby se ze sevření vymanil.

Chlap vydal nelidský skřek, vzepjal se a napjal svaly, aby Joshe setřásl.

Josh na to byl připraven. Zesílil své sevření, jak nejvíc mohl, aby z toho chlapa vymáčkl zbytky života. Ucítil poslední vypjetí protivníkovy síly, a pak vnímal, jak jeho tělo umdlévá. Dýchání se zpomalilo a pak vyprchalo docela. Obrovité tělo žuchlo na zem.

Josh se zoufale rozhlédl. Po Lukovi stále nebylo ani vidu, ani slechu. A další motorky už jsou jenom asi tři sta metrů odtud.

Zvedl se země svou pistoli a uháněl do hotelu. Kate stála pořád s bledou, vyčerpanou tváří bez hnutí za okenicemi jako nějaká socha.

„Promiň,“ vyjelo z ní, „já nemohla… já, já nemohla…“

„Tys to vzdala!“ křikl na ni.

Hned toho hrubého tónu zalitoval. V rachotu boje mluví muži drsně. Kolikrát si v boji vyslechl na svou adresu pořádné sprostoty, ale vzápětí už o tom ani nevěděl. Tohle ovšem není případ Kate, ta se v těchhle věcech nevyzná, to je Joshova parketa. „To nic, nemůžeš za to,“ dodal rychle, „holt nejsi voják. Jenom se drž stranou, ať se nedostaneš do maléru.“

Rozběhl se k zadnímu schodišti. Schody byly prohnilé a půlka zábradlí byla stržena. Bez ohledu na riziko se do nich Josh vyřítil. Cítil, jak mu prkna praskají pod nohama, jak se to celé hroutí a třese.

Vyběhl nahoru a vyhoupl se na rovnou střechu. V řadě tam leželo deset podomácku vyrobených zápalných bomb. Josh se rozhlédl a uviděl, jak už motorkáři vjíždějí na hlavní ulici. Byly to úplně stejné velké černé hondy a na nich seděli zrovna takoví podsadití chlapi v kůži a s blýskavými helmami na hlavách. A byli taky ozbrojení.

To jsou věci, dostali tak vydatnou porci zmatku a smrti – a oni si jedou ještě pro nášup!

Josh vyčkával. Počítal vteřiny. Přece jenom může každou tu bombu použít jenom jednou.

Motorky přijížděly pomaličku, s rachotícími motory. Přední jezdec opatrně obhlížel půdu, aby mu neunikl případný natažený drát nebo místo, kde se před nedávnem kopalo do země. Hledají miny, pokyvoval Josh.

Jenomže tentokrát se smrt snese jako déšť z nebe.

Když zjistil, že půda je čistá, vydal se vedoucí jezdec opatrně směrem k místu, kde se válela mrtvola uškrcené obludy. A ta ležela přesně pod místem, kde se skrýval Josh.

„Kate, schovej se,“ houkl Josh, když si všiml, že Kate pořád ještě stojí za oknem.

Jezdci prudce otočili hlavy ke střeše, ale dřív, než dokázali namířit, už po nich Josh seshora mrštil první zápalnou bombu. Při nárazu o zem se nejdřív všechno vznítilo a vytryskla ohnivá koule, zároveň se na všechny strany rozlétly střepy rozbité lahve a nakonec zasvištěly vzduchem čím dál rychleji ocelové hřebíky se silou smrtonosného šrapnelu.

Jeden jezdec už hořel a zoufale mával rukama ve snaze setřást se sebe rozšiřující se vrstvu plamenů. Druhý ležel v prachu s tváří zabořenou do země. V hlavě mu trčelo pár hřebíků. Pronikly lebkou, z níž vystříkly kousky mozku na prašnou zem.

Josh uháněl po střeše a mrskal lahve dolů jednu po druhé. Ulice se proměnila ve zmatenou změť výbuchů. Hořící benzin, ocelové hřebíky a skleněné střepy svištěly ze všech stran. Dvě motorky vybuchly a do ohně z nich stříkal vřelý olej. Vířící mračna kouře stoupala k nebi. Hluk byl ohlušující. Josh se schoulil na střeše a zavřel oči i ústa v obavě, aby se ze stoupajícího dýmu nepřidusil. Jenom doufám, že Kate udělala totéž, pomyslel si.

Když znovu otevřel oči, ulice byla posetá hořícími pneumatikami v benzinovém ohni. Z motorek byly zkroucené kusy železa. Po zemi ležely roztroušené mrtvoly, ale čím víc se Josh snažil, tím míň se mu dařilo spočítat mrtvé. Překážely v tom končetiny, utržené od těl a valící se mezi nimi.

Josh viděl člověka s urvanou nohou. Z otevřené rány se mu valila krev. Chvěly se mu rty, jako by chtěl ještě křičet bolestí, jenomže jazyk mu jen bezvládně visel z úst.

Josh sešplhal se střechy dolů na zem. Přispěchal ke zraněnému jezdci a poklekl u něj. Hlaveň svého Wildeye mu přitiskl ke spánku. Každá kulka je mi sice drahá, ale od takovýho utrpení ti, kámo, přece jenom musím odpomoct. Vždycky se musí najít voják, schopnej oželet kulku pro ulehčení druhýmu.

Zmáčkl spoušť. Kulka prorazila mužovu lebku a zničila mozek, takže muž byl okamžitě mrtev.

„Ani hnout!“ zaslechl hlas. Prudce vzhlédl. Ze vzdálenosti dvaceti metrů se k němu blížil Flatner, který před sebou strkal Luka, jemuž držel ruku zalomenou za zády. K hlavě mu ještě tiskl hlaveň pistole. Luke měl skloněnou hlavu a z koutku úst mu stékal pramínek krve, jak dostal pořádnou ránu do tváře.

Vedle Flatnera kráčel ulicí sám Edward Porter. Hleděl na Joshe a po tváři mu přelétl lehký úsměv.

„Zůstaň tam, kde seš, Joshi,“ řekl Flatner, „teď jsi můj.“

Dvacet sedm

Čtvrtek 18. června, ráno

Josh se ani nepohnul. Za zády mu stále planuly ohně a plameny olizovaly těla padlých motorkářů. V zádech kvůli tomu cítil výrazné horko, avšak krev v žilách mu neopak začala tuhnout.

Flatner se k němu stále blížil s krutým úsměškem na tváři. Pistole, kterou mířil Lukovi na hlavu, byla Glock 18. Jedna z nejjednodušších, nejspolehlivějších a nejpřesnějších pistolí na světě. Luka přitom surově sunul před sebou.

Edward Porter kráčel vedle nich. Svou vlastní glock – osmnáctku držel v pravačce s jakousi nenuceností, jako člověk, který nesvírá střelnou zbraň v ruce každý den. Takhle zblízka vypadal mnohem starší, než na všech snímcích, které Josh viděl. Řídly mu vlasy, obličej, na němž se rýsovaly skvrnky, měl šedivou barvu. Tvář rychle stárnoucího muže, uvědomil si Josh. A taky člověka, který se nezdržuje nějakými diskuzemi či kompromisy a jde rovnou na věc. Třeba přes mrtvoly.

„Kde je ta ženská?“ otázal se Flatner.

Josh neodpověděl.

Flatner se rozhlédl po obou stranách ulice. Jestli vůbec cítil, když před pár minutami přišel o šest mužů, o tom se dalo s úspěchem pochybovat.

„Vylez ven, nebo je zastřelím oba dva.“

Chvíli bylo ticho. Za zády slyšel Josh pořád hluk ohně. A pak uviděl Kate, vykročila ze vstupního přístřešku starého hotelu a opatrně šlapala přes sálající trosky. Měla potemnělou tvář a doslova z ní tekl pot. Z očí jí hleděl strach a únava. „Neubližujte tomu klukovi,“ zvolala směrem k Flatnerovi. Z jejího hlasu bylo patrné, že zadržuje slzy. „Uděláme, co budete chtít. Ale neubližujte mu.“

„Výborně,“ řekl Porter, „takže se můžeme pustit do obchodního jednání?“

„Ty idiote!“ houkl na něho Josh rozčíleně.

Ported přemítavě pokyvoval: „Zajímavé. Podle Forbesova seznamu jsem devátý nejbohatší člověk na světě,“ odvětil, „což mi při nejlepší vůli se slovem idiot nějak nejde dohromady.“

„Celou dobu vám ten software chceme dát,“ opáčil Josh, „Luke vás jenom žádal, abyste mu za to zaplatili, nic víc. Kdybyste mu dali těch pět milionů, bylo by to vyřízený – a bez krveprolití.“

Porter se rozesmál: „Myslíte si, že bych nashromáždil takový majetek, který mám, kdybych na potkání rozdával pět milionů dolarů každému mizernému hochštaplerovi, kterého napadne vydírat mou firmu? Já mám ve zvyku jednat přímočaře. Když se ke mně někdo chová čistě, může čekat totéž i ode mě. Ale když se mnou chce někdo vytírat podlahu, tak s ním zametu tak, že by radši ani nebyl na světě.“ Pohlédl nejdřív na Luka a pak na Joshe. „Vy jste mě oba dva chtěli vydírat. No. Tak teď budeme účtovat.“

Josh zavrtěl hlavou: „To není vydírání. Luke našel ve vašem softwaru skulinu. A když ji našel on, mohl by ji najít i někdo jinej. Udělal tak práci pro vaše dobro a chce za to dostat zaplaceno. Nic jinýho.“

„Aha, a co tady v tom případě dělají ty bomby a ta minová pole?“ otázal se Porter.

„A proč sem posíláte po zuby ozbrojený motorkáře?“ opáčil Josh.

Porter mávl rukou: „To už stačí,“ řekl „já mám moc práce, víte? Takže sem s tím softwarem. Jinak bude ten kluk po smrti.“

Josh zavrtěl hlavou: „Dejte nám ty peníze.“

„Řekl jsem, že bude ten kluk po smrti.“

Josh si všiml, že Flatner zabořil hlaveň svého glocka těsněji k Lukovu spánku.

„No a co?“ skočil jim Luke do řeči ne zrovna pevným hlasem, „už jste zabili Bena. Tak mě zabijte taky, když chcete. No a co?“

Flatner ho praštil přes hlavu. Luke se zapotácel, ale udržel se na nohou a pevně stiskl rty.

„Je to odvážnej kluk,“ řekl Josh, „když ho umlátíte, nic z toho nebudete mít.“

„Tak to bychom ho mohli rovnou zastřelit,“ pronesl Porter přemítavě, „a tím budeme mít o jeden problém míň.“

„Dyť ho potřebujete!“ vykřikl Josh, „bez něho budete mít v systému pořád tu díru. A najde ji někdo jinej.“

„Já je zlomím, šéfe,“ nabídl se Flatner, „dejte mi jenom pár minut a já to z nich vymlátím. Zlomím je.“

Porter mávl opět rukou: „Tolik času nemáme.“ Pohlédl na Joshe: „Co vy jste vlastně zač? Vy děláte tomu klukovi manažera, nebo co? Berete snad od něho deset procent z honoráře?“

„Dal jsem mu slovo, že ho ochráním,“ odpověděl Josh, „moc jsem toho v životě nedokázal, ale svoje slovo držím.“

Náhle a nečekaně jako by Porter změnil názor. „Tak dobře, vyhráli jste. Dejte nám software a my vám dáme ty peníze.“ Položil na zem před Joshe černý kufřík, který držel celou dobu v levé ruce a dodal: „Jsou uvnitř.“

Josh přistoupil ke kufříku a otevřel jej. V kufříku ležely úhledně vyskládané svazky padesátidolarových bankovek. „Je tam milion v bankovkách a zbytek v dluhopisech. Ty si můžete rozměnit v každé bance, aniž se vás kdo bude na cokoliv ptát.“

Josh přikývl. „Stačí?“ houkl na Luka.

„Stačí,“ odpověděl Luke, „dej jim ten počítač.“

Josh se otočil ka Kate: „Přines notebook.“

Kate vykročila směrem k polorozpadlé policejní stanici. Tam Luke schoval svůj počítač. Za minutu byla zpátky s přístrojem v rukou. Podala jej Lukovi.

Luke poklekl k notebooku. Flatner si stoupl na něho a mířil mu zezadu pořád na hlavu. Josh věděl, že baterie počítače vydrží ještě nejmíň hodinu a že satelitní spojení udržuje přístroj nadále v kontaktu na internet. Luke začal se soustředěným výrazem ťukat do klávesnice přístroje.

„Jak mám poznat, že mi dáváte ten správný počítač?“ otázal se Porter, „jak mám vědět, že má uvnitř ten software?“

„Řekněte město,“ vybídl ho Luke.

„Jakékoliv?“

„Řekněte město a já tam vypnu proud,“ řekl Luke, „z toho poznáte, že je to ten software, co potřebujete.“

Porter svraštil obočí: „Austin,“ řekl, „Austin jsem nikdy neměl rád.“ Přidušeně se uchechtl: „Tam bude určitě nejmíň třicet stupňů, i když je teprve ráno. Když se jim vypne klimatizace, budou se potit jako prasata.“

Josh bez hnutí sledoval, jak Luke ťuká do klávesnice. Hlavou mu běžela jediná myšlenka: Luke přijde ke svým penězům, ale co Azim? Kde je mu konec?

Přepočítal jsem se. Je to zlý. I když nás Porter s Flatnerem nezastřelí, vrátím se do Británie bez toho, abych zlikvidoval Azima – takže vojenský soud mě nemine. Neuposlechl jsem rozkazu a nebudu mít nic, čím bych se za to obhájil.

„Máte u sebe nějakej kapesní počítač?“ zeptal se Luke Portera.

Porter vytáhl z náprsní kapsy maličký, tenoučký mobil: „Tady. Je to Blackberry.“

„Chytněte si nějakou zpravodajskou televizi,“ řekl Luke. „V Austinu už mají blackout. Každou chvíli to musí být ve zprávách.“

Porter hleděl na monitorek, zabudovaný do věcičky v jeho dlani, až s jakousi nábožnou fascinací. Josh si přitom uvědomil, že tento několikanásobný miliardář si v sobě dosud uchoval inženýrskou duši, takže jediné, co ho dokáže vzrušit, jsou stroje a to, co dovedou.

Porter natočil ruku, v níž držel monitorek kapesního Blackberry 7290, tak, aby na monitorek viděli i ostatní. Vysílání webové stránky CNN.com bylo na spodním okraji monitorku doplněno textovým pásem nejnovějších zpráv. Na pásu běžela jasně viditelná slova: „Blackout zasáhl Austin… Blackout zasáhl Austin… Bližší zprávy za okamžik…“

„Oukej,“ řekl Porter, „už ti věřím. Teď těm chudákům v Texasu nahoď tu šťávu zpátky, dřív než se moje firma definitivně položí.“

Josh vykročil ke kufříku a už na něm měl ruku.

„Ty si klidně drž slovo,“ přerušil ho Porter, „ale pro mě jsou slova jenom veteš.“ Lusknul prsty: „Takhle udělám – a jsou pryč.“

V tu chvíli už Josh hleděl přímo do ústí hlavně, namířené přímo na něj.

„Padej od toho kufříku,“ řekl Porter s důrazem, který si může dovolit člověk, držící v ruce pistoli. „A sem s tím notebookem.“

Josh zavrtěl hlavou: „Už jste mě tahali za nos dost dlouho.“

„Zahoď zbraň,“ křikl Porter, „a ruce vzhůru. Dělej.“

Tentokrát už opravdu nemám na vybranou, uvědomil si Josh. Bez Azima nemám stejně nic. Radši tady umřít, než se vrátit do Herefordu a padnout do spárů těch Rupertů, kteří mě za neuposlechnutí rozkazu budou mít v hrsti.

Josh pocítil, jakou výhodu mu v této situaci poskytuje vojenský výcvik. Bleskurychle vytáhl svůj Wildey z bundy, kde ji měl v posledních deseti minutách schovanou. V hlavě měl v ten okamžik prázdno, jeho jednání však bylo řízeno mocnou směsí neklidu, vzteku a zoufalství.

„Co to na mě zkoušíš?“ štěkl na Portera, „tím, co máš v ruce, přece nikoho nezabiješ.“

Porter vrhl zmatený pohled na svou zbraň. Tu vteřinu Josh potřeboval. Napřáhl ruku a pevně stiskl spoušť. Kulka vyrvala Porterovi jeho glock z ruky. Josh bleskově natáhl kohoutek Wildeye a znovu stiskl spoušť. Tentokrát trefil Flatnera do ruky. Kulka mu rozdrtila zápěstí. A Flatnerův glock letěl taky na zem. Vystřelit Flatner nestihl.

Nezraněný Luke vyskočil, popadl notebook a schoval se za Joshe.

„Hej, miliardáři,“ houkl Josh na Portera, „k čemu ti to je, nasazovat krk kvůli mizerným pěti milionům?“

Josh se pevně rozkročil a kývl na Luka, aby skočil po kufříku. Luke kufřík popadl a přitiskl si jej k hrudi. Kvůli takovýmhle prachům už zařvalo pěknejch pár lidí, pomyslel si Josh. To se musí dodržet.

„Kterej chcete tu další kulku?“

„Já… já…“ koktal Porter.

Jiný lidi posílá na smrt bez mrknutí oka, pomyslel si Josh, ale sám se jí podívat do tváře neumí. Josh zvedl pistoli a namířil ji Porterovi přímo na čelo. „Budeš to mít hned za sebou, žádný strachy,“ řekl Josh, „ale s Flatnerem si to už zařídím, aby to měl pomalý a aby to hodně bolelo.“

„N-ne,“ zajíkal se Porter a třásly se mu přitom rty, „dám ti peníze… dám ti…“

„Přijmi to důstojně jako chlap, sakra,“ štěkl Josh.

„Zahoď tu pistoli.“

Josh se prudce ohlédl. Kate mu svou vlastní pistolí glock s antracitovou pažbou mířila přímo na hruď.

„Řekla jsem zahoď tu pistoli,“ zopakovala.

Dvacet osm

Čtvrtek 18. června, ráno

Josh pohlédl Kate do očí. Byl v nich zrovna takový výraz jako před třemi týdny, když ho s krvácejícími ranami vytáhla z příkopu. Tenkrát v těch očích zaregistroval odvahu, oheň a rozhodnost. Teď v nich bylo přesně totéž.

Josh spustil ruku s wildeyem. Tělo mu dočista ztuhlo, ale v hlavě mu to zuřivě kalkulovalo. No jasně, řekl si. Ty seš ale vůl, Joshi. Vždyť ona od samého začátku dělala pro Porter-Bell.

Kate udělala dva kroky kupředu. Zbraň držela před sebou, ale paži měla ještě uvolněnou, přesně tak, jako zkušený střelec těsně před tím, než se napřáhne k ráně. „Zahoď tu pistoli, Joshi,“ řekla, „nařizuju ti to jako lékař.“

„Zabij ho, Kate!“ křikl Porter.

„Co ty seš sakra zač?!“ zabručel Josh na Kate.

„Dělá pro mě,“ odvětil Porter, „už odjakživa. To je ta výhoda miliardářů – nemusíš se starat o náklady.“

Josh znovu pohlédl na Kate. Podvedla mě dokonale od začátku do konce, uvědomil si. Každé její něžné slůvko, každý z jejích ošetřovatelských zákroků, každý polibek a každé pohlazení – to všechno byla od samého začátku grandiózní lež.

„Je to pravda?“ zeptal se.

Kate si odhodila s čela pramen zrzavých vlasů.

„Nevím, jak to chodí na tvé planetě, Joshi,“ odvětila, „ale tady, kde žijeme, se nestává, že by se žena sebrala a pomáhala podezřelým chlapům, který najde někde v příkopu. Pro tvoje malý vojácký ego to asi bude bolestný překvapení, ale fakt nejseš tak neodolatelnej, abych se do tebe musela zamilovat na první pohled a abych riskovala vlastní život jenom proto, abych se o tebe mohla starat.“ Uchechtla se: „Že by něco takovýho bylo možný, tomu dokáže uvěřit jedině muž, a to ještě musí bejt hodně blbej.“

Kate přiložila svého glocka Joshovi k čelu, takže cítil olej, kterým byla zbraň promazaná.

„Schovala jsem tě a ošetřovala jsem tě proto, že mě za to tady pan Porter dobře zaplatil,“ pokračovala. „A proč? Protože nám Luke upláchl. Vzpomeň si, co na tebe volal, když utíkal! Řekl, že se ti ozve. Takže nám od začátku bylo jasný, že jestli ho chceme najít, nejrychlejc ze všeho se k němu dostaneme přes tebe. Dokud jsme tě měli pod kontrolou, věděli jsme, že nás k němu nakonec dovedeš. Můj úkol byl držet se tě jako klíště, aby sme se dřív nebo později dostali s tvou pomocí k Lukovi. Když se to podaří, nabídl mi pan Porter pět milionů dolarů. Tak díky, Joshi. Dokázal jsi to v nejkratším možným čase. A sama bych to nevymyslela líp, než jak jsi to provedl.“

Kate pokračovala: „Dost škaredě ti pohmoždili hlavu. Z toho většinou dochází k dočasné ztrátě paměti. Ta se může zase rychle vrátit. Tak jsem do tebe napíchala lehký barbituráty. No, ty sis myslel, že to jsou utišovací injekce, aby tě to tolik nebolelo. Ale ty barbituráty ve skutečnosti podporovaly tvou amnézii. Nechtěla jsem, aby se ti vrátila paměť dřív, než se ti Luke konečně ozve, jak slíbil.“

„A co Marshall? Jemu to nevadilo, že se takhle kurvíš? Jeho vlastní dcera?“

Kate se usmála: „Ty seš tak důvěřivej, až by to vlastně bylo roztomilý. Teda kdyby tě to nestálo život, zrovna tak jako tady Luka.“

„On nebyl tvůj otec, že?“

„Marshall? Ne,“ odvětila Kate, „naposledy jsem svýho tátu viděla na Floridě, hráli jsme spolu golf. Marshall byl skvělej agent, génius. Celá ta divočina kolem mu říkala pane. Když jsem dostala za úkol starat se o tebe, dokud se s tebou Luke nespojí, okamžitě jsem se dala dohromady s Marshallem, lepšího společníka bych tady nenašla.“ Ostře na Joshe pohlédla: „Tak co jsem řekla? Zahoď tu pistoli.“

Josh stále ještě držel svého wildeye v ruce, ale cítil, že ho veškerá bojovnost rychle opouští. Rval se jako vzteklý pes a bylo to všechno k ničemu. A tohle je tedy finále. Konec hry.

Porter vykročil kupředu. Na tváři mu hrál lehký úsměv. Strach, který ho opanoval před pár okamžiky, byl ten tam. Namísto něj ho velmi rychle ovládl úlevný poklid člověka, který dobře ví, že si může koupit, co chce. Zdvihl se země kufřík a pevně ho sevřel v rukou.

„První zákon byznysu, chlapče,“ usmál se na Joshe, „zní: Uvědom si, žes dostal přes prsty. A vy dva jste přes ně právě teď dostali.“

Sehnul se a zdvihl ze země také opuštěný laptop.

„Tyhle dva už potřebovat nebudeme,“ pronesl směrem ke Kate, „skoncuj to s nima.“

Josh cítil, jak se Luke za jeho zády začal třást. Ani dospělý chlap nedokáže v klidu poslouchat, jak se bez mrknutí oka hovoří o jeho popravě. Natož pak Luke – vždyť to byl ještě kluk. Roztřásly se mu rty a všechno nasvědčovalo tomu, že se v děsu neudrží na nohou. Promiň, pomyslel si Josh. Tak vidíš, zase jsi mi věřil.

Kate stále mířila Joshovi na hlavu. Podíval se jí do očí. Viděl v nich nekompromisní odhodlanost rozeného vraha.

„Promiň, Joshi,“ řekla, „za jiných okolností by sme si snad mohli spolu něco začít.“ Pokrčila rameny: „Ale co naděláš. Tady jde o prachy…“

Josh zavřel oči. Už tu kulku cítil. Už si představoval, jak mu proráží lebku, jak mu stříká mozek ven a jak se mu trhají buňky a nervy na kusy.

Představoval jsem si cokoliv. Jak umřu. Bylo toho dost. Ale že mě zastřelí žena, toho jsem se nenadál.

Ticho liduprázdného města náhle prořízl ostrý zvuk. Byl to výstřel. Josh prudce otevřel oči. Pistole, kterou Kate před okamžikem držela v ruce, se zřítila na zem. Blížil se k nim muž s napřaženou pistolí. Tvář mu zakrývaly letecké brýle a na hlavě měl kovbojský klobouk proti slunci. Kolem krku měl omotaný bílý šátek. Dva horní knoflíky na košili měl rozepnuté, čímž se mu na hrudi odhalovalo šedivějící ochlupení. Kráčel pevně jako muž zvyklý vydávat rozkazy.

Ten první pohled Joshovi stačil. Tohle držení těla už znal tak důvěrně jako svoje boty nebo vlastní stín.

Azim.

Azim se pevným krokem vynořoval z oblaků černého kouře, který ještě stále dýmal ze zničených motorek v pozadí. Patnáct metrů, pak deset… A už byl mezi nimi.

„Ten patří mě,“ kývl krátce směrem k Joshovi.

„Tak si ho vem,“ odpověděla mu Kate.

Azim zdvihl ruku s revolverem a zamířil. A stiskl spoušť. Vzápětí vyšel z Katina hrdla děsivý zvuk. Zdálo se, jako by chtěla něco říct – ale to už jí zaplavil hrdlo proud krve. Ten se jí vzápětí rozlil po tváři a potřísnil tak její bílou pleť. Ještě vteřinu stála na místě, ale pak jí podklesla kolena a její tělo se zřítilo do prachu.

Josh si všiml, že rána jí šla přímo do srdce. Byla mrtvá během vteřiny. Dobrá trefa, pomyslel si. Srdce téhle ženské přece určitě netvořilo zrovna největší terč.

Azim zamířil podruhé. Vypálil. A ještě jednou. První kulka zasáhla Flatnera do hrudi a druhá mu švihla do pravého oka. Po tváři se mu spustil vodopád krve. Ta druhá kulka mu projela přímo doprostřed lebky. Zavrávoral ve snaze chytit balanc – ale vzápětí sebou třískl na zem. Tělo sebou škublo.

Azim vystřílel čtyři kulky, uvědomil si Josh. Takže má v komoře už jenom dvě. A na jedné z nich je napsaný moje jméno.

Azim opět hladkým obloukem zdvihl ruku, v níž pevně držel pistoli. Rychlým pohybem namířil zbraň na Joshe, krátce zaváhal a pak namířil přímo na hlavu Porterovi. „Dej sem ten počítač,“ řekl mu chladně, „ten software se zabavuje jménem britské vlády. Když budeš odporovat, zastřelím tě.“

Josh sledoval pohyb zbraně a říkal si: S jakou senzací se teď ten hajzl vytasí?

Porter byl ochromen strachem: Kate je mrtvá, Flatner je mrtvý. Tím pádem je jeho ochrana zcela vyřazena.

Pomalu, poddajně zdvihl Porter notebook a podal jej Azimovi. Azim vytáhl z kapsy nepopsané cédéčko a vložil je do mechaniky přístroje. Pak pohlédl na Joshe.

„Ty a já patříme do stejného mužstva, Joshi,“ řekl Azim. „Už jsem ti přece tuhle říkal, že nejsem od přírody krutý člověk. A teď už nemáme proč spolu zápasit.“

„Stejnýho mužstva?“ opakoval Josh, „co má tohle sakra znamenat?“

„To znamená, žes byl celou dobu úplně vedle,“ odvětil Azim. „Jsem dvojitý agent a vysoký zpravodajský důstojník britské tajné služby, nasazený do Al Kajdy. To já jsem informátorem jednotky.“

Josh náhle všechno pochopil. „Tak proto tě nenechali zlikvidovat v Afghánistánu,“ řekl. „Proto mi Bruton přikázal, že tě nemám zabíjet, když probíhala ta předávka s Benem a Lukem.“

„Přesně tak,“ řekl Azim, „museli mě chránit. Vždyť jsem ten nejlepší zdroj, jaký mají k dispozici.“

„Proč mi to sakra neřekli?“ zeptal se Josh.

„Protože ty jsi jenom kolečko v obrovském stroji,“ odpověděl Azim, „nemůžou přece každému na potkání vypravovat, že jsem dvojitý agent. To bych nepřežil ani minutu. Takže gorily, pronásledující mé kolegy, musí pochopitelně pronásledovat i mě. Vždyť by to bylo podezřelé, kdybych byl jediný z šéfů Al Kajdy, po kterém nepátrají ani Američani, ani Britové.“ Tvrdě na Joshe pohlédl: „Jednoduše řečeno, patřím k těm nejcennějším aktivům, kterými agentura Western Intelligence disponuje. Mám nedozírně vyšší cenu, než nějaký nevzdělaný vojín, co nemá o ničem tušení.“ Zasmál se: „Náhradního vojáka najdou vždycky. Ale náhradního agenta? Za mě? To by se nahledali.“

„Ale vždyť jsi mě mučil. A málem jsi mě zabil!“ vykřikl Josh. „Takhle se, sakra fix, chovají lidi ze stejnýho mužstva?!“

Azim se usmál: „Ale ty jsi přece z mužstva dezertoval, Joshi,“ řekl, „ty jsi neuposlechl přímý Brutonův rozkaz. Pak nebylo naprosto jasné, pro koho vlastně pracuješ. A prvořadý úkol zněl dostat se k tomu softwaru. Vždyť Luke zhasnul celý Londýn! Nemůžeme dopustit, aby se to kdy opakovalo. Dělal jsem jenom, co jsem musel. Každopádně…“ Azim vytáhl cédéčko z přístroje a strčil si je do kapsy, „…teď, když ten software máme, naše mise je skončena.“

„Takže počítač zničíme?“ optal se Josh.

Azim zamířil a střelil do notebooku z maximální blízkosti. Kulka stroj doslova rozdrtila. Po zemi se rozlétly na všechny strany úlomky umělé hmoty.

„Lukova kopie softwaru je zničena,“ konstatoval Azim, „to by bylo vyřízené. Teď už nám zbývá jenom popravit Luka, aby se nemohlo stát, že ho někdy vytvoří znovu.“

Josh se shýbnul, aby popadl pistoli Wildey, která se tam válela.

„To nepůjde tak snadno!“ zvolal a namířil zbraň na Azima.

„Zachránil jsem ti právě život, Joshi.“

Josh pevně zamířil. V jeho soustředěné tváři se vyjímaly pevně stisknuté rty.

„Patříme ke stejnému mužstvu,“ řekl Azim.

To bylo poprvé, co Josh v hlase tohoto muže zaregistroval náznak nervozity.

„Já patřím k mýmu vlastnímu týmu.“

Josh pevně stiskl spoušť. Kulka vylétla z hlavně a pistole Wildey sebou celá cukla. Josh znovu namířil a ještě jednou střelil. Dvě kulky, řekl si. Když má mít člověk jistotu, že o někom už určitě neuslyší, chce to aspoň dva zásahy. Pak je to jistý.

Azim se zhroutil na zem.

Je po všem. Konečně je po všem, pomyslel si Josh.

Epilog

Pondělí 3. srpna, odpoledne

Mark Bruton seděl v čele stolu. Na sobě měl uniformu, ale bez saka, to měl přehozené přes opěradlo židle. Po jeho stranách seděli dva ponuře se tvářící muži. Oběma mohlo táhnout na čtyřicítku a oba měli černé vlasy. Jeden měl na sobě modrou košili a druhý černou. Oba sloužili ve „Firmě“ jako důstojníci protiteroristické jednotky, tvořící šedou zónu mezi jednotkou a tajnými službami. Nikdo je Joshovi nepředstavil ani v úvodu, ani během slyšení. No tak řekněme, že se jmenujou Ant a Dec, pomyslel si Josh, jako ti britští televizní baviči. Musím si je přece nějak rozlišit, když jsou skoro stejní.

„Chci, abyste něco pochopil, Hardingu,“ řekl Bruton. „Tohle není vojenský soud. Tohle ještě ne. Ale je to plnohodnotné disciplinární řízení. Cokoli řeknete, může být použito proti vám, pokud to nakonec dojde až k vojenskému soudu. Rozumíte?“

Josh na důstojníka pohlédl. Jeho výraz v obličeji přesně zapadal do toho, jak si Josh představoval typického „Ruperta“: Zračilo se v něm sebevědomí, licoměrnost a dokonalá neschopnost. Kdyby mu na nose přistál Boeing A 747, neměl by o tom ani tušení.

„Rozumím,“ odpověděl Josh, úmyslně udělal pauzu a pak teprve dořekl:… „pane.“

„A protože je to disciplinární řízení, musíte mluvit pravdu,“ pokračoval Bruton, „úplnou pravdu, Hardingu. Jinak to pro vás bude velice nepříjemné.“

„Rozumím.“ Další pauza. „Pane.“

Seděli v místnosti obklopení betonovými zdmi šestnáct pater pod hlavním stanem Firmy ve Vauxhallu. Pod zemí budovy je hotový labyrint skálopevných bunkrů, postavených pro případ nukleárního útoku. Ani takový úder by pochopitelně nesměl zastavit činnost tajných služeb. Každý blok kancelářsky zařízených bunkrů byl napojen na vlastní přívod kyslíku, schopný fungovat i v případě útoku biologickými zbraněmi. A ještě níž se rozkládaly vězeňské cely a vyšetřovací místnosti. Jak tam člověk jednou přijde, nezachrání ho odtud ani nukleární útok.

Josh tu byl držen úplně o samotě už devět dní.

Poté, co zastřelil Azima, nechal Portera běžet. Ten miliardář už ho víc nezajímal. Nějak se zkus dostat domů, poradil mu Josh. Sám si pronajal mustanga a vyjel směrem na Los Angeles. Po cestě se jen zastavil v nonstop motelu, kde se osprchoval, oholil, něco málo snědl a pořádně se vyspal.

Druhého dne ráno, zatímco Luke zmizel tiše zpět do Boisdale, se Josh opět ozval konzulátu v Los Angeles. Okamžitě byl zatčen a vojenským letadlem dopraven zpátky do Londýna. Dvanáct hodin v letadle, vypraveném jenom pro mě, uvědomil si Josh. Už jenom to palivo je bude stát skoro dvacet tisíc dolarů. Nebylo zrovna zvykem, aby se tak vyhlášená organizace, jako je armáda chovala ke svým hostům s takovou štědrostí. Je vidět, že rostu v ceně, pomyslel si.

Letadlo přistálo v neděli ráno na základně RAF v Northoltu, kde na Joshe už čekalo šest vojenských policistů, kteří ho ihned odvezli rovnou do Vauxhallu. Tady ho zavřeli do cely a to byl pro něho až dodnes poslední kontakt s lidmi, nepočítáme-li, že mu kdosi dvakrát denně podstrčil pod dveřmi po podlaze jídlo. Nikdo mu neřekl, jak dlouho to tak bude trvat.

Snad už od těch dveří dokonce zahodili klíč, pomyslel si nepříliš vesele, když se hodiny proměnily ve dny.

Slovo si vzal Ant: „Neuposlechl jste rozkaz. Proč?“

Josh na něho pohlédl: „Ten rozkaz byl nesmyslný.“

Antovi se z tváře vytratil jakýkoliv výraz. Dec se usmál a kývl na Joshe: „Počkat, počkat, pane Hardingu. Vy jste voják. Dobrý voják. Jistě tedy dobře víte, že rozkaz je rozkaz. O tom, jestli jej vyplníme, nebo ne, přece nemůžeme smlouvat.“

„Znám pravidla,“ odvětil Josh, „ale když dávají v sázku bezpečnost státu, tak mě nezajímají.“

„Bezpečnost státu?“ otázal se Ant, „Azim byl nejlepší vnitřní agent, kterého jsme měli nasazeného v Al Kajdě. Pomohl nám zabránit už několika teroristickým zvěrstům v této zemi. A vy jste ho zastřelil.“

„Dělal jsem svou práci,“ řekl Josh.

„Vaše práce spočívá v plnění rozkazů,“ opáčil Ant.

„Má práce spočívá ve službě vlasti,“ odsekl Josh, „a v její ochraně.“

Zavládlo ticho. Ve všech šesti očích, které na něho hleděly, spatřoval Josh výraz zlosti. Kdyby to zákon povoloval, určitě by mě tady na místě zastřelili, napadlo ho.

„Popište nám, co se stalo,“ řekl Dec.

Josh věděl, že k tomu není důvod. Vždyť už existovalo dlouhé podepsané hlášení, v němž bylo všechno popsáno a nebylo už k tomu co dodat.

„Vždyť už všechno víte.“

„Tak nám řekněte, proč jste ho zastřelil,“ požádal ho Ant.

„Byla to msta, že?“ přerušil ho Bruton, „nedokázal jste mu odpustit, že vás bil. Že na vás vyzrál. Tak jste ho zastřelil.“

Divoce se na Joshe obořil: „Přiznej to, Hardingu. Ty se neumíš ovládat. Ty nejseš voják, ale prachvobyčejnej hospodskej mlátič. Takový my nepotřebujem!“

Ant i Dec pohlédli na Brutona a potichu ho vyzvali, aby zachoval klid. Bylo však na nich vidět, že s obsahem jeho slov v zásadě souhlasí.

„Pokud nedokážete své pohnutky vysvětlit jiným způsobem, pak budeme povinni na základě tohoto slyšení doporučit váš případ k vojenskému soudu,“ řekl Dec stroze. „Jinou možnost nemáme.“

Josh vytáhl z kapsy cédéčko. Z jedné strany bylo zelené a z druhé stříbrné. Josh vstal ze židle a položil cédéčko na stůl. „Nejdřív se podívejte na tohle,“ řekl.

Všichni tři muži hleděli beze slova na disk. „Co to je?“ zeptal se Ant.

„Azim zničil počítač, ve kterém měl Luke napsaný ten program,“ řekl Josh. Stál a díval se tedy nyní na tři sedící muže z nadhledu. „Chtěl nás ujistit, že program, kterej způsobil všechny ty blackouty, zničil. Ale předtím si ten software zkopíroval tady na to cédéčko. Proč asi? Asi proto, aby ho mohl odnést svým kolegům z Al Kajdy.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Bruton.

„Chci tím říct, že to byl trojitej agent,“ vybuchl Josh. „Nacpal do vás pár informací, abyste věřili, že přešel k vám, jenomže zůstal věrnej svýmu hnutí. Vy jste mu všichni byli dobří k tomu, abyste ho na každým kroku chránili. Proto ho taky Al Kajda poslala pro ten software. Dobře přece věděli, že Azimovi ještě pomůžete, aby se k tomu softwaru dostal.

A to se jim nepodařilo jedině díky mně,“ pokračoval Josh zvýšeným hlasem. „Kdybych to nechal běžet podle vašich plánů, tak už teď by Al Kajda měla ten software v rukou. A ti hoši s ručníkama na hlavách by mohli vypínat elektřinu všude po světě, kdykoliv by dostali chuť dát nám pár facek.“

Josh se odmlčel a obhlédl trojici mužů. Krev mu divoce proudila v žilách, až byl z toho celý červený ve tváři. „Takže jak říkám, dělal jsem svou práci. Chránil jsem vlast.“ Usmál se: „Teď zas vy můžete dělat vaši práci. Jestli spočívá v tom, dostat mě před vojenskej soud, co dělat, dejte se do toho. Nebo kdyby naopak mělo jít o to, udělit mi medaili, co dělat, sem s ní. Mně už je to v zásadě fuk.“

Odmlčel se. Jeho poslední slova zůstala viset ve vzduchu. Sledoval, jak po sobě Ant a Dec nervózně pokukují. Z toho kouká pořádná komplikace pro jejich závěrečnou zprávu. Dec vzal disk opatrně do rukou: „Prozkoumáme to. Jestli je to tak, jak říkáte, pak předpokládám, že to změní celou situaci.“

„A co zatím nařídíte mě?“ pronesl Josh. Opět s pauzou. „Pane.“

„Pojedete zpátky do Herefordu, Hardingu,“ odpověděl Bruton, „ať si s vámi udělají, co uznají za vhodné. Mně je srdečně jedno, jak to s váma dopadne.“

Josh přecházel po Vauxhallském mostu a cítil, jak se mu vítr vanoucí od Temže opírá do obličeje. Zastavil se a pohlédl dolů na plynoucí vodu. Jasně, řekl si, je po všem, nechme to plavat.

Už padl soumrak. Za těch pár dní, co ho drželi ve „Firmě“, dočista ztratil pojem o čase. Nervový systém se ještě zdaleka nevzpamatoval z utrpení, kterému byl vystaven v Americe. Po příjezdu na základnu si zažádal o úplnou lékařskou prohlídku. I bez ní si byl nicméně vědom rozsahu škod, které na něm byly napáchány. Po elektrických šocích byl stále náchylný k nervozitě a na hrudi měl pořád otekliny od hadích kousnutí. Navíc ho ještě stále bolela zranění na krku i na noze. Ale co, hlavně že můžu chodit, řekl si. Pro začátek to ujde.

Byl jasný večer. Dopravní špička teprve začala opadávat. Zprava zářila světla Big Benu, zrcadlící se ve vodách Temže. Na protějším břehu řeky pomalu cirkulovala světla velkého vyhlídkového kola známého jako Londýnské oko. V pozadí vystupoval z lehkého elektrického oparu blok výškových budov Canary Wharf.

Už pár dní byl zpátky u jednotky. Znovu byl obklopen kamarády, a to mu dělalo dobře. Snad bylo na čase pustit se do dalších úkolů. Nejdřív ze všeho musel ovšem vidět Emily, aby měl jistotu, že je v pořádku. A pak už jenom dostat se znovu do formy.

Josh znovu pohlédl do vody. Její odlesky náhle potemněly.

Chvilku mu trvalo, než se vzpamatoval. Odraz světel Parlamentu zmizel z hladiny. Josh vzhlédl. Temnota zavládla i nad vodou. Panebože, to snad někdo jenom vyhodil pojistky, ne? řekl si. Pak pohlédl k Londýnskému oku. Jeho kolo se právě zastavilo a všechny kabiny se ponořily do tmy.

Blackout, pomyslel si Josh. Další blackout.

Rozhlédl se. Ano, teď už bylo potmě celé město. Na mostě se za ztemnělými světly se začala dělat zácpa. Zblízka k němu zaznívalo skřípání pneumatik a houkání klaksonů, jak se vozidla snažila proklestit si cestu na křižovatce bez semaforů. Ještě blíž zaslechl výkřik nějaké ženy. Pár set metrů odtud se rozječela policejní siréna. Všude běhali zmatení lidé.

Josh pohlédl k budově Firmy, které se říká Vauxhall Gaumont. I tam měli úplnou tmu.

„To je naučí, zahrávat si s mým člověkem,“ řekl náhle kdosi.

Josh se prudce otočil.

„Luku,“ vykřikl, „Luku? Kde seš, ty parchante malej?“

Očima přelétl spěchající dav na mostě. Nějaká žena křičela, že jí ukradli kabelku, nějaký muž zase hledal svého synka.

Ze stínu náhle vykročila bledá postava. Byl to Luke, oblečený v džínách a mikině s kapuci, kterou měl spuštěnou hodně hluboko do čela. Ruce měl v kapsách a přes rameno černý plátěný ruksak.

Podíval se Joshovi do očí: „To je, panečku, blackout,“ zašklebil se.

„Panebože, cos to udělal?“ vybuchl Josh, „hned zase rozsviť.“

„Zacházejí s tebou dobře?“ zeptal se Luke. „Protože jestli ne, tak budou muset zaplatit.“

„Nezacházejí se mnou hůř než obvykle,“ odpověděl Josh. „Jak jsi sakra zjistil, kde jsem?“

„Nebylo to jednoduchý,“ poznamenal Luke. „Když jsem přišel domů k mámě, dali jsme ty prachy od Porter-Bell do banky. Pak jsem si uvědomil, že musím zjistit, jestli jsi v pořádku. Tak jsme si řekli, že se spolu rozjedeme do Londýna. Vždycky jsem chtěl vidět to místo na obálce prvního alba Clash. A matka zase toužila po Abbey Road.“

„Tak máma je tu taky?“

„Jo, je v hotelu. Možná si zašla sehnat trochu trávy.“ Luke se opět zašklebil. „No, pár hodin mi to zabralo, než jsem se hacknul do vašich organizačních systémů. Jsou tam docela slušně vybavený firewally. Ale prošel jsem. Zjistil jsem, že tě tam držejí, a pak, že tě dneska konečně vykopli ven. Takže jsem si řekl, že když tady chvilku počkám, tak tě brzo uvidím. I potmě.“

„Ty sis ten software zkopíroval, že jo?“

„No, člověk holt nikdy neví, kdy se mu to může hodit. Řek jsem si, že jestli začnou blbnout, hned si je najdu a řeknu jim, že nechám celou zemi potmě, dokud tě nepustěj.“

„No, tak už mě pustili,“ přerušil ho Josh důrazně, „tak sakra zase rozsviť, než na nás pošlou celou armádu.“

Luke si povzdechl: „Když mě se to takhle potmě líbí,“ řekl, „teď nezáleží na tom, kdo jsi, jak vypadáš ani kolik máš peněz. Při blackoutu jsme všichni stejní. Jsme si rovní.“

Josh udělal krok kupředu: „Dělej, rozsviť to.“

Luke vytáhl z kapsy kapesní PDA. Zmáčkl tlačítko a rozhlédl se po jejich straně Vauxhallského mostu. Za zády jim řičely sirény a hlasy z policejních amplionů, nařizující chodcům, ať netvoří nebezpečné shluky.

„Budiž světlo,“ řekl Luke.

V mohutné vlně se celé město znovu rozsvítilo. Big Ben bleskově oživl a Londýnské oko se znovu začalo točit. Ozvalo se skřípání stovek brzd, protože na všech semaforech zároveň naskočila červená.

„Víš co?“ řekl Josh, „asi máš pravdu. Bez světel to vypadalo líp.“

Oba se hlasitě rozesmáli.

„Jsme skvělej tým,“ řekl Luke.

„Co to prosím tě povídáš?“ zeptal se Josh.

Luke zaklepal na přístrojek, který držel v ruce: „V budoucích válkách budou kluci jako já s hračkama, jako je tahle, zrovna tak důležití jako muži s nožema a sapíkama – jako seš ty.“

Josh pohlédl dolů k vodní hladině. Město bylo opět plné světla, sirény ztichly a doprava se pomalu uklidnila k normálu.

„Snad máš pravdu,“ odpověděl Josh, „pár děcek jako seš ty možná nahradí prapor chlapů jako jsem já. No, proč ne.“

Množství chodců procházejících po mostě přinutilo Luka o krok ustoupit. Dav mezi nimi zabraňoval Joshovi ve výhledu.

„Potřebuješ mě, člověče. Zůstaň se mnou v kontaktu.“

„Jak?“ křikl Josh.

„To stejný album, tam už najdeš, co a jak,“ zavolal Luke se smíchem. London Calling. Tahle hádanka je prémiová.“

Josh se snažil prohlédnout rostoucím davem. „Luku!“ zavolal, „co to sakra znamená?“

Ale dav už se semkl a Luke zmizel za jeho hradbou.

KONEC

Chris Ryan

BLACKOUT

Z anglického originálu Blackout vydaného nakladatelstvím Random House

přeložil Bruno Solařík.

Obálku navrhl Jiří Pánek.

Jazyková korektura Mgr. Petra Bernatová.

Vydalo nakladatelství NAŠE VOJSKO, s. r. o., jako svou 6787. publikaci.

(Tel./fax: 224 313 071, e-mail: info@nasevojsko.com.)

Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín.

Praha 2007.

První české vydání.

Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována nebo kopírována v podobě mechanické, elektronické anebo šířena jakýmkoliv jiným informačním systémem bez předcházejícího souhlasu držitelů autorských práv.

ISBN 80-978-80-206-0865-9

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai