Starožitník

Julián Sánchez

(2010)

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Mysteriózní román s detektivní zápletkou vypráví příběh spisovatele Enriquea Alonsa, který jednoho dne dostane dopis od svého nevlastního otce. Artur Aiguader, známý barcelonský starožitník, mu píše o existenci latinsky psaného textu z patnáctého století, jehož pravděpodobným autorem je jeden ze stavitelů barcelonské katedrály. Když je Artur zavražděn, Enrique přijíždí do Barcelony s cílem odhalit tajemství rukopisu i vraha svého nevlastního otce. Pátrání ho zavede do minulosti, kdy křesťané, židé a mystičtí kabalisté usilovali o nalezení takzvaného Božího kamene, který jim měl pomoci získat pozemskou a duchovní moc. Je možné, že je kámen ještě stále ukryt někde v Barceloně? Enrique a tajemný vrah jsou o tom přesvědčeni... ale kdo ho najde jako první? Strhující tempo Sánchezova příběhu udrží čtenářovu pozornost do poslední stránky. Stavba barcelonské katedrály, chladná a vypočítavá vražda, kabalistická tradice, stopy magie a tajemství přísně střežená v barcelonské židovské čtvrti — to jsou jen některé z přísad tohoto podmanivého příběhu.

Zatím poslední v řadě románů ve stylu Da Vinciho kódu.

Svého slavného předchůdce ovšem převyšuje v mnoha směrech. Sánchez respektuje čtenářovu inteligenci a věnuje velkou pozornost psychologickému prokreslení postav.

Library Journal

JULIÁN SÁNCHEZ

STAROŽITNÍK

VRAŽDA A TAJEMSTVÍ KABALY

VE STÍNU BARCELONSKÉ KATEDRÁLY

BRNO / 2010

Copyright © Julián Sánchez, 2009

Translation © Simoneta Dembická, 2010

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2010

ISBN 978-80-7217-770-7

Některé události, o nichž vypráví tento román, jsou skutečné. Nechávám na představivosti čtenáře, aby posoudil, co z následujícího se doopravdy odehrálo. Jména všech osob byla pochopitelně změněna.

Věnováno mým blízkým

Julii,

jež se promění v nejkrásnější květinu,

tvůj čas už nastal.

Ivanovi,

synu, který vyrostl, aby se stal přítelem,

nejušlechtilejší osobě, již znám.

A především Mercedes,

zrcadlu mého snu, hlasu mého rozumu,

radosti mého života.

STAROŽITNÍK

.

1

Byl krásný dubnový den a Barcelona oslnivě zářila. Slunce ohřívalo vzduch takovou silou, jako by si chtělo vynahradit neobvykle tuhou zimu. Ulice byly plné chodců, toužících zapomenout na deštivé dny a užít si hned dvojí radosti – byl totiž dvaadvacátý duben, poslední pracovní den před svátkem svatého Jordiho.

V Carrer de la Palla, úzké klikaté uličce vycházející z náměstí svatého Josepa Oriola a náměstí Pi a ústící do Plaça de la Catedral, v tomto historickém centru cechu starožitníků, si nějaký muž prohlížel hromady knih, rozložených na pracovním stole ve svém obchodě. Byl to starší člověk, něco po sedmdesátce, který však na první pohled působil mladší. Byl štíhlý, průměrné výšky, oblečený do jednoduchého obleku tmavomodré barvy – snad už trochu nemoderního a mírně pomačkaného –, jemuž pečlivě učesané sněhobílé vlasy a útlá postava dodávaly zdání jisté éteričnosti, ještě násobené pružností, na jeho věk netypickou.

Obličej měl zrůzněný vějířky hlubokých vrásek kolem koutků úst a víček a za skly brýlí s tenkými kovovými obroučkami vynikaly sytě modré oči. Jeho pohled vyzařoval vnitřní sílu a prozrazoval schopnost soustředění, jež je vlastní lidem vášnivě oddaným své práci, schopným považovat jakékoli rozptýlení, jež by je od ní zdržovalo, za čiré utrpení. Brýle spočívaly na nose tak jedinečném, že by sám o sobě mohl být charakteristickým rysem muže. Kost byla vpadlá v důsledku nějakého dávného úderu a nos, celý nakřivo, jako mívají boxeři ve starých amerických filmech z padesátých let, představoval výrazně kontrastní prvek vzhledem k přirozeně intelektuální činnosti, jíž se muž věnoval.

Jeho štíhlé ruce s dlouhými prsty a pěstěnými nehty se něžně dotýkaly starých knih a vetchých rukopisů na stole. Na jednom z prstů se blyštěl těžký a starobylý zlatý prsten s vyrytým gotickým A, což byla po celé generace pečeť a symbol rodu Aiguaderů, jehož posledním potomkem byl právě jeho nositel: Artur Aiguader, knihkupec a starožitník.

Stůl, na němž Artur třídil staré svazky z poslední, nedávno doručené zásilky, stál ve studovně, jež byla součástí obchodu. Byl to jeden z největších obchodů v rámci cechu starožitníků, jehož byl Artur členem již bezmála čtyřicet let. Tvořily ho tři prostory.

Velký sál sloužil jako samotný obchod. Představoval chaotickou změť jednotlivých kusů nábytku, různých soch, obrazů, knih a předmětů nejroztodivnějšího charakteru, zdánlivě rozházených bez ladu a skladu, avšak v konečném důsledku s nesmírnou přitažlivostí pro pohled zvědavého chodce, který nakoukne dovnitř z ulice. K témuž účelu sloužila bohatá dekorace z vždy čerstvého ovoce a květin. Účinek završovala vůně kadidla a santalu, pálených v malém ohřívadle.

Druhý prostor tvořila osobní studovna, kde se Artur věnoval třídění knih a studiu. Starožitník byl filolog a historik samouk. Studoval každé téma, které upoutalo jeho pozornost, přestože dával přednost těm, jež se týkala historie měst. Ve skutečnosti nákup nových věcí častěji podřizoval svému osobnímu vkusu než potřebám obchodu, který ho živil.

Studovna byla umístěná na konci sálu v mezipatře, takže z ní mohl Aiguader sledovat celý obchod. Zdi byly obloženy policemi s knihami všeho druhu, hlavně starožitnými. Před velkým oknem, z něhož měl výhled na obchod, sedával Artur za skvostným ořechovým psacím stolem z osmnáctého století, zdobeným intarziemi a bronzovými inkrustacemi. Velký pracovní stůl podobný těm, jaké používají architekti, byl zavalený knihami a rukopisy a zabíral větší část místnosti. Mezi ním a psacím stolem stál štíhlý stolek z třešňového dřeva a tři krásná typicky kastilská kožená křesílka, jež doplňovala jednoduché vybavení místnosti.

Třetí prostor byl vlastně rozlehlým skladištěm, do něhož se vcházelo z ulice Carrer del Pi a který byl propojen s obchodem velkými dřevěnými dveřmi. Artur a jeho kolega a starý přítel Samuel Horowitz v něm skladovali nové přírůstky předtím, než je roztřídili a opravili; také ho používali k provizornímu uskladnění těch kusů, které již byly zrestaurované a čekaly na odvoz do místa bydliště svých nových majitelů či na vystavení v obchodě. Byla to prostorná místnost, nějakých tři sta padesát nebo čtyři sta metrů čtverečných, a pokud bylo množství nábytku a různých předmětů v obchodě značné, zde byl jejich počet prostě ohromující. Jestliže studovna a obchod odrážely Arturův vytříbený vkus, sklad byl naopak čistě funkční, i když nesl stopy svého stáří: pach vlhkosti, zatuchlosti a charakteristický zápach míst, jimiž se po libosti prohánějí kočky, se mísily s vůní chemikálií a vosků na dřevo.

Artur byl právě zahloubán do studia starého rukopisu, když někdo zaklepal na dveře obchodu. Posunul si brýle na nose, což mu stačilo k tomu, aby poznal návštěvníka. Stiskl tlačítko, kterým umožnil otevření dveří. Ozvalo se hlasité cvaknutí a do obchodu vstoupil muž neurčitého věku. Byl vysoký, tělnatý a holohlavý. Měl masité rty, které ale nepůsobily nijak smyslně. Jeho tmavé oči byly zvýrazněné dlouhými řasami a hustým obočím. Byl oblečený sportovně, s nedbalou elegancí. Kráčel až doprostřed obchodu, kde se zastavil. Jeho chůze se vyznačovala sotva postřehnutelným rysem, který Arturovi připomínal opatrnost a ladnost kočkovitých šelem. Zdálo se, že neustále číhá na něco nepředvídatelného, co ho přinutí k okamžité reakci. Dal si ruce v bok a mlčky čekal u mramorového oltáře.

Starožitník se přehnaně pomalu zvedl, což mohl být důsledek únavy z dlouhých týdnů pracovního vypětí, došel ke schodům, aniž by pohlédl do přízemí, a zůstal tam stát. Jeho návštěvník celou dobu mlčel.

„Tak co?“ zeptal se Artur.

„Jaké tak co? Stále čekám.“ Návštěvník měl zvláštní cizí přízvuk, trochu hrdelní, a zmírňoval a prodlužoval sykavky.

„Teď není vhodná chvíle ani místo. Pracuji.“

„Určitě na něčem zajímavém…, tak zajímavém, že zapomínáš na naši záležitost.“

„Přesně tak, na něčem zajímavém. Získal jsem staré dokumenty, patřící jedné starobylé katalánské rodině, Berguésovým,“ odpověděl Artur se zjevným úmyslem převést řeč jinam. „Vypadají slibně. Už jsem narazil na několik rukopisů, které mohou mít velkou cenu, a navíc…“

„O tom vůbec nepochybuji,“ přerušil ho muž s neskrývanou ironií. „Jistě ti přišly velmi vhod, abys mohl pustit z hlavy tu poslední objednávku, co jsem ti dodal.“

„Bude lepší, když se vrátíš později, až bude zavřeno,“ odvětil starožitník, který začal ztrácet trpělivost.

„Bude lepší tohle, bude lepší tamhleto,“ vysmíval se muž. „Ano, vždy ti šlo dobře dávat rozkazy: udělej tohle, udělej tamto, jdi nahoru, jdi dolů, pojď sem, jdi pryč,“ syčel jako had. „Ale možná už mám po krk všech těch příkazů zabalených do podmanivých slov. Teď chci vidět činy.“

„Francouzi, opakuji ti, že teď není vhodná doba.“

„Nech těch pitomostí! Za jiných okolností by mi nevadilo čekat, ale musím vyřešit spoustu problémů. Já jsem svou část dohody splnil; dva měsíce příprav, detailní naplánování, diskrétní jednání, obtížná přeprava a spiklenecké mlčení ostatních… Splň teď ty tu svou!“

Artur sestoupil po schodišti, znepokojený návštěvníkovým křikem a připravený pokud možno ho uklidnit.

Stoupl si na opačnou stranu oltáře, naproti muži, a promluvil záměrně pomalu.

„Poslouchej, Francouzi, a nech mě mluvit. Shodneme se, že ten materiál je velmi dobrý, nejlepší za poslední léta. Ale ty víš stejně dobře jako já, že trh je nasycený a krize dopadla na všechny, ať mají peněz hodně nebo málo. Kupec se stáhl poté, co zadal objednávku, přestože věděl, že to znamená ztrátu zálohy, kterou již složil na účet. Operace již probíhala. Zaplatil jsem ti výdaje a celý zbytek jako odškodnění, přesně podle domluvy. Neměl jsem z toho žádný zisk. Co chceš, abych ještě udělal? Potřebuji čas, abych prozkoumal trh, než nabídnu něco podobného. Ne každý může vyplatit tolik peněz jen tak… Vlastně ani nevím, kolik je to v eurech, ale mluvíme o padesáti milionech peset…“

„Bla, bla, bla! Samé výmluvy! Jen mluvíš a mluvíš. Nesnaž se mě podvést. Já jsem svou část splnil, tak jako vždy. Nemůžeš mi odmítat vyplatit mé peníze, vydělal jsem je poctivě. Kromě toho určitě věnuješ víc času těm svým proklatým knihám než hledání dalšího kupce.“

„Nemohu ti dát, co nemám,“ odpověděl Artur, jemuž docházela trpělivost.

„Tak mě nech, abych se o to postaral!“ nabídl Francouz přátelsky a úlisný úsměv odhalil jeho široké špičáky. „Řekni mi jméno toho, kdo si to objednal; já už ho přesvědčím, aby mi zaplatil. Nebude se zdráhat dlouho, aby přijal mé podmínky.“

Artur odmítavě zavrtěl hlavou. Bylo to poprvé, co viděl Francouze takto zuřit.

„Co tě to napadlo? V žádném případě! Pravidla jsou pravidla. Jména klientů jsou důvěrná, nesmí je znát nikdo jiný než já. To je jediný způsob, jak náš obchod může fungovat: zachovávat důvěrnost. Porušíš pravidla a skončíme. A to nejen my dva, ale celá profese. Mám ti říct jeho jméno? Ani náhodou!“

„Merde alors“ Muž bouchl pěstí do oltáře. „Musíš to nějak zařídit. Zaplať mi teda ty.“

Artur tu výzvu zvážil. Snad by se mu podařilo dát celou sumu dohromady; kromě toho se to dílo dříve či později dostane na trh. Středověké retabulum, vystavené dlouhá léta oddanému obdivu venkovanů stejně jako lhostejnosti církve a různých organizací, které ho nechaly tolik let chátrat. Teď byl obraz dokonale ukrytý na místě, které znal jen Artur; byl naprosto v bezpečí a podroben nevyhnutelnému procesu restaurace červotočem prožraného dřeva a se zárukou, že jeho obnovená polychromie vydrží dalších sedm set let. Byl tak krásný… Artur cítil pokušení ustoupit, hlavně proto, že by se mohl nadále těšit z jeho přítomnosti, vychutnávat si detaily, užívat si jeho hřejivou jednoduchost. Ale to bylo nemožné; práce se nesměla míchat s potěšením, a kdyby ustoupil teď, mohl by se dostat do bodu, z něhož nebude návratu.

„Tak dohoda nezněla. Pracujeme spolu dvacet let a nikdy, opakuji, nikdy jsme neměli podobný problém. Buď trpělivý, nebude to trvat dlouho, než pustím dílo na trh; když budeme mít štěstí, tak jen několik měsíců.“ Francouzův pohled zdrsněl. „Jestliže potřebuješ peníze, mohu ti nějaké půjčit, abys překonal…“

„O to nejde!“ vykřikl Francouz. „Potřebuji celou částku. Já jsem své udělal, teď je řada na tobě.“

„Nemohu. Naše povolání má svá rizika, to dobře víš.“

Artur se dlaněmi opíral o oltář a čekal na odpověď, zatímco Francouz nervózně kroužil po obchodě, rty sevřené. Náhle se rozhodl.

„Tento rozhovor skončil,“ řekl u dveří a namířil na Artura prstem. „Chci ty peníze v pondělí ráno, jako obvykle; pokud mi je nedáš, poneseš důsledky.“

„To zní jako výhrůžka,“ odpověděl Artur upřímně. „Mně ale strach nenaženeš, nedám ti je.“

„Jak jsem řekl. Pokud ne, poneseš důsledky.“ Muž se usmál a zavřel dveře obchodu nečekaně jemně.

Když osaměl, starožitník si zhluboka povzdechl. Na čele se mu perlily drobné kapičky potu a cítil, jak se mu srdce, až dosud pod kontrolou, rychle rozbušilo. Zase byl ve svém obchodě sám, obklopený jen předměty, které znal a měl rád. Tato epizoda, která narušila řád jeho soukromého světa, skončila poněkud nepříjemně, ale chtěl věřit, že nikoli neočekávaně: Francouz se v osobním životě choval impulsivně a občas ztrácel nervy, které ho však při výkonu jeho nebezpečné práce nikdy nezklamaly. Nicméně tento náhlý vpád do jeho obchodu během otevírací doby byl nesmírně nezodpovědný a představoval ztrátu obezřelosti, jakou by u tohoto muže nečekal. Nebylo pochyb, čas nepracoval ve prospěch duševní vyrovnanosti nejlepšího dodavatele na ilegálním trhu s uměním ve Španělsku.

Artur si nebyl jistý, zda se má s touto událostí hned svěřit Samuelovi, svému nejlepšímu příteli a důvěrníkovi, s nímž toho za ta léta tolik prožil, anebo zda má počkat do pondělí. Francouzovy chvastounské výhrůžky ho neděsily, přesto se mu zachvěla ruka, když nesl ke rtům skleničku vyzrálé brandy; o nic se nepokusí, tím si byl jistý… Anebo to byla jen osamělá útěcha, s jejíž pomocí se snažil uklidnit a oddálit řešení problému? Již dříve vedli zahořklé diskuse, které se nakonec vyřešily během několika málo dnů či dokonce hodin. Nikdo při zdravém rozumu by nepodnikl nic, aby vyděsil nebo zabil slepici, jež mu snáší zlatá vejce. Věděl, že při tomto typu obchodů jsou hádky na pořadu dne a že jejich rozsah souvisí s významem zakázky; nicméně v sázce bylo příliš mnoho, aby zlost přetrvávala. Takže se rozhodl zapomenout na hrozby a pokračovat v práci.

Usedl za psací stůl a ponořil se do své činnosti. Některé dokumenty z poslední zásilky ho fascinovaly a nepochyboval o jejich evidentní historické hodnotě, která přesahovala pouhý komerční aspekt, vyplývající z jeho profese. Dychtivě se naklonil nad pracovní stůl, obklopen občas nesrozumitelnými svazky, avšak vždy krásnými a působícími potěšení, jež byly samy o sobě schopny obnovit ztracený řád nejistého světa, v němž mu bylo souzeno žít. Dovolily mu zcela zapomenout na nepříjemnou scénu, jejímž byl protagonistou.

Zahloubán do práce ani nepostřehl, jak rychle plyne čas. Zvonek nad dveřmi ho vrátil do skutečného světa; po zběžném pohledu zmáčkl bzučák a do obchodu vstoupili tři muži v živém rozhovoru. Artur zkontroloval čas na kapesních hodinkách a užasl. Uplynulo šest hodin od chvíle, kdy se pustil do práce na třídění knihovny Casadevallů poté, co byl vyrušen Francouzem; za celou tu dobu ani nepocítil hlad. Vstal a vykročil ke schodům, kde přivítal příchozí.

„Pojďte nahoru. A odpusťte mi, že ještě nemám připravenu kávu, ale pracoval jsem a dopoledne uběhlo, aniž bych si to uvědomil; vlastně jsem ani neobědval.“

Tři muži prošli obchodem směrem ke schodům. Jeden z nich byl mladý, sotva třicetiletý, s plavými vlasy ostříhanými na ježka; kulaté brejličky mu dodávaly nezaměnitelný vzhled intelektuála, k němuž přispívala i rozvážná gesta a jeho zjevná plachost. Měl na sobě prostý oděv a jeho obličej dokonale odrážel skromnou povahu: kulatý s růžovými tvářemi a jemnými rty, orlím nosem a širokým čelem s počínající pleší. Vcelku šlo o nenápadný obličej, který ničím nepoutal pozornost.

Druhý host byl v Arturově věku. Byl úplně plešatý, jeho vrásčitý obličej připomínal mapu hory obtaženou bezpočtem vrstevnic a vyznačoval se jedním z těch ojedinělých rysů, které člověka poznamenají na celý život. Jedno oko měl tmavé, téměř černé, zatímco druhé bylo světle nazelenalé barvy hustého lesního medu. Oblečený měl neokázalý oblek z šedého flanelu, který se hodil k jeho přísnému vzhledu, a při chůzi se opíral o slonovinovou hůlku se zdobeným bronzovým knoflíkem ve tvaru dračí hlavy, již nosil spíše jako dandyovský doplněk než ze skutečné nutnosti.

Poslední z nich byl velmi elegantní muž středního věku, ani ne čtyřicetiletý. Byl vysoký, havraní vlasy měl sčesané dozadu, rty jemné a smyslné, oči zelené a dokonale souměrný nos. Na sobě měl skvěle padnoucí oblek z modré alpakové vlny, luxusní bílou košili, granátově červenou šálu kolem krku a na nohou černé boty s přezkami. Zkrátka, byl to muž vědomý si své přitažlivosti jak vnější, tak vnitřní, typický svůdce. Byl to on, kdo řídil rozhovor, který vedli tito tři muži, a byl to pochopitelně on, kdo promluvil jako první.

„Arture, drahý příteli, jako vždy posedlý prací! Nebo bych měl spíše říci svou vášní?“

„To jsi řekl dobře. Pro mě, a předpokládám že i pro tebe, to není jen práce, ale přiznaná vášeň,“ odpověděl s úsměvem majitel obchodu. „Pojďte nahoru, přátelé. Dnes vám připravím směs, o níž si troufám tvrdit, že je výjimečná: moka, kolumbijská a turecká káva rovným dílem, s kapkou kvalitního koňaku.“

„Snad by bylo lepší, kdybychom to odložili, až budeš po obědě…,“ navrhl plaše nejmladší z trojice.

„O tom nemůže být ani řeči, Enriku. Starci jako Samuel,“ ukázal na třetího z návštěvníků, „a já nepotřebujeme jíst tolik co vy mladí. Pojďte a připravte se na nový zážitek.“

Tři muži se usadili kolem stolku ve studovně, zatímco Artur otevřel dveře zpovědnice, jež byla vestavěna do zdi této prastaré budovy a uvnitř které se v důsledku něčího soukromého žertu skrývala kompletně vybavená kuchyňka s nádobím a barem plným lahví těch nejvybranějších a nejproslulejších likérů. Jednou týdně po obědě se všichni čtyři přátelé starožitníci scházeli střídavě vždy u jednoho z nich a připravovali si nejrůznější směsi káv a likérů ve snaze najít nejlahodnější kombinaci. Stala se z toho jakási soutěž, jež byla ve skutečnosti pouze záminkou k tomu, aby si mohli užívat vzájemné společnosti. Za chvíli byla káva hotová a její nezaměnitelné aroma se vznášelo ve vzduchu a mísilo se se slábnoucí vůní kadidla, vyhaslého před mnoha hodinami. Artur nápoj podával v kávovém servisu ze sedmnáctého století, z vzácného a velmi cenného sèvreského porcelánu, zdobeného bukolickými motivy. Postavil podnos na stůl a přitáhl si křeslo, s čímž mu přes mnohé protesty pomohl vždy úslužný Enric. Artur nalil do šálků několik kapek koňaku z láhve z broušeného benátského skla. Mlčky kávu ochutnali.

„Tak co tomu říkáte?“ zeptal se Artur.

„Naprosto dokonalé,“ odpověděl Guillem. „Mohu tě ujistit, že jsem nikdy nic lepšího nepil.“

„Pro jednou, a aniž bych z toho chtěl udělat precedens, musím souhlasit s naším obvykle tak přehánějícím přítelem. Je to skutečně výjimečná směs,“ dodal Samuel. „Drahý Arture, dnes ses překonal. A to přitom Enrikova směs z minulého týdne byla také jednou z nejlepších, jaké jsem ochutnal.“

„A ty, Enriku? Co myslíš?“ zeptal se Artur s očekáváním.

„Lahodné,“ odpověděl, zatímco si naléval druhý šálek. „Zdá se, že i v tomto nás všechny předčíš.“

„Tak, Arture, vyprávěj, co jsi získal tak důležitého, že jsi zapomněl na naši schůzku?“ zeptal se Guillem. „Pokud mě paměť neklame, je to poprvé za poslední dva roky, co se stalo něco podobného.“

„Není to nic zvláštního. Jak jsem řekl, nebylo to nic jiného než láska k práci. Třídil jsem rukopisy a knihy z posledního nákupu, proto jsem zapomněl. A i to zapomnění je relativní – copak jsem vás nepřekvapil touto mimořádnou směsí?“

„Pánové,“ řekl Guillem, vstal a smekl imaginární klobouk, „vzdejme poctu starému mistrovi, který nás zase jednou překvapil.“

Všichni se rozesmáli. Takový byl Guillem, vždy extrovertní a veselý.

„Řekni nám, Arture, je to velká zásilka?“ zeptal se Enric.

„Je. Je to celé zařízení, včetně fantastické knihovny s asi pěti sty svazky, z jednoho starého zámku poblíž Ripollu, z vlastnictví rodiny Berguésů. Minulé úterý jsme ho přestěhovali a už jsme začali s oceňováním nábytku. Neznáte náhodou to příjmení?“

Muži si vyměnili pohledy; zdálo se, že náhlá soustředěnost hostů není jen projevem jejich touhy zodpovědět Arturův dotaz, ale také součástí nové hry, v níž si ověřují své vlastní odborné znalosti. Samuel jako jediný odpověděl:

„Myslím, že jsem to jméno slyšel ve spojení s patnáctým a šestnáctým stoletím. Byla to jedna z prvních rodin nově vznikající buržoazie, která si šlechtický titul koupila. Nebyl tam nějaký čestný občan z Bigy (Biga – asociace „čestných občanů“, kteří ovládali ekonomiku země a měli velký politický vliv.)?“

„Tvá paměť je jako vždy přímo zázračná,“ usmál se Artur. „Ano, začínali jako stavitelé, architekti, ale v polovině šestnáctého století se přeorientovali na obchod s nasoleným masem. Tak to zůstalo až do konce osmnáctého století, kdy hlavní rodová linie vymřela po meči, ale jejich vzdálenější příbuzní si určitý vliv v katalánské společnosti udrželi. Nakonec jejich hvězda pohasla a jejich stopa se ztrácí v bezvýznamných venkovských usedlostech, rozesetých po celém hrabství.“

„V tom případě jsi možná získal i pár kousků nevýslovné ceny,“ poznamenal Guillem s rostoucím zájmem.

„Ano. Nábytek je z pozdější doby, hlavně z osmnáctého století, a je v relativně dobrém stavu. Nebude třeba velkých výdajů na jeho opravu a myslím, že se na trhu dobře prodá. Ale nejcennější je soubor skříněk na dokumenty a truhlic na oblečení, které jsou skutečně zachovalé. Kromě nábytku jsou na akvizici nejzajímavější tituly z knihovny. Je to bohatá sbírka se dvěma prvotisky v relativně dobrém stavu. Ani zbytek knihovny není špatný, i když hodnota knih bude záviset také na jejich obsahu.“

Artur se záměrně odmlčel a soustředil se na drcení malé hrudky cukru ve svém šálku. Zvuk kovové lžičky ve styku s jemným porcelánem se mu líbil skoro stejně jako napětí, které svým mlčením vyvolal.

„Příteli, zdá se, že si vychutnáváš utrpení svých hostů,“ zasáhl Samuel a významně na Artura zamrkal. „Nikdo jen trochu vnímavý by takto záměrně nemlčel, kdyby neměl eso v rukávu.“

„Dostali jste mě!“ usmál se Artur šibalsky. „Nechat trpět své přátele, kteří jsou zároveň největší konkurencí, je jednou z podzimních radostí ubohého starce. Víte, ta knihovna jako celek je různorodá, řekl bych dokonce lidová. Velkým překvapením pro mě ale byla jedna skříňka s dokumenty, kterou podle mě dlouhou dobu nikdo neotevřel. Je plná různých náboženských svazků, i když nikoli výlučně katolických. Řekl bych, že majitelé knihovny měli blízko k oběma břehům náboženského myšlení.“

„K oběma břehům? Našel jsi snad knihovnu konvertovaného žida anebo nějakého spikleneckého zednáře?“ zeptal se Guillem.

„Není tam dost svazků, aby se dalo odhadnout převažující náboženské zaměření. Mnohem důležitější jsou některé rukopisné překlady starých textů: arabských, řeckých, latinských a – to bude zajímat zejména tebe, Samueli – hebrejských. Některé pojednávají o magii, okultismu, církevní nauce; další jsou překlady částí koránu a talmudu… Nicméně v té skříňce jsem našel i malou kazetu zamčenou na klíč, která obsahuje mnoho dopisů z různých dob a dokonce něco jako obchodní deník; všechno se týká rodiny Casadevallů.“

„Casadevallů?“

„Přesně tak. Copak znáš i tohle jméno, Samueli?“

„No… Myslím, že si vzpomínám na nějakého Casadevalla, který žil několik století před Berguésovými, ale nedokázal bych upřesnit, čím se zabýval.“

„A vy?“

Enric a Guillem se na sebe podívali a zavrtěli hlavami.

„První známý Casadevall, o němž se zmiňují ty dokumenty, byl pomocníkem mistrů-stavitelů katedrály a žil koncem čtrnáctého století. Většina dopisů se zabývá nepodstatnými záležitostmi, ale přesto jsou zajímavou ukázkou šikovnosti té rodiny. A protože jsem si zatím neprohlédl ani čtvrtinu těch dopisů, doufám, že narazím na nějaký rukopis ještě starších předků.“

„Tak tomu se říká pravý poklad,“ řekl Guillem. „Mohl bys nám k čertu říct, jak to, že máš vždycky takové štěstí?“

„Milý příteli, to je jediné profesionální tajemství, které nelze nikomu svěřit,“ odvětil Artur s úsměvem. „Všechno ostatní se dá naučit, ale neodhalit zdroj informací je pro nás stejně posvátné jako pro novináře… nebo pro zpovědníky, a vyplatí se mít to pořád na paměti.“

„No tak, Arture! Posledních pět nebo šest opravdu důležitých dodávek na trh prošlo tvýma rukama a ty, co ti unikly, skoupil tento starý žid,“ obrátil se teď k Samuelovi. „Dříve jsi byl na stejné úrovni jako ostatní starožitníci, snad jen o trošičku výš, ale od té doby, co ses spojil s Mariolou Puigventósovou, se z tebe stává živoucí bůh barcelonských starožitníků, a časem se s námi, ubohými smrtelníky, úplně přestaneš bavit. Tou dobou já už budu prodávat jen staré lodní kufry, což mi neumožní vést tak nádherně prostopášný život, jako teď. Enriku,“ otočil se k mladíkovi, „myslím, že nejlepší bude, když změníme živnost a dáme se na restaurování, které se zdá být na vzestupu.“

„Tento starý žid ti z dobré vůle radí, abys přestal ponocovat; pak budeš moci využít rána k navazování kontaktů.“

„Ale Samueli, kdybych neponocoval, neměl bych žádné ‚kontakty‘!“

Všichni se zasmáli. Guillemův obchod patřil ve skutečnosti k těm nejnavštěvovanějším, byl oblíbený mezi bytovými architekty a milovníky starožitností; on sám byl skvělý odborník a velmi vzdělaný muž. Dalo by se říci, že všichni patřili k barcelonské starožitnické elitě – byli schopní, instinktivní a erudovaní.

„Arture, hořím touhou dozvědět se víc. Řekl jsi, že některé z těch knih jsou rukopisné překlady z jiných jazyků. Máš některou po ruce?“ vložil se do hovoru Samuel.

„Ano, právě jsem na nich pracoval. Doma ve Vallvidreře mám asi dvě třetiny již roztříděných a ohodnocených knih. Tady na stole jsou ty, co čekají na posouzení, a také ty, co nejvíc upoutaly mou pozornost po prvním zběžném prolistování. Podívejte se,“ vstal a přistoupil k velkému pracovnímu stolu, „tady je máte. Napravo ty, co už jsem prohlédl; zbytek čeká na svůj návrat do světa po dlouhém pobytu v ústraní.“

Na stole ležela část starých knih zachráněných před zapomněním díky šlechetnosti a finanční nouzi jedné rodiny a také díky starému antikváři s touhou pochopit minulost skrze dědictví předchozích generací. Velké i malé, zachovalé i sotva držící pohromadě, všechny dlouhá léta trpělivě čekaly, až je někdo znovu otevře a prolistuje. A ze všech těch lidí, kteří k nim měli přístup, to sotvakdo činil s takovou láskou a vášní, jakou jim hodlal věnovat Artur.

S úctou a ohleduplností obstoupili čtyři muži stůl, sbratřeni v uctivém mlčení, pramenícím jak z faktu, že všichni byli starožitníky a před nimi ležely potenciální poklady, tak ze samé podstaty, již knihy představovaly. Byli přáteli, protože měli stejné zájmy, z nichž hlavním bylo bibliofilství; staré knihy byly pro ně samy o sobě a nezávisle na své skutečné hodnotě krásnými předměty, jež bylo třeba zachovat pro nejistou budoucnost. Opatrně listovali jednotlivými svazky a zběžně je hodnotili.

„Podívejte, Sophismata od Paula Veneta. A tady je tóra z roku 1654,“ ozval se Guillem.

„Výtisk Ars Generalis od Llulla, bez datování. Soudě podle vazby se jedná o reedici z počátku sedmnáctého století,“ řekl Samuel.

„O podstatě katolické víry, překlad do lidového jazyka ze stejnojmenného latinského rukopisu napsaného svatým Tomášem, opis z edice Nikoláse Jensena z roku 1480.“

Nahlas komentovali další díla, všichni s výjimkou Enrika, který mlčel a nezasahoval do jejich kultivované zábavy; držel se stranou a soustředil svou pozornost na jeden konkrétní exemplář z těch lépe zachovalých. Právě se chystal vzít ho do ruky, když mu Guillem žertem poklepal na rameno.

„Ale, ale! Copak tě tak zaujalo, drahý kolego? Nebude to náhodou tento svazek?“ řekl a natáhl ruku po knize.

Enrikova ruka zůstala viset ve vzduchu nad svazkem, jako by chtěla Guillemovi zabránit, aby se knížky chopil, ale vzápětí – a k jeho vlastnímu překvapení – se vrátila ke své družce, aby přenechala iniciativu kolegovi. Guillem uchopil knihu, okomentoval absenci titulu a pustil se do rozboru.

„Tak se na to podívejme… Vazba z teletiny na desce v gotickém stylu, zdobené protaženými proužky a řezanými motivy hlaviček v oválech. Velmi detailní a skutečně krásná. Podíváme se, co obsahuje… Nedatovaný rukopis. Napsaný v latině velmi zdobeným písmem, s drobnými a soustavnými poznámkami na okrajích velké části textu… Moje latina není dokonalá, ale na první pohled to nevypadá nijak výjimečně… Vlastně je to text, který vůbec nepoznávám. Nevíš, o co se jedná?“ zeptal se Enrika.

„Ne. Mě zaujala proto, jak je zachovalá. Ukaž mi ji.“

Guillem mu knihu podal a zaměřil svou pozornost na další rukopis; Artur a Samuel přistoupili k Enrikovi a společně překládali různé úryvky textu.

„No ovšem,“ Artur se naklonil ke knize a posunul si brýle na nose. „Našli jste ten rukopisný deník. Už jsem vám o něm říkal.“

„Klasická latina; písmo odpovídá vzdělané osobě, patrně z církevních kruhů,“ poznamenal Samuel. „Podívejte se na tohle,“ ukázal na oblé tahy, jimiž končila některá písmena. „Řekl bych tak konec čtrnáctého, možná patnácté století.“

„Zdá se, že jde o soupis poznámek o aktivitách nějaké osoby,“ vložil se do hovoru Enric. „Poslouchejte: ‚Schůzka mistra s biskupem…‘ A toto vypadá jako seznam záležitostí, které je třeba vyřešit.“

„A tady,“ ozval se Guillem, „‚Dovoz nových kamenů z kamenolomu v Seguru‘. To něco vypovídá o totožnosti pisatele, což byl patrně stavební mistr nebo jeho pomocník.“

„Nebo tohle: ‚Schůzka s představiteli církevních řádů.‘“

„Podívejte; většina poznámek na okraji je ve staré katalánštině; jen málo slov je dobře čitelných, ale přesto o tom není pochyb. Podívejte tady,“ Samuel ukázal na konkrétní příklad o několik stránek dál.

„Zdá se, že poznámky se objevují až po jistém datu,“ poznamenal Guillem.

„Poslyšte, zdá se, že vás to vážně zaujalo! Je to Casadevallův rukopis, tak jsem si ho pokřtil. A pokud jde o ty poznámky, vypadá to, jako by několik století po sepsání rukopisu někdo s textem pracoval. Už jsem si toho všiml, ale dál jsem se zatím nedostal.“

„Opravdu se v poznámkách často objevuje příjmení Casadevall,“ dodal Enric, když otočil několik dalších stránek. „Na mnoha místech je celé jméno; kromě toho se k němu může vztahovat i často se objevující velké písmeno C.“

Samuel listoval v knize dál.

„To je pravda,“ prohlásil. „A je zřejmé, že autor poznámek není totožný s autorem původního textu; rukopis je velmi odlišný, pravděpodobně pochází z jiné doby. Jen se podívejte na velká F a zakončení písmen s a t. To je zajímavé.“ Rychle obrátil několik listů. „Myslím, že sis našel hračku, s níž můžeš trávit dlouhé hodiny.“

Artur ho náhle zarazil, zdánlivě namátkou, ale rychlost jeho pohybu svědčila o opaku.

„Zadrž, Samueli, přesně tady,“ ukázal Artur na stránku, označenou záložkou. „Poslouchejte. Pokud jsem předtím říkal, že se jedná o výjimečnou zásilku, měl jsem na mysli hlavně tento rukopis, a zcela konkrétně text na této stránce. Podtrhl jsem ho tužkou.“

„‚… umístění objektu je samo o sobě tajemstvím, které je třeba na příkaz mistra přísně zachovávat…‘“ překládal Samuel.

„Zvláštní komentář, nezdá se vám?“ přerušil ho Artur.

„Proč myslíš? Objevil jsi snad nějaké skryté tajemství?“

„Řekněme, že zatím jsem objevil možnost, jak se vrátit do minulosti, již tolik miluji. Tento rukopis mi poslouží jako zdroj zábavy, kterou i my dospělí potřebujeme, jak jsi o tom před chvílí mluvil.“

Samuel rukopis zavřel a podal ho svému příteli.

„Dobře, však budeš mít čas přečíst si ho od začátku do konce, a vůbec nepochybuji o tom, že se do toho pustíš hned.“

„Vlastně, jak jste viděli, jsem s tím už začal. Udělal jsem si první poznámky, jen takový nástin, ale připadá mi to dostatečně zajímavé, abych v práci pokračoval o víkendu.“ Spustil si brýle na konec nosu a převzal knihu od přítele. „Jsem zvědavý, na co narazím.“

„Nepochybuji o tom, že odhalíš všechno, co se v ní skrývá,“ ujistil ho Enric.

„Arture, závidím ti tvé štěstí,“ uzavřel Guillem. „Nejen že se ti dostal do rukou výjimečný exemplář, ale ještě k tomu jsi ho získal naprostou náhodou. A kdoví, jaké další poklady se skrývají v té hromadě knih. Pane,“ vztáhl ruce k nebi, „proč chráníš jen několik svých vyvolených?“

„No tak, to stačí,“ smál se Artur. „Bůh sice chrání jen mě, ale už bude nejvyšší čas otevřít obchod… Kromě toho bych se chtěl předtím najíst. Laskavě mi dovolte, abych vás vyprovodil ke dveřím. Uvidíme se příští týden.“

Doprovodil své tři hosty na ulici a zavřel dveře obchodu na klíč.

„Pánové, jdu si něco sníst do baru na náměstí Pi. Příští pátek je na řadě Samuel, takže se uvidíme u něj. Mimochodem, Samueli, nemohl bys mě doprovodit do baru? Chtěl bych si s tebou o něčem promluvit.“

„Samozřejmě. Mariola odjela a nevrátí se až do pozdního odpoledne, ale jak víš, takhle brzy ještě zákazníci nechodí.“

„Dobře. Pánové, na shledanou příští týden.“

Když se rozloučili, rozešli se oba páry opačným směrem. Samuel a Artur kráčeli pomalu a mlčky po prázdné ulici až k náměstí Plaça de Sant Josep Oriol. V jednom rohu náměstí si polohlasně vyzpěvoval nějaký žebrák, sám se svými sny, obklopený jen obaly od levného vína, již prázdnými a pomačkanými. Z jeho vyschlého těla, zabaleného do cárů deky stejně děravé jako jeho duše, vyzařoval silný pocit opuštěnosti. Artur k němu přistoupil s něžným úsměvem.

„Jak se máte, Pomési? Už jste si vydělal na penzion?“

„Však víte, pane Aiguadere,“ ukázal šátek, v němž se blyštělo několik mincí nevalné hodnoty, „srdce Barceloňanů jsou scvrklejší než Gulliver v zemi obrů.“

Artur vytáhl peněženku a podal starci bankovku.

„Tady máte dost, abyste se najedl a zaplatil si slušný nocleh. A neutraťte to za víno; i když je mi jasné, že jste to nejednou udělal. Já jdu s přítelem na oběd, a až vyjdu z baru, chci vidět, že jste zvedl kotvy a vyklidil tento roh; za těch patnáct let jste si tu už vystál důlek a nikdo vám ho nevezme.“

„Pane Aiguadere, ještě existují skuteční džentlmeni, i když jsou bohužel na vymření. Nedělejte si starosti, zmizím odsud do Casa Felisa, slušného penzionu, kde přijímají jak zamilované páry, tak pozemské vyděděnce…, pokud mají čím zaplatit.“

Žebrák s námahou vstal a zmizel ulicí Carrer del Pi. Artur a Samuel se usadili u jednoho stolku na náměstí, v tuto hodinu téměř liduprázdném. Objevil se úslužný číšník a Artur si objednal kalamáry podle šéfkuchaře, specialitu podniku. Jedl mlčky, dokud se neozval Samuel.

„Víš stejně dobře jako já, že si nakonec koupí víno.“

„To je možné, ale kdo jsem já, abych mu říkal, co má dělat… Nech ho, ať si unikne do světa snů, protože ten náš mu může nabídnout jen málo, leda pár kopanců od chuligánů. Při troše štěstí mu to bude stačit, aby se dostal do nálady a ještě si zaplatil nocleh. A kromě toho, znal jsem ho ještě zamlada, kdo by tenkrát řekl, že skončí jako opilec… V té době mohl tak jako on skončit kdokoli.“

„Všechno přeháníš, ale máš dobré srdce.“

„Nepovažuji šlechetnost za špatnou vlastnost, i když to neznamená, že by to naopak musela být ctnost.“

Artur potichu dojedl. Nakonec se opět ozval Samuel.

„No tak, řekni mi, co se děje? Vypadáš ustaraně.“

Artur si promnul lalůček pravého ucha, tak jako vždy, když se cítil nejistý či nerozhodný.

„Dnes ráno, hned jak jsem otevřel, mě přišel navštívit Francouz.“ Jakmile to vyslovil, pocítil úlevu jako každý, kdo se někomu svěří se svými problémy.

„No a? Není to sice obvyklé, ale nevidím na tom nic tak zvláštního,“ řekl Samuel.

„Děláme spolu na jednom obchodě.“

„Rozumím,“ přikývl Samuel, který pochopil nevhodnost Francouzova chování.

„Poté, co operace proběhla, si to kupec rozmyslel. Francouz mě přišel do obchodu požádat, abych problém vyřešil. Řekl jsem mu, že nemohu na trh pustit dílo podobných rozměrů a charakteru nejméně několik měsíců, a to se mu nelíbilo. Chtěl po mně informace o kupci, což jsem pochopitelně odmítl. Nakonec řekl, že mám cenu zaplatit já.“

„Zaplatil jsi mu domluvenou jistinu?“

„Jistě, v tom problém není. Klient ji nesložil předem, protože to bylo důvěrné, ale když odstoupil, zaplatil hotově. Všechno podle dohody.“

„Byl to velký kousek?“ vyzvídal Samuel.

„Ano, a velmi cenný.“

„Určitě ho máš na bezpečném místě. Ví kde…?“

„Samozřejmě, že ne. Co sis myslel?“

„Proč jsi tak nedůtklivý a podrážděný?“

„Promiň. Nechci, abys platil za mé chyby. Ano, jsem podrážděný,“ přiznal Artur mrzutě a zhluboka si povzdechl. „Ale myslím, že k tomu mám důvod. Než odešel z obchodu, vyhrožoval mi. Dal mi lhůtu do pondělí, abych sehnal peníze. Samueli, to není poprvé, co jsme se s Francouzem pohádali, ale je to poprvé za dvacet let, co jsem měl dojem, že to myslí vážně.“

„Aha.“

„Řekni mi, co bys udělal ty?“

„No, svým chováním porušil všechny vaše dohody, o tom není pochyb. Pokud vím, nikdy nevyhrožoval žádnému ze svých spolupracovníků.“

„Přesně tak. Všichni víme, že Francouz někdy vybuchne; navíc se zdá, že má finanční problémy. Ale i když je mi zatěžko to přiznat, je pravda, že mi to trochu dělá starosti.“

Samuel vrtěl hlavou, překvapený neobvyklým Francouzovým chováním.

„Není to poprvé, co ztratil nervy, ale takto se nikdy nechoval. Je to cena, kterou musíš platit, když chceš počítat s jeho službami. Je nejlepší. Proti němu stojí jen jeho hloupá povaha. Je to prchlivý člověk a moc si zvykl na arogantní jednání, na to nesmíš zapomínat.“

„Ne, na to nezapomínám. Ale dělá mi to starosti. Už nějakou dobu, možná pár let, je agresivnější než obvykle. Přijít takhle do obchodu, za bílého dne… Myslím, že ztrácí soudnost; kdykoli to může prasknout. Před dvěma lety ho málem dostali při té nešťastné záležitosti s Tortosou a od té doby nedělá nic jiného, než že se připravuje na definitivní odchod, který ale odkládá z měsíce na měsíc, a pouští se do stále méně diskrétních operací, jen když z nich bude mít větší zisk.“

„Uklidni se, myslím, že to nebude tak zlé. Mám dojem, že děláš mnoho povyku pro nic. Ptáš se mě na radu? Je to jeho povahou, přejde ho to,“ uzavřel Samuel.

„Na tom, jak jsi klidný, je dobře vidět, že vyhrožoval mně a ne tobě,“ prohlásil rozladěný Artur.

„To byla ale zlomyslná poznámka,“ odpověděl Samuel, aniž by ztratil klid. „Proč se mě tedy ptáš na názor?“

„Já…, promiň.“ Artur sevřel rty. „Jsem z toho nervózní.“

„Měl ses s ním rozejít už dávno. Nikdy jsem nepochopil, proč jsi s ním dál pokračoval v obchodech, když jsem ti v roce 1979 nabídl, abys ho nechal být. Arture, Arture! Tyto věci jsou větší než my, nejsou už pro nás. Stárneme a nepotřebujeme další peníze. Léta plynou a naše zájmy už nejsou, co bývaly. Nech novou generaci, ať se s ním popere!“

„Nečekáš snad, že bych to udělal stejně jako ty, když ta tvoje nová generace zachránila tvůj obchod před úpadkem?“

Samuel se nevěřícně zahleděl na svého přítele, jenž dal průchod své zlosti tlumeným bouchnutím pěsti do stolu, což neušlo pozornosti ostatních hostů.

„Netušil jsem, že tě ten rozhovor s Francouzem rozhodil do té míry, že zapomeneš na dobré způsoby,“ odpověděl Samuel, jenž sám stěží ovládal hněv.

Artur si znovu promnul ušní lalůček, než odpověděl. Věděl, že svého přítele a kolegu urazil, když mu připomněl těžké časy, jež postihly jeho obchod a které překonal až spojením s Mariolou Puigventósovou, ale podivná hrdost, již nedokázal překonat, mu zabránila omluvit se potřetí. Přemohl ho pocit viny a smutku.

„Asi to nerad slyšíš, ale pravdou je, že tvůj obchod nefungoval, a jen přijetí Marioly zabránilo tomu, abys ho nemusel zavřít. Jestliže jsem nikdy nechtěl zanechat obchodů s Francouzem, bylo to proto, že mi zajišťovaly minimální příjmy, takže jsem mohl soustředit svou antikvární činnost na své skutečné zájmy; když ses ty rozhodl s ním skoncovat, věděl jsi, čemu se vystavuješ, přijal jsi to riziko a málem to špatně dopadlo. Nicméně…, nicméně mám pocit, že nedělám nic jiného, než žvaním hlouposti.“ Už teď litoval svých slov. „Snad máš pravdu a já bych s ním měl také skončit. Možná už nastal čas a já si to jen nechci připustit. A možná bych měl skončit nejen s ním, ale s celým podnikáním.“

Samuel se na něj překvapeně podíval a dovolil, aby v něm smutek převládl nad hněvem. Nemělo cenu hádat se se starým přítelem kvůli něčemu, co byla vlastně pravda.

„Nedělej si starosti, Arture. Opravdu pochybuji, že by to zašlo někam dál. Brzy na to zapomene, uvidíš.“

„Máš pravdu. Nejlepší bude na to zapomenout.“

Podívali se na sebe a opět mezi nimi zavládlo mlčení. Řekli si navzájem bolestnou pravdu. Artur cítil, jak mezi nimi kvůli jeho prchlivosti a nedostatku taktu roste neviditelná zeď. Litoval toho, ale neměl dost odvahy přiznat svou chybu a raději se uchýlil do předstírané lhostejnosti.

„Musím otevřít obchod; jak jsem říkal, Mariola přijde pozdě. Mimochodem, málem bych zapomněl, pokud máš chuť se trochu pobavit, Mariola chtěla, abych ti připomněl setkání, které pořádá její otec na Boulevard dels Antiquaris.“

„Nepůjdu tam.“ Obvykle se snažil zůstávat trochu stranou společenského života cechu a za těchto zvláštních okolností, které právě prožíval, měl ještě menší chuť setkat se s ostatními kolegy, kteří by mu už pouhou přítomností připomínali výhrůžnou postavu Francouze. „Mám příliš mnoho práce, než abych plýtval časem na společenských akcích. Pokud věnuji třídění celý víkend, mohl bych být v pondělí hotový! Omluv mě u nich a vysvětli starému Puigventósovi a jeho krásné dceři, co mě zdrželo; oni to pochopí.“

„Udělám to, i když Mariole se to nebude líbit. Je na tebe dost naštvaná, protože se nikdy neúčastníš cechovních schůzí, vždycky si najdeš nějakou výmluvu. A přitom víš, jak si tě váží.“

„Důležité věci mají přednost. Pro mě je práce stejně ta nejlepší zábava.“

„Takže se uvidíme v pondělí.“

Vstali. Artur zaplatil a nechal štědré spropitné; pak se bez rozloučení vydali každý ke svému obchodu.

Páteční odpoledne bylo bohaté na zákazníky. V pátek obvykle přicházeli do obchodu dvojice různého věku, toužící zařídit si domov různými starožitnými kousky, a ačkoli Arturovi, jako dobrému starožitníkovi, jímž byl, bylo příjemné věnovat se jim s největší péčí, blízkost knih ve studovně podněcovala jeho představivost a násobila jeho touhu po zavírací hodině. Když odbilo osm, zatáhl mříž na vchodu a vystoupil do své studovny, kde se ponořil do četby knih až do hluboké noci. Ve tři hodiny opustil obchod a odjel na noc do svého domu ve Vallvidreře.

Následujícího rána se Artur probudil pozdě, kolem desáté. V klidu posnídal, prolistoval si ranní noviny na terase jako každý den a vrátil se do Barcelony. Nádherné počasí, už skoro letní, přispělo velkou měrou ke zkrášlení svátku svatého Jordiho a účast na oslavách byla obrovská. Ulice byly přecpané; na Ramblas se shromáždil takový dav, že Artur neodolal pokušení, a poté co nechal auto na parkovišti v Carrer Hospital, dopřál si krátkou procházku k přístavu před svým návratem do obchodu a k vzrušujícímu příslibu tajemství, jež se skrývalo v knihách rodiny Casadevallů. Využil příležitosti a poobědval v restauraci Londýn, přestože neměl velký hlad; věděl, že jakmile se pustí do práce, hodiny uplynou takovou rychlostí, že zapomene nejen na oběd, ale i na večeři.

Vešel do obchodu vchodem z Carrer del Pi a nechal dveře otevřené, ale roletu zataženou, aby se obchod vyvětral; byla to velmi stará budova, jejíž zdi vydávaly nezaměnitelný zatuchlý pach vlhkosti. Takto se dřevo provětralo a vlhkost nemohla prostoupit celým ovzduším.

Celou sobotu pracoval na podivném Casadevallově rukopisu. Kniha nebyla deníkem v pravém slova smyslu, šlo spíš o obchodní zápisník, i když zaznamenával také dojmy autora, jehož identifikoval jako stavebního mistra někdy z počátku patnáctého století. Za možného tvůrce původního textu pokládal mistra Casadevalla, jenž zastával zmíněný úřad mezi léty 1398 a 1424. Nedokázal však identifikovat autora poznámek na okraji; nicméně jednou věcí si byl jistý. Překlad byl mnohem složitější, než s jakým se za poslední léta setkal, a to mu rukama prošlo mnoho rukopisů a staré korespondence, jež se však překladu vzpíraly menší měrou než tento záhadný text. Jak plynuly hodiny, zevrubné čtení rukopisu a poznámek začalo odhalovat neslýchané věci. Přepsal si do zápisníku různé poznámky, které mu připadaly nejasné a které bylo třeba co nejdříve ověřit, ale jak se textem prokousával dál, byl stále záhadnější, takže raději pokračoval v odhalování tajemství ukrytých celá staletí, než aby spěchal do knihoven či archivů hledat potvrzení jejich pravdivosti.

Když se Artur opět podíval na hodinky, bylo už půl třetí ráno. První překlad knihy ho stál třináct hodin nepřerušované práce; dokonce i pro znalce klasických jazyků jako on představovalo špatně čitelné architektovo písmo velkou komplikaci. S unavenýma očima a velkou touhou močit se rozhodl sezení ukončit. Bolela ho záda; dosud otevřenými dveřmi proudil dovnitř čerstvý noční vzduch. Ochladilo se a v obchodě byla zima. Ulevil si, vzal si sako a rozhodl se zamířit domů. Zaraženě se podíval na Casadevallův rukopis. Poprvé za mnoho let pocítil záchvěv skutečného strachu. Nebyla to úzkost, jakou cítil po rozhovoru s Francouzem; to, co předtím považoval za strach, byl sotva stín pocitu, jenž se nyní rodil v jeho útrobách a jehož příčinou byl ten neuvěřitelný příběh. Byl to hluboký strach, panický, nekontrolovatelný, který pomalu, ale nepřetržitě rostl, navzdory jeho věku, zkušenostem a bezpečí. Přemohl ho, nakonec nad ním zvítězil, ale nikoli bez námahy.

Rozhodl se, že rukopis vezme domů, ale z náhlého popudu ho vzal do ruky a se zručností získanou léty praxe a zkušeností odstranil nitky, které spojovaly staré listy s hřbetem. Provedl to samé i s jiným starým svazkem ze své knihovny, jenž byl podobné velikosti, ale nevalné hodnoty, s prvním dílem Cvičení v dokonalosti, zaměnil obsah desek a výsledek pojistil rychleschnoucím lepidlem. Uložil Casadevallovu knihu do knihovny mezi stovky jiných exemplářů, jejichž hodnotu dovedli ocenit jen znalci. Vzal nadbytečné desky a původní obsah knihy, opustil obchod a všechno to vyhodil do popelnice. Rukopis v něm probudil atavistický strach z neznáma, o němž si Artur myslel, že ho v průběhu let a s příchodem dospělosti dávno překonal.

Ulice byla opuštěná. Z obchodu na náměstí Pi to bylo sotva sto metrů, ale celou tu dobu pociťoval neklid. S ulehčením si oddechl, když dorazil na náměstí. Bary právě zavíraly, ale díky přátelským vztahům s majiteli jednoho z nich, jež se rozvinuly za léta soužití ve stejné čtvrti, mohl Artur skromně povečeřet, přestože byla roleta již zatažená. Pak přešel Ramblas a zamířil k parkovišti, kde nastoupil do auta, aby odjel domů za zaslouženým odpočinkem.

Neděle se probudila do chladného a zamračeného rána. Příděl hezkého víkendového počasí se zřejmě vyčerpal již v sobotu; nevlídné ráno, drásané poryvy studeného větru ze zasněžených Pyrenejí, vyzývalo k odpočinku a lenošení v posteli. Spal špatně; bouřlivé sny, jaké předtím nepoznal, s ním sdílely noc, již místo hlubokého spánku přečkal v nepříjemném polobdění. Čas plynul pomalu, Artur slyšel hodiny v obývacím pokoji odbíjet každou čtvrthodinu, zatímco jeho mysl, rozbouřená odhaleními z Casadevallova rukopisu, plodila zběsilé vidiny, jež střídaly jedna druhou a naplňovaly a přesahovaly starožitníkovy sny. Probudil se několik sekund před zazvoněním budíku, stejně jako za starých časů, kdy ho neodbytnost věcí nutila sledovat přesný čas. Byl unavený, ale měl před sebou tolik práce, že posnídal jen lehce a nezdržoval se ani čtením novin, jen si z knihovny vytáhl několik knih, které mu mohly pomoci; v té chvíli si vzpomněl na dlouhý dopis, který chtěl poslat synovi a který ležel na stole v pracovně. Teď byla vhodná chvíle ho dokončit, protože mohl přidat překvapivé novinky, jež jistě potěší muže obdařeného tak bohatou představivostí, že ho přivedla na dráhu profesionálního spisovatele. Naškrábal několik chvatných řádků jako postskriptum, vložil dopis do obálky, nadepsal na ni adresu a nalepil nezbytné známky. Přiblížil zapalovač k tyčince pečetního vosku, jímž pečetil své dopisy, a když vosk dostatečně vyschl, otiskl do něj svůj prsten s iniciálami, na který předtím nanesl kapku oleje, aby se nepřilepil. S dopisem v ruce vyšel z domu a nastoupil do auta; zastavil jen krátce u poštovní schránky na vesnickém náměstí, kam vhodil dopis, než zamířil do velkoměsta.

Pracoval celý den. Prozkoumal různé proměny historického centra města pomocí několika improvizovaných průsvitných map, podařilo se mu najít doplňující informace ohledně rodiny Casadevallů a zasadit postavu architekta do historického kontextu. Osvěžil si dávné znalosti z kabalistických knih, zásadních pro tento případ, ale jinak veřejnosti neznámých, jimiž se pyšnila jeho knihovna. Jeho závěry potvrdily pravdivost většiny záhad, nastíněných v textu. Aby si potvrdil určité dojmy, zatelefonoval Samuelovi, který ho usměrnil v rámci možností, omezených nekonkrétností otázek. Jakmile Artur získal různé zdánlivě podružné údaje, ukončil hovor prakticky uprostřed přítelovy věty. Díky informacím od Samuela se ujistil ve svých očekáváních a navíc mu hovor posloužil k prolomení chladného mlčení, jež mezi oběma zavládlo na základě jejich pátečního rozhovoru.

* * *

Zbývalo mu už jen získat zásadní informace o Casadevallovi z přímých zdrojů, takže bude muset nahlédnout do stavebních záznamů uložených v archivech barcelonské katedrály a arcibiskupství. Musí se vyzbrojit trpělivostí a počkat do pondělí, než si bude moci udělat představu o povaze a chování stavebního mistra Casadevalla, což považoval za nezbytnou podmínku dalšího pátrání. S údaji, jež získá, jistě dosáhne svého cíle; již teď si začínal uvědomovat, o co se jedná, a těšil se na brzké vyřešení záhady.

Když dospěl k tomuto závěru, byla již několik hodin noc. Uložil maskovanou knihu do knihovny a rozhodl se opustit obchod. V té chvíli ho ťukání na sklo dveří upozornilo, že není sám. Temnota v sále mu bránila rozpoznat, o koho se jedná. Navzdory svému věku nebyl Artur žádný zbabělec.

„Kdo je tam?“

„To jsem já, Arture. Potřebuji s tebou mluvit.“

Artur, zneklidněný pozdní hodinou, okamžitě hlas poznal.

„Nechápu, co tady děláš tak pozdě.“

„Objevil se jeden nečekaný problém, snad bys mi s ním mohl pomoci.“

„Dobře, uvidíme, co se dá dělat. Pojď nahoru, jsem ve studovně,“ řekl a stiskl tlačítko, jež otevíralo dveře.

* * *

Temný stín se opatrně prosmýkl kolem předmětů v obchodě a vystoupil po schodech.

„Tak proč jsi tady?“ zeptal se Artur s podezřením.

„Bylo to z náhlého popudu. Překvapilo mě, že jsi tady tak pozdě. Vidím, že ještě pracuješ.“

„Vášní starce, jak dobře víš, je jeho práce. A dnes jsem narazil na něco, co může mít velkou cenu. Tajný klíč, který hodlám zítra rozluštit.“

„Klíč? Jaký klíč?“

„Ukrytý v jednom rukopise,“ usmál se Artur. „Ale raději bych si to překvapení nechal pro sebe, dokud si nepotvrdím všechny domněnky; prozatím víc neřeknu.“ Otočil se zády a shrnul volné listy s poznámkami do zásuvky psacího stolu. „Jak ti mohu pomoci?“

„Nijak,“ odpověděl hlas lakonicky.

Stín za Arturovými zády, jenž byl otočen čelem k psacímu stolu, uchopil objemné mramorové těžítko, zvedl ho oběma rukama a nechal ho celou silou dopadnout na hlavu starce, jenž se v té chvíli právě zvedal, překvapený podivným prohlášením svého návštěvníka. Arturův nečekaný pohyb zabránil úderu, který směřoval na jeho temeno, takže zasáhl klíční kost. Ozval se tupý praskot zlomených kostí. Starožitník ztratil rovnováhu a byl by upadl na podlahu, kdyby ho síla úderu neodmrštila na psací stůl. Podařilo se mu otočit, i když levá ruka mu bezvládně visela podél těla; výraz na jeho obličeji odrážel spíše čiré překvapení než bolest.

Stín zvedl chladnokrevně těžítko znovu. Artur se pokusil krýt si hlavu zdravou paží a částečně odrazil úder směřující z boku na jeho lebku. Upadl na podlahu se zkrvaveným obličejem; studený mramor mu otevřel širokou ránu na skráni, z níž vytryskla krev. Zvedl se, lapaje po dechu, a u schodů se obrátil čelem ke stínu. Pochopil z jeho pohledu, že mu uchystal schůzku se smrtí.

„Proč?“ zašeptal slabým hlasem. „Proč?“

Stín zvedl těžítko potřetí a tentokrát zasáhl Artura naplno do obličeje. Úder ho odhodil směrem k zábradlí, jež pod náporem starcova těla povolilo. Tělo proletělo vzduchem a dopadlo na mramorový oltář, pocházející z jednoho starého opuštěného kostela, jenž v Arturově obchodě představoval ústřední bod vystaveného zboží. Návštěvník se opatrně naklonil; dole mezi stíny leželo starožitníkovo tělo nehybně na oltáři. Nastalé ticho přerušil vítězoslavný hlas:

„Protože to, co jsi našel, patří mně,“ zněla odpověď člověku, jenž ji už nemohl slyšet.

Návštěvník posbíral průsvitné mapy, které Artur vyrobil o víkendu, pak vytáhl poznámky ze zásuvky. Hledal na stole knihu, ale nenašel ji. Netrpělivě poshazoval na zem všechny knihy z pracovního stolu, ale ani mezi nimi ji nenašel. Vrátil se k psacímu stolu: starožitné psací stoly obvykle mívaly nějakou tajnou zásuvku, kam se daly ukrýt dokumenty anebo i malá kniha. Zásuvky vpravo se daly otevřít všechny, ale vlevo jedna nefungovala. Prohledal stůl a brzy našel pružinu, jež otevírala tajnou zásuvku, skrývající se za jednou z ozdobných říms kolem desky stolu. K návštěvníkovu zklamání byla prázdná.

Nervózně se znovu pustil do prohlídky psacího stolu a knih rozházených po podlaze, ale se stejným výsledkem. Rozzlobeně kopl do Arturova křesla, až ho povalil na zem.

Začal hledat v knihovně, kterou měl Artur ve studovně. Dvakrát prohlédl tituly všech svazků, ale ani tam nebyla. „Krucinál!“ zvolal tlumeně. „Musí ji mít doma ve Vallvidreře. Nemohu nic dělat, ledaže…“

Slabý povzdech přerušil jeho úvahy. Zhasl lampu ve studovně a sestoupil po schodech. Přistoupil k Arturovu tělu. K jeho překvapení ještě žil, i když byl sotva při vědomí. Vedle oltáře čekala na odkládací desce sbírka stříbrných nožů na otevírání dopisů s perleťovými rukojeťmi na svého kupce, ale dočkala se vraha. Vzal ten nejdelší z nich a zabodl ho Arturovi do zad, mezi dvě žebra, s úmyslem najít srdce.

„Nemohu tě nechat žít,“ zamumlal si pro sebe. „Ale není hodno vítěze prodlužovat agónii poraženého.“

Chvíli počkal, aby se ujistil o Arturově smrti. Prohledal mu kapsy, až našel svazek klíčů. Vyhlédl na ulici, kde zuřila průtrž mračen, a jak se dalo čekat, ulice byla pustá. Zakryl si obličej, vyklouzl ven a vydal se směrem k přístavu.

2

Mladý muž, asi pětatřicetiletý, seděl před obrazovkou počítače a klidně, téměř neochotně ťukal do klávesnice. Náhle, jakoby probuzen nečekaným impulsem, změnil rychlost psaní. Písmena se na obrazovce objevovala neuvěřitelnou rychlostí; zdál se zasažen náhlým přívalem inspirace, jehož se bál nevyužít, vědom si toho, že může v kterékoli chvíli vyprchat. Byl zkušeným spisovatelem a dokonale znal svou mysl. Pracovat se musí soustavně, ale vzplanutí jako toto představovala to nejlepší z jeho tvorby.

Pod neposlušnými kaštanovými vlasy se míhaly oči stejné barvy a sledovaly na obrazovce slova, vytvářená prsty na klávesnici v marné snaze dostihnout závratnou rychlost myšlenek. Jazykem si přejížděl po rtech, jako by vychutnával sladkou chuť právě zrozeného a dobře napsaného díla.

Dodržoval stejný frenetický rytmus několik minut, asi dvacet, což představovalo dvě stránky, jež neskromně považoval za výborné. Před týdnem se chystal dokončit svou šestou knihu, dva měsíce před termínem stanoveným nakladatelem, ale nedokázal přijít na vhodný závěr. Děj se částečně odklonil od jeho předchozích plánů, až vyústil v jiný konec, než předvídal, což se mu už dříve stalo. Všemožně se snažil vést děj podle plánu, ale ačkoli vyzkoušel četné varianty, musel se smířit s pravdou. Nebyla jiná možnost, jak logicky završit knihu, než konec, k němuž celý děj směřoval. Právě ho dopisoval, když ho překvapila náhlá inspirace; během několika minut dosáhl toho, co se mu nedařilo celých předchozích sedm dnů.

Uložil soubor na flashku a zálohoval ho pro jistotu do archivu, než vypnul počítač. Zvedl se od stolu a přistoupil k oknu. Oblečený do starého pyžama v barvě námořnické modři se Enrique opřel čelem o sklo. Byl vysoký metr osmdesát pět a trochu robustní. Měl souměrnou postavu, i když trochu obtloustlou, snad několik kilo nadváhy. Pleť měl snědou. Jeho orlí nos se komicky rozplácl o sklo. Zůstal tak několik minut a zhluboka dýchal; postoj to byl nepohodlný, ale soudě podle otisku, který jeho mastná pleť zanechala na skle, a podle mnoha dalších, rozesetých po okně, to musel dělat velmi často. Zadíval se na svůj odraz ve skle, vzdálený a nejasný, ale přesně tak se cítil. Vypadal ztracený, a právě tak si sám sebe představoval, jako navrátilce ze světa snů, kde ve skutečnosti trávil větší část svého života, tak odlišného od toho reálného, ale tak dokonalého, že se pro něj stával vážnou alternativou. Jeho nepoddajné vlasy, pohled ztracený v dáli, kruhy pod očima, nedbalost, již s sebou nese práce doma, o samotě, to vše bránilo tomu, aby se poznal v té neohrabané postavě. Ano, byl to on: vysoké a ušlechtilé čelo, trochu zasněný pohled velkých hnědých očí, husté a hezky klenuté obočí, nos, který vždy považoval za pěkně tvarovaný, čelist spíše jemná než široká. Ano, byl to on, a opět se vrátil ze světa psaní, z toho magického místa, kam se ztratil na posledních několik měsíců, až se zcela vzdálil skutečnému životu.

Nemohl zabránit tomu, aby jeho pohled sklouzl na záliv. Nebe bylo bez mráčku a slunce sálalo. Ve dnech, jako byl tento, představovala možnost pozorovat záliv Concha z okna vlastního bytu skutečné privilegium. S pohledem upřeným na úbočí hory Igueldo, jedné ze dvou, jež lemovaly nepředvídatelné vody Kantaberského moře a tvořily jedno z nejkrásnějších míst celého pobřeží, nechal Enrique své vzpomínky zalétnout až k onomu nepříliš vzdálenému dnu, kdy se sem přestěhoval. Vzpomínal si, jak byl po nastěhování zcela neschopen napsat byť jediný řádek celé dva dlouhé měsíce, stále znovu přitahován tajemnou a vzrušující dokonalostí zálivu. Postavil si psací stůl pod jedno kulaté okno, z něhož měl výhled na přímořské město San Sebastián, a stačilo mu zvednout pohled od počítače, aby se zahloubal do té čarokrásné krajiny. Bylo to tak neskutečné, že dokonce začal uvažovat o tom, že se přestěhuje jinam, kde ho nebude rušit tolik krásy, protože nebylo pochyb, že právě pozorování zálivu zásadně omezilo jeho tvůrčí schopnosti. Nakonec, během třetího měsíce, si dokázal sednout k počítači a s velkým úsilím zvítězit nad hypnotizující krásou výhledu. Nicméně za všechno se platí, a cena, již musel zaplatit Enrique, byla vysoká, i když příjemná. Sice se už dokázal soustředit na práci, ale jakmile skončil, nemohl si pomoci a musel trávit dlouhé hodiny u okna pozorováním přílivu a odlivu, až dospěl na začátek nezvratného procesu, jenž ho mohl proměnit v moderního poustevníka.

Otevřel dveře na terasu a vyšel ven. Poryv čerstvého větru od severu mu rozcuchal vlasy a definitivně ho vrátil do skutečnosti. Vrhl zkoumavý pohled do dáli a potvrdil si svůj dojem. Vítr byl silný a vytrvalý a zvedal pěnu na moři. V náhlém hnutí mysli si rychle oblékl to první, co mu padlo do ruky v šatní skříni v ložnici: džíny, sportovní boty, tričko a modrý námořnický svetr. Otevřel šuplík stolku v předsíni a vytáhl svazek klíčů. Seběhl po schodech; pošťák právě vkládal dopisy do schránek. Ve schránce označené Enrique Alonso čekaly dvě velké obálky a několik dopisů. Na chvíli zaváhal, ale nakonec se rozhodl vyzvednout poštu, až se vrátí. Nastoupil do auta, ojetého kombíku, napůl zrezivělého vlhkostí a deštěm stejně jako nedbalostí svého majitele, a zamířil do centra města. Cesta mu trvala jen pár minut. Zaparkoval svůj neudržovaný vůz na parkovišti u boulevardu, hned vedle radnice. Vystoupil z auta, ani se nezdržoval nastavováním autoalarmu, a spěchal svou cestou, dokud nesestoupil po schůdcích z mola, pak přeběhl po palubách několika jachet, až dorazil na svou vlastní plachetnici, nazvanou Hispaniola na počest slavného korábu, zrozeného v bohaté Stevensonově představivosti. Jedním z klíčů odemkl kajutu a zkontroloval ovládací panel a rádio: všechno správně fungovalo. Vrátil se na palubu jachty a začal uvolňovat lana, když jeho pozornost upoutal nakřáplý hlas.

„Ale, ale! Kohopak to tady máme? To je přece náš slavný spisovatel!“

Z vedlejší jachty vykoukla holá hlava. Patřila asi sedmdesátiletému muži s obličejem ošlehaným větrem, horkem, sluncem a deštěm, navlečenému ve starém tričku vybledlém působením živlů.

„Ahoj, Mikeli, mořský vlku! Zer moduz?“ (Zer moduz? (baskicky) – Jak se máš?)

„Oso ondo, příteli, oso ondo. (Oso ondo (baskicky) – Výborně.) Zdálo se mi, že slyším nějaké spěšné kroky, ale nenapadlo mě, že to budeš ty. Můžeš mi říct, kam tak spěcháš, člověče?“

„Kam bych spěchal? Na moře!“ odpověděl Enrique nadšeně. „Dokončil jsem práci a teď si jdu užívat svobody.“

Mikel se upřímně rozesmál a Enrique se k němu přidal.

„Ale, člověče, vždyť ten vítr jen tak nepřestane! Měl by sis to ještě rozmyslet!“

„Ani náhodou!“ Svým bezstarostným úsměvem si jako vždy získal sympatie bývalého rybáře. „Dva měsíce jsem nebyl na moři a málem jsem ani nevyšel z domu, poslední týden jsem nevstal od počítače, protože jsem nevěděl, jak mám ukončit tu proklatou knihu, takže teď si to vyberu i s úroky. Buď tak hodný a zalez do té své kocábky a nech mě vyplout.“

„Kam až popluješ?“ zeptal se Mikel, teď už vážně. „Od severovýchodu to začíná škaredě foukat; hlásili, že odpoledne vítr zesílí na stupeň šest. A s větrem přijdou tří – až čtyřmetrové vlny. Blíží se pořádná vichřice, ani mi to nemusí hlásit meteorologická předpověď, stačí, že to cítím v těchto starých revmatických kostech a že to visí ve vzduchu.“

Sílící vítr šlehal Enriqua do roztoužené tváře.

„Nevím,“ odpověděl s rozzářeným pohledem. „Popluji, kam mě ponese vítr.“

„Pořád stejný blázen,“ kroutil hlavou Mikel. „Měj rozum, chlapče, bude to svinský vítr, takový dokáže znepříjemnit život i ostříleným mořským vlkům. Dávej si pozor na rychlé změny větru. A nech si zapnuté rádio!“

Enrique přikývl. Nastartoval motor, uvolnil lana, která poutala Hispaniolu k molu, a zamířil ven z přístavu. Vytáhl hlavní plachtu, pak genuu, jednou objel zátoku od úpatí Urgullu až po pláž Ondarreta, jako by se chtěl rozloučit a vzdát hold vší té kráse, jež ho obklopovala, a pak už vyrazil na otevřené moře.

O tři dny později, brzy ráno, se Enrique vrátil do přístavu San Sebastiánu. Plul bez cíle, hnán mocným větrem, který považoval za dar pro své vlastní potěšení. Jak říkal Mikel, s větrem přišly vlny a plavba byla obtížná; to však jen znamenalo, že si ji ještě víc užíval, protože vyžadovala všechny jeho síly, a on se silný cítil. Byl stále na palubě a sotva si občas zdřímnul, ale to bylo přesně to, co potřeboval, aby se zbavil vypětí z dokončené knihy. Necítil vyčerpanost, jen lehkou a přechodnou únavu, která se zhorší, jak věděl z minula, až po příjezdu na pevninu. Jeho mysl byla tak čilá, že dokonce vymyslel vhodný název pro svou knihu, což se mu obvykle moc nedařilo, protože v redakci mu název vždy zaměnili za lepší. Ale to se tentokrát nestane, řekl si s jistou pýchou, tento titul zůstane.

Přístav San Sebastián byl malý a neměl mnoho místa pro jachty. Plachtařský sport nebyl mezi obyvateli San Sebastiánu příliš rozšířený a těch několik milovníků plachtění hodných svého jména mělo své lodě vyvázané v nejvnitřnější části přístavu, namačkané palubu na palubě, na prostoru tak omezeném, že v jiném přístavu by byl vyčleněn spíše pro malé čluny než jachty. Enrique vmanévroval lodí velmi opatrně do přístavu, vylovil tyčí konec kotevního lana a uvázal ho k přídi Hispanioly. Uklidil lana a zavřel kajutu na klíč. Přeběhl po palubách ostatních jachet, až dorazil k schůdkům vedoucím na molo. Než odjel domů, zastavil se v cukrárně u radnice, kde si koupil bohatou zásobu zákusků, která by stačila pro dvě osoby. Cestou do Iguelda si všiml nepříjemného zápachu v autě a překvapilo ho, když zjistil, že jeho původcem je on sám. Tři dny nepřetržité fyzické námahy bez možnosti se pořádně umýt, i když byl neustále vystaven sprškám slané vody, si vybraly svou daň, ale to jen zvýšilo jeho rozkoš z představy horké koupele, již si hodlal dopřát, jakmile se vrátí domů.

Za chvíli už parkoval přímo naproti svému vchodu. Než vyběhl po schodech, otevřel schránku a vybral poštu. Cestou nahoru hromádku rychle prolistoval a rozdělil do tří skupin: nezajímavé, kam patřily dopisy z bank, nakladatelství a propagační letáky; k přečtení, což byly dopisy od neznámých lidí, pravděpodobně čtenářů; a zajímavé – dopisy přátel a kolegů spisovatelů. V každém případě nade všemi čněl jeden dopis: od jeho adoptivního otce, Artura Aiguadera.

Než se vysvlékl, pustil v koupelně teplou vodu, aby se naplnila vana, a využil těch několika minut k tomu, že snědl všechny zákusky a otevřel dopisy. Vždy začínal těmi nezajímavými, dával přednost polknout napřed hořké sousto a pak si vychutnat dopisy, které ho doopravdy zajímaly. Měl ještě čas uložit na hromádku faktury, potvrzení o platbách hypotéky a výpisy z účtu, než se ponořil do vody. Za normálních okolností by byly na řadě dopisy čtenářů, ale představa dlouhé chvíle požitku v horké vodě ho přiměla sáhnout po dopisu od otce. Rozlomil pečeť, jež byla ukázkou nezaměnitelného starcova stylu, a opatrně se ponořil do koupele, aby nenamočil stránky dopisu.

Pustil se do čtení velmi pozorně, protože dlouhé dopisy od otce byly skutečně příjemným a inteligentním čtením, vyváženou kombinací kultivovanosti a klepů, schopnou uspokojit náročného čtenáře. Když se k tomu přičte upřímný cit, který ke svému otci Enrique choval, nebylo na světě nic, co by mu zabránilo soustředit se na dopis a potlačit ospalost, jež se ho začínala zmocňovat. Enrique byl vždy přesvědčen, že by se jeho otec měl věnovat psaní, ale Artur namítal, že jeho svět je světem minulosti, který dnes už nikoho nezajímá; jediné, co ho hluboce uspokojovalo, byla jeho práce historika a bibliofila, a proto si nedokázal představit lepší činnost než tu, jíž se věnoval.

Drahý synu,

především mi promiň zpoždění, s nímž odpovídám na Tvůj poslední dopis. Poslal jsi ho už před časem a vinou mé vlastní lenosti a nadmíry milované práce odpovídám tak pozdě. Jak dobře víš, je náš vztah nekonečně zajímavější a bohatší než prostý příbuzenský svazek, a já jsem přesto nedokázal splnit své slovo a odpovědět Ti včas už před třemi či čtyřmi měsíci. Prosím tě, abys mi to odpustil, protože k tak dlouhému zpoždění došlo poprvé a já doufám, že také naposled. Mimochodem, setrvávám ve svém rozhodnutí zůstat věrný rukou psanému slovu před všemi těmi moderními vynálezy elektronické pošty, jež je jistě velmi užitečná, o tom nepochybuji, ale spolu s podobnými novinkami nakonec určitě zbaví život vší jeho výjimečnosti a jedinečnosti. Takže se smiř s představou, že budeš muset žít s pozůstatky majestátní minulosti, jež přežívají v této době průměrnosti, k níž nás vede všechna ta špatně pochopená modernita.

Ale změňme téma a nechme stranou podivné mánie Tvého milujícího otce. Ve svém dopise jsi nastínil – samozřejmě tím nemyslím povrchně – děj a postavy svého nového románu. Volba tématu mi připadá skutečně zajímavá, bezpochyby originální a dosud málo zpracovaná: zkoumat vztahy páru, v němž každý žije odlišnými starostmi, a analyzovat jejich pocity a reakce, jako by se jednalo o pokusná zvířata v laboratoři. Zajímavé, dokonce velmi.

Ale copak si myslíš, že můžeš manipulovat postavami s takovýmto záměrem? Pohrávat si tímto způsobem s tématy, jež si nikdy sám neprožil, je nerozum, jehož se může odvážit pouze mysl naivní, chabého vzdělání a s evidentními strukturálními omezeními, jako je ta Tvoje. Rozsah toho nerozumu může skončit jediným způsobem: katastrofou. Ty, jenž si nikdy nevynikal inteligencí, když se jednalo o navazování a udržování osobních vztahů – samozřejmě mám na mysli vztahů partnerských –, se pokoušíš zkoumat neznámý svět? Tvou specialitou je dělat to, co se dělat nemá. (Mimochodem, jak se má Bety? Víš o ní něco?) Proto mi Tvůj úmysl provést konstruktivní a objektivní analýzu vztahů jedné dvojice připadá příliš složitý, pokud ne přímo nemožný. Pokud Ti Tvůj nakladatel nechal v podobné záležitosti volnou ruku, tak nepochybuji o tom, že je stejný blázen jako Ty… anebo ti toho dluží tolik, že se neodváží odmítnout Tvůj rozmar.

Představuji si Tě, jak sedíš před počítačem s předstíranou snahou stvořit příběh, který by čtenáře zaujal, a do mysli se mi vkrádají vzpomínky na expedice, vedené statečnými (i když ve skutečnosti nebyli ničím víc než bandou vrahů toužících po plenění a loupení) průzkumníky Nového světa na počátku šestnáctého století. Nemám ale na mysli ty, kteří dosáhli svého cíle, jako byli Pizarro, Cortés nebo Jiménez de Quesada, ale ty ostatní, jako Dortal, Ordás, Dalfinger, Federmann, Benalcázar… Vzpomínáš si na ty příběhy, které jsem Ti vyprávěl, sotva jsi přestal chodit po čtyřech, a které se Ti tolik líbily? Ty, co skončily špatně? Oni nevěděli, kam se vydávají, a v důsledku své neznalosti minuli po několikadenním pochodu svůj vytoužený cíl a dostali se do neobydlených zemí, kde je potkala všemožná existující neštěstí, a nakonec také jediný a definitivní konec, který čeká nás všechny. Budeš hledat, ale svůj cíl nenalezneš, jednoduše proto, že je mimo Tvůj dosah.

I když mě napadá i jiné vysvětlení Tvého neobvyklého počinu: nebude v tom něco osobního? Nebudeš si na těch stránkách vylévat své vlastní problémy, své osobní nezdary, a měnit to, co by mělo být prostým literárním cvičením, v ospravedlňování a zkoumání svých vlastních osobních problémů? Nijak by mě to nepřekvapilo, vezmu-li v úvahu Tvůj vrozený sklon k sebeospravedlňování. Vždy jsi byl sám k sobě příliš tolerantní, říkal jsem Ti to od té chvíle, co jsi nabyl dost rozumu, abychom o podobných věcech mohli mluvit. Kromě toho, pokud se nebudeš zabývat tím, čím jsi, ale zkoumat, čím bys být mohl, nepochybuji, že se Tvé postavení v literárním světě přehoupne na kvalitativně novou úroveň, jež oslní stejnou měrou kritiku i publikum, namísto toho, aby ses spokojil s tím, že jsi dobrý spisovatel, který přežívá mezi sobě rovnými, ale daleko od Olympu velikánů.

Nevím, v jaké fázi budeš, až dostaneš tento dopis, nejspíš jsi už své dílo dokončil a mé předpovědi se ukážou jako mylné, což by mě nadmíru potěšilo, anebo se přinejhorším vyplní, a v tom případě doufám, že Ti budu moci nabídnout svou pomoc jako tehdy, když jsi se objevil v Barceloně se svým druhým – nebo třetím?, stává se ze mě roztržitý stařec – rukopisem, abychom ho společně prošli. Dej mi vědět co nejdřív, nenapodobuj zlozvyky tohoto zapomnětlivého a roztržitého starého muže.

Opusťme teď pole literární a pusťme se do záležitostí světštějších. Chci, abys věděl, že už čtyři měsíce jsem místopředsedou Cechu barcelonských starožitníků. Několik let mi navrhovali, abych ten post přijal, což jsem systematicky odmítal; víš že jsem nikdy nebyl milovníkem čestných funkcí ani zastáncem hromadění pompézních titulů, které k ničemu nejsou. Nicméně situace cechu je v poslední době špatná, zejména pokud jde o schopnost přizpůsobit se nové době. Trh nedokáže pojmout nabídky, kterými ho my staří společně zásobujeme, a zároveň vlnu nových starožitníků, kteří se v oblasti v poslední době usadili. Bylo otevřeno tolik nových obchodů, že se ulice Carrer de la Palla začíná podobat bazaru. Jsou to obchody, které vypadají, jako by sloužily ke krytí jiné činnosti, již bych raději nekomentoval, ale kterou nemohu přehlížet: kolují zvěsti, že se jedná o praní špinavých peněz z ilegální činnosti, ale raději bych nezacházel do detailů, protože bych s jistotou narazil na příliš mnoho nepříjemných věcí.

Tyto obchody jsou tak dobře udržované po estetické stránce, jak jsou zanedbávané po stránce profesionální, takže nemohu uvěřit, že se jedná o nové kolegy ve světě starožitností, kde se – jak jistě víš – všichni známe. Proto, a jako mimořádné řešení, jsem prozatím přijal volné místo ve vedení cechu s úmyslem zjistit co nejvíce o vlastnících a investorech těchto nových podniků. Starý Puigventós trval na tom, že jsem vhodnou osobou vzhledem k „mé zkušenosti, šikovnosti a kontaktům“; bezpochyby spíše kvůli tomu poslednímu než dvěma předchozím. Možná má pravdu, ale žádnou radost z toho nemám.

Mé první pátrání prozatím k ničemu nevedlo. Určitě si pamatuješ na komisaře Fornellse, toho břichatého světáka, s nímž jsem sdílel mladické zkušenosti ve svých studentských letech a který pracuje na komisařství v Ravalu. Takže ani Fornellsovi se navzdory jeho mnoha kontaktům nepodařilo nic zjistit. A pokud to nedokáže on, budeme se muset obrátit na vyšší instance, protože je evidentní, že se jedná o něco víc než jen nějakou lokální mafii. Fornells se o tom zmínil nějakým kolegům z oddělení hospodářské kriminality vrchního policejního ředitelství, kterým jsem pak poskytl dostupné údaje o nových podnicích; slíbili, že provedou „odpovídající šetření“. Řeknu Ti, že kromě Fornellse a několika jeho kolegů ze starší generace jsou ti noví činitelé odpovědní za naše bezpečí bandou technokratů, které jako by namnožili na kopírce, a to jak v případě jejich jazyka, tak vzhledu: mluví a oblékají se úplně stejně. Doufejme, že jejich pátrání bude úspěšné a umožní odhalit ty přivandrovalce dřív, než nějaké nežádoucí svinstvo vrhne špínu na celý náš cech.

Milý synu, už se musím rozloučit. Nezapomeň mi brzy odepsat; tvé dopisy jsou – a to říkám z celého srdce – pro tohoto starého antikváře skutečným požehnáním.

Tvůj ARTUR

P. S.: Píšu tyto řádky pár dnů po dokončení dopisu, těsně před odesláním. Před několika dny jsem uskutečnil nákup nového zboží, které zahrnuje celý inventář jednoho zámku ve vlastnictví staré katalánské rodiny, Berguésových. V jejich knihovně jsem objevil něco neuvěřitelného, co je schopno naplnit očekávání každého starožitníka. Neodvažuji se Ti odhalit víc, dokud si všechno neověřím a neujistím se, že se nejedná jen o bujnou představivost starce, ale že je to všechno pravda. Z nějakého důvodu, kterému nerozumím, cítím neklid; je to něco, co se mi stalo poprvé za mnoho let a celého mě to pohltilo. Jestli se mi něco stane, cokoli, co postihuje nás starce, nějaký infarkt nebo něco podobného, doporučuji ti, aby sis přečetl první díl Cvičení v dokonalosti. Jsou tam přesné informace, které Ti pomohou pokračovat v mé práci. Najdeš ho na polici knihovny v mém obchodě.

Nevím ani, proč to píši. Co by se mi mělo stát? Jaká hloupost!

Srdečně zdravím.

Enrique dočetl dopis s úsměvem na rtech. Jako vždy byly Arturovy komentáře stejně břitké jako jeho humor. Skutečně nedokázal udržet pod kontrolou děj románu tak, jak si předsevzal. Ztratil mnoho času a dospěl k závěru, že jeho práce postrádá kvalitu, soudržnost a zajímavost, a cítil nutnost začít znovu s jednoduchým nástinem tématu, přesně jak předpovídal jeho nevlastní otec. Kolik času by si ušetřil, kdyby dopis přišel dřív! Nebylo pochyb, Artur ho znal dokonale, lépe než mnozí rodiče své vlastní děti. A pravděpodobně ho miloval ještě více, než jak dobře ho znal.

Ale závěr dopisu ho zneklidnil. Co mohlo být tím tajemným objevem? Bylo jasné, že musel být nesmírně důležitý; nikdy totiž nezažil, aby jeho adoptivní otec ztratil sebeovládání takovým způsobem, jako projevil v postskriptu. „Jestli se mi něco stane…“ Co by se mu mělo stát? Dokázal pochopit, že po uskutečnění nějakého významného objevu by Artur mohl mít strach, že zemře dřív, než ho zveřejní, ale byl naprosto zdravý a nebyl ještě tak starý, aby věřil, že se blíží jeho hodina. Ten nález musel být skutečně něčím zvláštní, když Artur cítil tento druh obav. Záhada podnítila jeho spisovatelskou zvědavost, vždy připravenou zkoumat neuvěřitelné děje a situace, ale právě teď byl příliš unavený, než aby se tím dál zabýval.

Když Enrique dočetl postskriptum, odložil dopis na umyvadlo a ještě chvíli ležel ve vodě, dokud nezačala chladnout. Vystoupil z vany a právě se utíral do velké osušky, když zazvonil telefon. Cítil dostatečnou únavu na to, aby zvonění ignoroval, ale zapomněl zapojit záznamník a osoba, která volala, byla vytrvalá: po desátém zazvonění se rozhodl telefon zvednout.

Posadil se na pohovku; pokoj byl zalitý zlatavými paprsky slunce. Okamžitě se ozval známý hlas, milovaný i nenáviděný, a navzdory jeho vůli stále ještě oplakávaný.

„Enrique? Jsi to ty? Konečně jsem se ti dovolala.“

„Ahoj, Bety.“ K únavě z plavby se přidala rozmrzelost, že je to právě ona, kdo volá. „Co se děje?“

„Kdes byl?“ Ženský hlas se nesnažil skrývat špatnou náladu. „Sháním tě už dva dny.“

„Copak ti záleží na tom, kde jsem?“ odpověděl Enrique.

Se svou bývalou ženou neudržoval téměř žádný kontakt; neměli děti, které by mezi nimi vytvořily trvalé pouto, a přestože se pozdravili, když se potkali na ulici, snažili se v rámci možností jeden druhému vyhýbat.

„Nech toho. Nevolám ti proto, abychom se pouštěli do jedné z těch idiotských diskuzí, které jsme vedli, když jsme spolu žili.“

„Nevím, co zajímavého bys mi ještě mohla říct,“ začal Enrique a nedokázal zabránit tomu, aby se ocitl na začátku další hádky.

Nebylo nic na světě, co by si přál méně než hádat se s Bety, ale od jejich rozchodu se nedokázal ovládat. Hněv, nashromážděný od rozchodu v důsledku jeho neschopnosti ji pochopit, byl větší než touha mít ji rád jako přítelkyni, když už ne jako partnerku.

„Poslouchej, Enrique, chtěla jsem ti to říct jemně, ale jak vidím, pořád ještě bojuješ sám se sebou a se všemi kolem, takže ti to řeknu bez obalu. Artur je mrtvý.“

Betyina zpráva, strohá, jednoznačná a definitivní, Enriqua zdrtila; čelist mu překvapením poklesla a nedokázal odpovědět. Nastalo dlouhé mlčení, které nakonec přerušila ona.

„Enrique? Jsi v pořádku?“

Neodpověděl. Stál u okna čelem k zálivu s pohledem ztraceným ve vzdálených horách a nenacházel vhodná slova; ve skutečnosti pochyboval, že by taková vůbec existovala.

„Enrique? Enrique?“ opakovala Bety s obavou v hlase.

„Ano…,“ nechal slovo viset ve vzduchu, neschopen cokoli dodat.

„Já… Promiň, neřekla jsem ti to tak, jak jsem chtěla, ale… víš, že některé věci nesnáším. Omlouvám se, opravdu.“

„Nic se neděje, chápu to. Já… totiž…“

Nedokázal se soustředit. Hlavou mu vířila slova z postskripta, které dočetl sotva před deseti minutami. Artur je mrtvý! Jak? Kdy? Myslel na dopis a otřásla jím jasnovidnost jeho otce, ono „jestli se mi něco stane“. Kolikrát se oba posmívali světu předtuch, nadpřirozena a neznáma!

„Enrique, vím, jak ti je. Vím, co pro tebe znamenal a jakou lásku a přátelství jste k sobě cítili. Jestli chceš, zavolej mi později, budu doma.“

„Ne, ne…, řekni mi, co se stalo.“

„Neví se to přesně. Ráno byl obchod zavřený, ale nikdo tomu nepřikládal důležitost, když však neotevřel ani odpoledne, bylo jim to divné. Samuel Horowitz se podíval přes sklo, jeho mrtvé tělo leželo na starém oltáři. Zjevně přepadl z horního patra. Zavolali policii. Otevřeli obchod, ale nikomu nedovolili vstoupit. Ale Enrique, to ještě není to nejhorší.“

Bety se zarazila. Nevěděla, jak má vysvětlit, co se stalo.

„Ne?“

„Ne. Artur byl zavražděn.“

„Bože můj,“ zamumlal Enrique, naprosto šokovaný.

Bety cítila výčitky kvůli tomu, jakou formou mu tu zprávu sdělila. Věděla, že ať by ji pronesla jakkoli, konečný výsledek by byl stejný, protože Enrique miloval svého adoptivního otce víc, než většina lidí miluje své pravé rodiče, přesto si přála, aby mu to řekla méně krutým a bolestivým způsobem.

„Možná bude lepší, když ti to řeknu osobně,“ nabídla Bety s nadějí, že bude moci být užitečná.

„Ano, dobře, přijď, jestli chceš.“

„Je to číslo třicet šest, že?“

„Ano.“

„Přijedu, řekněme, za dvacet minut. Uklidni se. Hned jsem tam.“

Enrique neodpověděl. Uběhlo několik vteřin; oznamovací tón telefonní linky ho vrátil do skutečnosti. Oblékl si čisté šaty. Nedokázal myslet jasně. Myslí mu probíhalo tisíce myšlenek, celý vír nesmyslných hypotéz, které se pokoušel zahnat, jen aby je okamžitě nahradily další. Otevřel láhev čokoládového koktejlu a pomalu ho popíjel na terase. Přál si, aby to všechno byl jen zlý sen, hloupá noční můra, výplod únavy a bujné fantazie, jen sen, který by vysvětlil jeho temné obavy. Ale nespal. Slunce, zahalené závojem mlžného oparu, téměř nehřálo, ale Enrique nebyl schopen cítit chladný dotek severního větru.

Zvonek u dveří ho probudil z jeho hořkého snění. Otevřel a tam stála Bety, krásná jako vždy. Ty stejné dlouhé zlaté vlasy s kadeří spadající do čela; velké zelené oči, zvýrazněné jen tenkou linkou, plné rty, půvabný ovál obličeje; její snědá a svěží pleť… Oblečena byla s obvyklou elegancí do značkového kostýmku. Jediné, co působilo nezvykle, byly její boty na vysokém podpatku, takže vypadala ještě vyšší než ve skutečnosti. Za všech okolností, jak už Enrique věděl, vypadala oslnivě.

„Ahoj, Enrique,“ pohladil ho její hlas, zatímco ho objala.

„Ahoj,“ odpověděl odtažitě, objímaje její tělo, které v něm vždy probouzelo touhu, a které mu dnes bylo lhostejné.

„Pustíš mě dál?“ Pronesena jiným tónem by tato věta byla výzvou k boji, ale tak jak byla vyslovena, představovala vřelou a upřímně míněnou žádost o mír.

„Promiň, samozřejmě. Jsem trochu… nevím, roztržitý.“

„Na, utři si slzy,“ podávala mu kapesník.

„Jaké slzy?“ zeptal se s podivem, než mu došlo, že plakal.

Bety se okamžitě ujala situace. Zavřela dveře a doprovodila Enriqua do obývacího pokoje, kde se posadili.

„Je to nádherný byt,“ oznámila obdivně. „Musí se ti dařit dobře, když si ho můžeš dovolit.“

„No, není to špatné. Poslední knížka se dobře prodávala, však víš. Úspěch u kritiků i čtenářů.“

„Zařídil sis ho sám?“ zeptala se, když přecházela pohledem po dokonale sladěné směsi starožitného nábytku z kvalitního dřeva a moderních kousků.

„Ano. Chvíli mi trvalo, než jsem našel, co jsem hledal, ale udělal jsem to sám.“

„Vkusné a originální. Máš něco k pití?“ Bety si přála začít skutečný rozhovor, místo aby ztráceli čas těmito povrchními zdvořilostmi, ale nevěděla, jak na to.

„Ano. Vlastně ne. Však víš, v ledničce jsou džusy a mléko, ale nic víc.“

„To mi stačí. Ještě je brzy na něco jiného. Kde…?“

„Tamty dveře,“ ukázal Enrique. „Nech mě, já ti to přinesu…“

„Ani nápad,“ nařídila rozhodně. „Zůstaň sedět. Hned se vrátím.“

Bety netrvalo dlouho, než se vrátila se sklenicí ananasového džusu. Zatímco v ledničce hledala nějaký nápoj podle své chuti, přemýšlela, jak má vyjádřit, že mu chce pomoci, ale na nic nepřišla. Nepřekvapilo ji to, protože během celé cesty sem nedokázala vymyslet způsob, jak projevit své přání. Vrátila se do pokoje a usedla vedle Enriqua. Trpělivě čekala, až začne.

„Vyprávěj mi, co se stalo,“ řekl nakonec.

Bety se nadechla. Představovala si tuto scénu už předtím, ale stejně pro ni bylo těžké sdělit mu alespoň trochu souvisle, co se stalo. I ona cítila bolest a nedokázala se smířit s Arturovou násilnou smrtí. Vlastně si ho vážila skoro stejně jako svých vlastních rodičů. Díky starožitníkově laskavosti se mezi nimi vytvořilo zvláštní pouto, které přesahovalo formální vztah mezi tchánem a snachou.

„Nevím to jistě. Poté, co se marně pokoušeli spojit se s tebou, se policie díky kontaktu od Samuela Horowitze obrátila na mě. Byl jsi Arturovým jediným přímým příbuzným, a když tě nenašli, Samuel se spojil se mnou, aby mi řekl, co se stalo. Neměl můj telefon, ale dostal ho od sekretářky na univerzitě.“

„Ne, to mě nezajímá, řekni mi, jak byl zavražděn.“

„Dobře. Samuel byl první, kdo uviděl jeho tělo přes sklo. Probíhá vyšetřování, ale oficiálně nic nesdělili. Mně řekli, že byl udeřen do hlavy a v zádech měl zabodnutý nůž.“

„Do prdele. To je všechno? Nic víc nevíš?“

„Myslíš, že měli potřebu vyprávět podrobnosti bývalé manželce adoptivního syna? Potřebovali mě, aby tě sehnali, nic víc.“

„Jasně, jasně, chápu,“ řekl, přestože to nebyla pravda; ve skutečnosti nechápal vůbec nic.

Enrique si promnul oči, byly opuchlé a prakticky zavřené kvůli únavě. Nikdy se necítil tak zmatený. Dokonce ani vzpomínka na Bety v tu noc, kdy mu řekla, že ho opouští, nebyla tak hrozná a neměla tu moc změnit řád jeho malého a dokonalého světa.

„Proč by chtěl někdo zavraždit člověka, jako je Artur?“ zeptal se Enrique.

„Cože?“ odpověděla Bety překvapeně.

„Promiň, přemýšlel jsem nahlas. Nechápu, proč by měl někdo zabíjet starožitníka.“

„Kdo ví… Třeba, aby ho okradl…,“ nabídla vysvětlení Bety.

„Jakýkoli zloděj, i ten nejbezvýznamnější, ví, že starožitníci nepracují s hotovostí. Ceny jsou tak vysoké, že s sebou nenosí hotové peníze.“

„V každém případě musíš co nejrychleji odjet do Barcelony. Komisař Fornells, který byl patrně starým Arturovým přítelem, má případ na starosti a přeje si s tebou mluvit. Ty jsi nebyl k nalezení a já jsem nemohla jet. I když nakonec jsem se rozhodla, že pojedu; zrušila jsem hodiny na fakultě. Jen si to představ, v nejhorší chvíli, když končí semináře a začíná zkouškové období. Dokonce mám letenku na dnešní odpoledne. Teď…“

„Pojedu já. V kolik to letí?“

„Přesně v pět. Nemám tě tam hodit? Vypadáš dost unaveně, neměl bys v takovém stavu řídit.“

„Ano, budu ti vděčný. Tři dny jsem nespal.“

„Zdá se, že jsi byl na moři, nemám pravdu?“

„Přesně tak. A ujišťuji tě, že jsem naprosto vyřízený. A teď…“

„Jsou věci, které se nikdy nezmění,“ odpověděla Bety s mírným úsměvem na rtech. „Jestli chceš, pojedu s tebou.“

„Ne, ne, nechci tě obtěžovat. Už jsi udělala dost.“

„Mýlíš se. Neudělala jsem skoro nic. Enrique, dovedu si představit, jak se cítíš. Artur tě vychovával od té doby, co jsi byl malý jedenáctiletý kluk: byl tvůj otec a později přítel. Já jsem si ho také vážila. Dokonce i když jsme se rozešli, zůstali jsme v kontaktu, protože trval na tom, abych ho považovala za přítele, nejen za tvého příbuzného. Myslím to upřímně, jestli ti mohu nějak pomoci, řekni mi to.“

Její nabídka byla upřímná, o tom Enrique nepochyboval. Nicméně v jeho nitru rostl pocit chladné hrdosti, který mu zabránil požádat o podporu, již tolik potřeboval, jedinou osobu, která mu ji mohla poskytnout. Rozešli se už dávno, ale rány, které to v nich obou zanechalo, byly ještě živé a měly dost síly na to, aby vytvořily bariéru, která připadala Enriquovi nepřekonatelná.

„Ne, Bety. Děkuji, ale raději budu sám.“

„Chápu,“ zamumlala smutně, ale okamžitě si nasadila masku předstírané žoviálnosti. „Dobře, v tom případě bych měla raději využít čas. Stavím se pro tebe kolem půl čtvrté. Postarám se o změnu jména na letence.“

Enrique se postavil, aby ji doprovodil do předsíně, ale odmítla.

„Ať tě to ani nenapadne,“ položila mu ruce na ramena, aby ho zadržela. „Odpočiň si a naber síly, budeš je v příštích dnech potřebovat.“

Bety odešla. Jeho odmítnutí ji bolelo a jedna jeho část, ta zlá, z toho měla radost, zatímco ta druhá, ukolébaná únavou a bolestí, to raději ignorovala, aby nemusela čelit realitě. Ještě i teď, po těch letech, ji měl stále rád, dokonce ještě raději než na začátku.

Bety se objevila s obvyklou dochvilností: přesně o půl čtvrté byla před Enriquovým domem. Dvě rychlá zatroubení mu potvrdila její přítomnost a Enrique, který ji z okna gestem ujistil, že slyšel, se o chvíli později objevil v bráně s velkou cestovní taškou. Bety otevřela dveře na straně spolujezdce, Enrique hodil tašku dozadu a pak se posadil vedle ní.

„Jak ti je?“ chtěla vědět Bety.

„Špatně. Lehl jsem si, abych se trochu vyspal, ale nemohl jsem usnout. Jsem strašně unavený a všechny svaly mě bolí.“

„Zapni si pás,“ řekla Bety.

„Víš, že to nemám rád.“

„Vím, že to nemáš rád, ale toto je moje auto, takže se mnou nediskutuj. Řekni mi, Enrique, proč musíš trávit svůj život diskutováním o všem, co udělám nebo řeknu? Víš, že když řídím, chci, aby měli všichni v autě zapnutý pás, a stejně se hádáš! To je tak těžké ustoupit i v takové hlouposti?“

„Ne, není to těžké,“ připustil Enrique, vědom si nevhodnosti své poznámky. „Máš pravdu.“ Hned se připoutal. „Promiň, Bety. Nejsem ve své kůži. Dokončil jsem novou knihu, tři dny jsem strávil na moři obtížnou plavbou, ale cítil jsem se smířený sám se sebou. Nedokázal jsem si představit, že se stane něco podobného. Přál jsem si jen vlézt do postele a spát dvacet čtyři hodin v kuse.“

„To je v pořádku, nic se nestalo. Nemáme moc času, takže pojedeme po dálnici.“

Cestou téměř nemluvili. Bety se pokusila přimět ho, aby jí vyprávěl o svém novém románu, ale neměl chuť. Řídila tedy mlčky. Enrique otevřel přihrádku na rukavice a hledal nějaké cédéčko. Jedno z nich, s bolery, jí kdysi vypálil on sám, chvíli předtím, než se rozešli. Vložil ho do přehrávače a pustil. Ztracen v myšlenkách si ani nevzpomněl, že jedna z těch písní tvořila hudební kulisu při jejich prvním polibku. Vlastně ho nepřekvapovalo, že si Bety cédéčko nechala; on by toho nebyl schopen, ale ona byla dost pragmatická na to, aby se přes podobné malichernosti přenesla.

Zaparkovala přesně před vchodem na letiště. Měla dar vždy najít volné místo co nejblíže svého cíle. Přistoupili k přepážce letecké společnosti Iberia, kde potvrdili změnu jména na letence. Dali si kávu v baru a čekali, až ohlásí jeho let.

„Komisař Fornells mi řekl, že s tebou potřebuje mluvit co nejdřív. Tady je jeho telefon na komisařství,“ podala mu papírek s číslem. „Kde se ubytuješ? Chtěla bych vědět, kde tě najdu, Enrique. Nechtěla bych chybět na pohřbu, ale obávám se, že pro mě bude skutečně těžké uvolnit se v této době z výuky.“

„Ještě jsem se nerozhodl. Chtěl bych jet do domu ve Vallvidreře, ale možná to tam nebudu schopen vydržet. Uvidím, až tam přijedu.“

„Chci, abys mi zavolal na mobil nebo domů a informoval mě o všem, co se děje.“

„S tím počítej. Doufám, že Fornells bude mít nějakou stopu, nějakou indicii, která mu umožní vést vyšetřování; budu ti všechno vyprávět.“

Letištní rozhlas oznámil, že je čas nastoupit do letadla. Rychle dopili kávu a přistoupili k prvnímu z jediných dvou východů na malém letišti Hondarribia.

„Tak šťastnou cestu,“ rozloučila se Bety. „Hlavně mi zavolej.“

„Díky, že jsi mě sem zavezla. A zavolám.“

Hleděli si do očí. Bety mu ve spontánním gestu vtiskla polibek na tvář. Enrique si nevzpomínal, kdy naposled cítil dotek jejích plných rtů na své kůži, a nemohl zabránit tomu, aby se mu vybavily společné šťastné chvíle. Bety mu ještě zamávala, když už byl na cestě k letadlu.

3

Cesta do Barcelony proběhla normálně. Bylo hezké počasí a za necelých padesát minut letadlo přistálo na letišti Prat. Enrique se zdržel jen tak dlouho, aby si pronajal auto. Pokud se chtěl po velkoměstě, jako je Barcelona, pohybovat samostatně, bylo to nevyhnutelné. Než auto vyzvedl, rozhodl se zavolat na komisařství v Ravalu a promluvit si s Fornellsem. Řekli mu, že komisař momentálně není přítomen, ale brzy se vrátí. Nechal mu vzkaz, že právě přijel do Barcelony a za chvíli se na komisařství zastaví. Pak v malém kombíku z půjčovny zamířil do města.

Jako vždy, když se vracel do svého města – protože ho za své považoval bez ohledu na léta nepřítomnosti –, narůstal v něm těžko definovatelný pocit. Byla to směs nostalgie, touhy po návratu a radosti, že už do tohoto města nepatří. Ten pocit ho provázel dlouhá léta, nehledě na trvání a cíl cesty, a zůstával stejně živý a intenzivní jako v první den nepřítomnosti. Ne nadarmo byla Barcelona jeho domovem dvacet sedm let, a z těch dvaceti sedmi mu šestnáct let ležela u nohou. A dnes se vracel s prázdnotou v srdci, protože při každé ze svých předchozích cest, jež vykonával s železnou pravidelností – jako věřící, jenž plní své náboženské povinnosti –, absolvoval jednu závaznou, ale radostnou návštěvu, a to návštěvu toho, jenž mu byl nejdříve kmotrem a později, po dobu šestnácti let od smrti jeho rodičů, i otcem. Takže jeho nehynoucí bolestná touha byla tentokrát znásobena hořkým pocitem ztráty.

Řídil rozvážně. Ne kvůli radarům, jimiž byla silnice zamořena, dělal to kvůli nepříjemnému pocitu, že když přijede domů, bude tam chybět něco zásadního; definitivní ztráta, s níž se člověk nechce konfrontovat a kterou se marně snaží vytěsnit z paměti. Vjel do města po přímořském okruhu, který ústí do přístavu a napojuje se z jihu na třídu Ramblas. Za chvíli už parkoval před komisařstvím.

Komisařství sídlilo ve třech rozlehlých podlažích domu, který byl na počátku minulého století jedním z nejvýstavnějších v nejvýznamnější barcelonské čtvrti. Úctyhodná budova dnes měla oprýskané zdi a pyšnit se mohla jen svými třímetrovými stropy. Umístění v blízkosti soukromé univerzity a několika fakult veřejné univerzity pomáhalo bojovat s nehybnou stagnací, typickou pro staré přístavní čtvrti. Nicméně stále se zde ještě potloukali staří námořníci, kteří snad z nostalgie nebo umíněnosti, anebo prostě pro vysoký věk či únavu, odmítali najít si jiný přístav, kam by složili své staré kosti. Proto ani komisařství nebylo tím činorodým úlem jako za starých časů; na stole všech inspektorů se vršily stohy případů, které vyžadovaly několik měsíců tvrdé práce. Zeptal se jednoho z nich na Fornellsovu kancelář a jedinou odpovědí mu byl ukazováček mířící na místnost na konci haly. Než zaklepal na dveře, zadržel ho hluboký hlas:

„Nemusíte klepat, ještě nepřišel.“

Hlas patřil asi pětadvacetiletému mladému muži atletické postavy, na rozdíl od svých nedbalých kolegů v dokonale padnoucím obleku.

„Vy jste pan Alonso, že? Ten spisovatel.“

„Ano, to jsem já.“

„Dovolte mi, abych se představil. Jsem inspektor Joan Rodríguez. Pracuji s Fornellsem na případu vraždy vašeho otce.“

„Těší mě,“ Enrique mu automaticky podal ruku a chabě ji stiskl.

„Fornells by měl každou chvíli přijít. Šel na koordinační schůzku s velitelem městské policie, ale ani ne před pěti minutami volal, že už je na cestě sem. Jestli chcete, půjdeme do jeho kanceláře,“ řekl a otevřel dveře.

Enrique vešel za inspektorem a využil příležitosti, aby si potvrdil svůj první dojem. Inspektor musel patřit k nedávným mladým rekrutům. Jeho vzhled a postava se hodily spíše pro práci modela než policisty. Z jeho souměrných a harmonických rysů vyzařoval pozitivní postoj a sebejistota. Pokud mu Fornells důvěřoval natolik, že mu navzdory jeho mládí svěřil případ vraždy, jako byl tento, musel být schopným policistou. Rodríguez se posadil vedle něj na volnou židli naproti psacímu stolu.

„Jsem vám k dispozici, pokud máte jakékoli dotazy, ale nejdřív bych vám chtěl říct, že jsem vášnivým čtenářem vašich románů.“

„Děkuji vám.“

Enrique odpověděl s obvyklou úctou, již pociťoval ke všem čtenářům svých knih, tentokrát zesílenou inspektorovým vzhledem, jenž se vymykal jeho představě klasického policisty, takže se definitivně utvrdil ve svém názoru na Rodrígueze.

„Moc se mi líbila Kronika neexistující lásky, ale dávám přednost světu fantazie, takže nejraději mám Zemi snů. Chtěl bych…“

„Jestli si přejete, mohu vám napsat věnování.“

„Nechtěl jsem vás obtěžovat, chápu, že teď není nejvhodnější chvíle.“

„Nedělejte si starosti, to nic není.“

„Tak já je přinesu, jste velmi laskavý. Ale odpusťte mi tu literární odbočku, jsem vám plně k dispozici. Pokud chcete, seznámím vás se stavem vyšetřování.“

„To budu rád, protože vlastně nevím vůbec nic. Moje bývalá manželka mě náhodou zastihla dnes ráno a řekla mi, že Artur byl zavražděn, a to je všechno.“

„Já sám jsem se pokoušel vám dovolat, ale nezastihl jsem vás, přestože jsem volal v různou dobu.“

„Byl jsem na moři, na malé jachtě.“

„Tak teď to chápu. Dobře, jestli chcete, stručně vám shrnu, co se stalo a co zatím víme.“

„Prosím vás,“ vyzval ho Enrique.

Rodríguez vytáhl z kapsy saka malý zápisník, obrátil několik stránek a shrnul fakta s chladnokrevností policejního veterána, jež kontrastovala s jeho mladistvým vzhledem.

„Pitva potvrdila, že smrt nastala kolem půl jedné v noci z neděle na pondělí. Váš otec byl ve svém obchodě z neznámých důvodů, ačkoli pravděpodobně, podle informací získaných od několika jeho kolegů, moment,“ podíval se do poznámek, „Samuela Horowitze, Guillema Cardúse a Enrika Tornera, s kterými si dal kávu v pátek odpoledne, třídil zboží, které nazvali akvizicí.“ Rodríguez se zarazil, jako by čekal na potvrzení, že správně použil výraz typický pro svět starožitníků.

„Pokračujte, prosím.“

„Není to nic příjemného.“

„To si dovedu představit, ale chtěl bych znát detaily.“

„V té chvíli někdo vstoupil do obchodu, i když jsme nenašli žádné stopy násilného vniknutí na dveřích ani oknech. To by mohlo znamenat, že váš otec agresora znal, ale absolutní jistotu nemáme; jestliže pracoval, mohl klidně usnout, a protože dveře byly odemčené, útočník mohl vejít potichu. Hluk, který pak způsobil, probudil vašeho otce a pak… Třikrát udeřil vašeho otce do hlavy mramorovým těžítkem. V důsledku jednoho z úderů přepadl ze své studovny na oltář, který se nachází v obchodě v přízemí. Tam mu neznámý zasadil úder nožem na otvírání dopisů do zad, který pronikl až do srdce. Smrt nastala okamžitě.“

„To je neuvěřitelné,“ zašeptal Enrique pohnutě.

„Ano, smrt je něco hrozného,“ uvažoval nahlas Rodríguez. „A když někdo zemře násilnou smrtí, je to ještě horší. Je vám dobře?“ zeptal se, když si všiml Enriquova bledého obličeje.

Enrique si schoval tvář do dlaní. Vědět přesně, jak Artur zemřel, nebylo vůbec příjemné a cítil se skutečně zdrcený.

V duchu viděl obraz Arturova těla, ležícího na oltáři v kaluži vlastní krve. Cítil, jak bledne. Nikdy v životě se nesetkal s podobnou situací, ani v literárním smyslu. To nejbližší, co si dovedl vybavit, byly scény z kriminálních seriálů a detektivních filmů. Odteď se odstup neznalosti změnil v děsivou jasnost.

„Promiňte,“ omluvil se, „ale nedokážu se s tou představou vyrovnat.“

„Neomlouvejte se, to je pochopitelné. Nechcete sklenici vody? Nebo kávu?“ zeptal se soucitně inspektor.

„Kávu, prosím vás.“

„Hned ji přinesu.“ Inspektor vyšel z místnosti. Ani ne za minutu se vrátil s keramickým šálkem plným silné kouřící kávy. Enrique několikrát nervózně usrkl.

„Kdo to mohl udělat? A proč?“

„Pracujeme na tom.“

„Mohu to vědět, anebo je vyšetřování tajné?“

„Normálně bychom vám to neřekli, ale Fornells znal vás i vašeho otce, proto chtěl vést vyšetřování osobně a řekl mi, abych vám to hlavní sdělil. Momentálně máme tři linie vyšetřování: první se zabývá zloději a nám známými kriminálníky z Ravalu, samozřejmě i z jiných čtvrtí. Mohlo se jednat o loupež, která se zvrtla a skončila takto nečekaně. Nepovažujeme to za příliš pravděpodobné, ale nemůžeme to úplně vyloučit. Vyslýcháme známé místní firmy, ale pravda je, že jsou dost chytří na to, aby se nedopouštěli násilí. Kromě toho byl Artur takříkajíc také ze čtvrti, a to u nich hraje jistou roli, nemají totiž ve zvyku okrádat lidi, které znají. Mohlo se však jednat o narkomana, ten mohl snadno ztratit nervy a zachovat se nepředvídatelně.

Druhá možnost je, že se jednalo, jak bych to řekl, o trest ze strany nějaké mafiánské skupiny. Váš otec požádal komisaře o pomoc při jistém pátrání, jehož detaily nejsou prozatím pro vyšetřování důležité, a jeho smrt mohla být odstrašujícím příkladem pro jiné, aby nestrkali nos, kam nemají. Ale buďme realisté, ani to nepovažujeme za velmi pravděpodobné. V případě, že by se za tou záležitostí skrývalo něco nekalého, je velmi málo pravděpodobné, že by chtěl někdo k sobě přitáhnout pozornost podobným činem. Je to nicméně vyšetřovací linie, kterou se vážně zabýváme. A ještě je tady třetí, také docela zajímavá. Myslíme si, že…“

„Že se může jednat o nějakou záležitost, o níž dosud nic nevíme, ale do níž může být zapleten někdo z nejbližšího okolí nebohého Artura,“ vložil se do hovoru nově příchozí, který právě vstoupil do kanceláře. „To by vysvětlovalo, že se vrah dostal bez použití násilí do obchodu, že mu ukradl klíče od domu a že tam řádil celou noc a obrátil všechno vzhůru nohama, což sice mohli udělat i zloději anebo mafiáni, ale nezapadá to do jejich obvyklého postupu. Je to příliš nebezpečné.“

Byl to komisař Fornells, kdo dokončil výklad svého podřízeného. Fornells byl malý, dosti tlustý muž, téměř úplně plešatý, jen s několika dlouhými prameny vlasů, které křižovaly lebku z jedné strany na druhou v marné a nesmyslné snaze zakrýt holou kůži. Měl na sobě vybledlé džíny, flanelovou kostkovanou košili a nemoderní černou koženou bundu. Zčervenalé buclaté tváře a složitá síť rudých žilek na nose svědčily o tom, že si rád dopřeje štědré porce vína. Na nose měl brýle s kovovými obroučkami, které byly v módě v sedmdesátých letech, a vyfukoval hustý kouř z tlustého havanského doutníku. Pro jakéhokoli nezaujatého pozorovatele by byl typickým představitelem detektiva staré školy, zakotveného v neblahé minulosti, již sám rozhodně považuje za lepší než zmatenou a pro něj nesrozumitelnou současnost.

Inspektor Rodríguez a Enrique okamžitě vstali. Fornells přistoupil k Enriquovi a podal mu ruku.

„Je mi to líto, Enrique. Uběhla spousta času a není příjemné vidět tě znovu za těchto okolností. Jak se máš?“

„To je pravda, Fornellsi. Uběhlo přinejmenším kolik? Sedm let? Pokud jde o to, jak se mám, tak po pravdě řečeno jsem dezorientovaný, zmatený, a proč to neříct, také naprosto zdrcený.“

„A máš důvod. Podle toho, co jsem slyšel, tě už Rodríguez se vším seznámil. Půjdu rovnou k věci. Existuje nějaká možnost, že bys věděl něco, co ti Artur řekl a o čem nemáme tušení? Něco osobního nebo pracovního, co svěřil jen tobě?“

Enrique se na okamžik zamyslel. Arturův poslední dopis nedával prostor pro pochybnosti. Objevil něco důležitého a dokonce cítil neblahou předtuchu, která se ukázala jako pravdivá. Co když někdo věděl o Arturově objevu a chtěl ho pro sebe? To by vysvětlilo, proč prohledali jeho dům ve Vallvidreře. Hledali informace o tom objevu, ale nenašli je, protože Artur je dobře ukryl. Ale sdělit tento fakt policii by znamenalo ztratit přístup k dokumentům, které vedou k tomu objevu, ať už jím je cokoli. Ale ne, to není možné. Zavraždit Artura jen kvůli krádeži nějakého objevu? To je směšné! Podobné hlouposti se dějí jen v brakových detektivkách, co se prodávají na letišti. Nakonec, vědom si toho, že ho oba policisté pozorují, se rozhodl promluvit.

„Nemyslím. V posledním dopise mi psal o tom, že tě požádal o pomoc ohledně hojného množství nově vznikajících obchodů se starožitnostmi, ale také mi sdělil, že prozatím vaše pátrání nikam nevedlo.“

„Máte ten dopis u sebe?“ zeptal se Rodríguez.

„Ne, nemám,“ odpověděl Enrique a hlasitě polkl, protože cítil, že oběma policistům je nad slunce jasné, že lže. „Lituji.“

„Vzpomeň si, Enrique. Možná znáš nějaký detail, který ti připadá nepodstatný, ale pro nás může být důležitý. Vzpomeň si, přemýšlej o něčem netypickém, může to být klidně nějaká banalita, která ti ale utkvěla v paměti.“

„Fornellsi, je pravda, že by se mohlo jednat o někoho, koho znal?“

„Ano, je to jedna z možností,“ vysvětlil inspektor. „Vrah něco hledal ve studovně, ale ve zbytku obchodu nejsou stopy násilí, dokonce ani na dveřích či zámcích. Pokud to byl někdo známý, vysvětlovalo by to, že byli spolu v tak pozdní hodinu v Arturově studovně. Ale já, který jsem tvého otce dobře znal, přestože jsme se vídali tak málo, nemám žádnou povědomost o tom, že by ho někdo mohl tak strašně nenávidět, aby ho zabil. Ve skutečnosti si myslím, že neexistuje jediná osoba, která by byla schopna k němu vůbec cítit nenávist. Jeho kolegové si ho velmi vážili, byl to hodný člověk, mírný, neublížil by ani mouše. Proto považujeme za mnohem pravděpodobnější, že se jednalo o nějakou mafiánskou skupinu anebo hospodářskou kriminalitu. Řeknu ti to, i když si myslím, že už to víš. Artur se snažil odkrýt špinavé aktivity probíhající pod maskou úctyhodných obchodů, a to se někomu nemuselo líbit.“

„To je hlavní vyšetřovací linie, i když, po pravdě, neodpovídá obvyklému způsobu, jak tito lidé řeší své problémy,“ zapojil se Rodríguez. „Takto se zviditelnit odporuje jejich obvyklému postupu. Proto si myslíme, že musí existovat něco jiného, nějaký jiný motiv, který dosud neznáme.“

„Ve svém dopise se zmínil, že jste požádali o spolupráci oddělení hospodářské kriminality.“

„Je to tak, ale zatím nemáme žádné výsledky. Vyšetřovací postupy jsou pomalé, snad až příliš pomalé. A dokud nedostaneme nějaké informace od ekonomů, není toho moc, co bychom v tomto směru mohli udělat.“

„Chápu,“ řekl Enrique. „Fornellsi, kde je… jeho tělo?“

„V márnici. Jednalo se o násilnou smrt, takže jsme museli provést pitvu, a protože jediným žijícím příbuzným jsi ty, nikdo si zatím tělo nevyžádal.“

„Bude možné pohřbít ho brzy?“

„Ano, vlastně stačí jen podepsat několik dokumentů, abys mohl tělo odvézt.“

„Chtěl bych to udělat co nejdřív, možná hned zítra.“

„Nezapomeň, že Artur byl velmi známou osobou v kulturních kruzích města. Určitě se s ním bude chtít rozloučit mnoho lidí.“

„Artur převezl ostatky svých rodinných příslušníků do jedné hrobky, kterou si koupil před lety na hřbitově v Motjuïc. Rád bych uskutečnil soukromý obřad právě tam.“

„Mohu vyřídit formality s pohřební službou a hřbitovem,“ nabídl se Rodríguez. „Nechte to na mě, postarám se o všechnu byrokracii: úmrtní oznámení, potvrzení…“

„Jste velice laskavý, děkuji vám.“

„Není za co. Jsou to nepříjemné formality, vyřídím je bez problémů. Pokud mě omluvíte, jdu hned všechno zařídit,“ řekl a opustil místnost.

„Rodríguez je šikovný chlapík, za šest měsíců získal tolik kontaktů, kolik já za čtyřicet let. Udělá to dobře, neboj se. A teď mi řekni, Enrique, kde se chceš ubytovat?“

„Nevím přesně. Myslel jsem, že by bylo dobré bydlet ve Vallvidreře, ale jeho nepřítomnost tam bude tak silná, že nevím, jestli to tam vydržím. A pokud navíc prohledali dům…“

„Poslal jsem tam v pondělí a v úterý dva inspektory, aby vzali otisky, ale nařídil jsem jim, aby nenadělali nepořádek. Nenašli nic významného a já jsem uklidil ve společnosti Samuela Horowitze, co se dalo, aby ses moc nezhrozil, kdyby ses tam chtěl ubytovat. Však uvidíš, je to divné: ať už byl tím vrahem kdokoli, převrátil to tam všechno vzhůru nohama, jako by něco hledal. Nic nenajdeš na svém místě, ale…“

„Hledal něco konkrétního?“ otázka mu spontánně vyklouzla ze rtů.

„Jak říkám, jako by něco hledal, ale také to mohli udělat, aby zmátli a ztížili vyšetřování. V každém případě to byla důkladná prohlídka, muselo jim to trvat dvě nebo tři hodiny. Podle Samuela se neztratilo nic cenného, o čem by věděl, a protože byl v domě častým hostem, věříme mu. Kdybys zjistil, že nějaký předmět chybí, dej mi hned vědět.“

Enrique si povzdechl. To všechno bylo na něj chvílemi moc. Zavrtěl se na židli a náhle se rozhodl odejít.

„Dobře. Dříve či později tam budu muset jít, takže co na tom záleží.“

Fornells vytáhl z jedné ze zásuvek svého psacího stolu dvě sady klíčů a podával je Enriquovi.

„Vrah použil Arturovy klíče a pak je nechal ve dveřích. Pro každý případ bys měl zámek vyměnit.“

„Budu na to myslet.“

„Jak jsi přijel z letiště?“

„Půjčil jsem si auto.“

„Arturovo je zaparkované na náměstí, jako vždy, na Carrer Hospital. Můžeš si ho vzít.“

„Udělám to,“ nahlas vzdychl. „Zítra všechno zařídím.“

„Dobrá. Poslouchej, ještě jedna věc, abych nezapomněl. Musíš se spojit, počkej, hned to najdu,“ prohledával si kapsy na kalhotách a vytáhl pomačkanou vizitku, kterou podal Enriquovi, „s advokátní kanceláří Santfeliu. Týká se to testamentu. Taky mám pro tebe vzkaz od Samuela Horowitze, chce s tebou co nejdřív mluvit.“

Enrique cítil, jak se mu derou do očí slzy. Notář, testament, pitva, mrtvola, pohřeb. Všechna ta slova mu zmateně vířila v mysli a bál se, že mu praskne hlava, když okamžitě místnost neopustí.

„Zavolám jim zítra. Fornellsi, pokud už nic nepotřebuješ, rád bych odešel.“

„Jistě, proč ne. Jak dlouho hodláš zůstat v Barceloně?“

„Nevím přesně, ale předpokládám, že přinejmenším několik týdnů.“

„Budu tě informovat o všem, co se děje. A pokud si náhodou vzpomeneš na cokoli, co by mohlo nějak s případem souviset, okamžitě mi zavolej. Tady máš mou vizitku, i s číslem toho zatraceného mobilu, který mě nutí nosit.“

„Udělám to. Na shledanou, Fornellsi.“

„Zítra odpoledne, Enrique.“

Netrvalo mu dlouho projet městem na silnici, která spojovala metropoli s relativním rájem, jímž byla Vallvidrera. Projížděl městem po ulicích, kde už svítily pouliční lampy, což mu připomnělo, jak nečekaně přichází soumrak na jaře a jak rychle padá inkoustově černá noc. Výjezdy a odpočívadla na hadovitě se vinoucí silnici Carretera de l’Arrabassada by mu za jiných, příhodnějších okolností umožnily vychutnat si nádherný pohled na noční město z některé z mnoha vyhlídek, kde mladé páry bez vlastního bydlení využívaly svá auta jako smutné náhražky neexistujícího lůžka, ale Enrique neměl náladu užívat si krás krajiny. Zaparkoval nedaleko domu svého otce a chvíli váhal, než zasunul klíč do zámku. Jistým způsobem, ačkoli podle zákona byl majitelem domu, takže se nedopouštěl ničeho špatného, mu to připadalo jako jakési znesvěcení. Pomalu otevřel dveře a rozsvítil v předsíni.

Dům skutečně nesl stopy důkladné prohlídky. Zásahem Fornellse a Samuela Horowitze byla podlaha prázdná, ale do typického a puntičkářského pořádku, jaký Artur za svého života miloval, scházelo mnoho. Na stolech a policích se vršily neuspořádané hromady knih, papírů a dekoračních předmětů, z nichž většinu tvořily cenné starožitnosti. Byl to bezútěšný pohled a stejný se mu skýtal ve všech zbývajících místnostech. Kdokoli to udělal, nevynechal jediný kout v domě.

Enrique strávil několik hodin úklidem místností, jak se to naučil od Artura. Když bylo všechno jakž takž v pořádku, vzpomněl si, že měl zavolat Bety, ale telefonát bude muset počkat do rána, nejen že bylo příliš pozdě, ale také neměl chuť nic vysvětlovat. Připravil si něco k jídlu z dobře zásobené ledničky svého otce a otevřel zasouvací dveře na terasu, aby si snědl večeři s výhledem na město. Pak si dal rychlou sprchu, aby se před spánkem uvolnil, ale horká, téměř vroucí voda měla opačný účinek, úplně ho probudila. S tíživou všudypřítomnou vzpomínkou na Artura, která na něj útočila z každého koutu, se posadil na pohovce v pracovně, aby přečkal noc. Znovu si přečetl dopis, přestože to nebylo nutné, poslední odstavce se mu pevně vryly do paměti. Klíče, které mu dal Fornells, obsahovaly svazek od obchodu, kde doufal, že nalezne Cvičení v dokonalosti. Na chvíli pocítil nutkání vrátit se do Barcelony a najít knihu hned, ale neudělal to. Byl utahaný, vyčerpaný, ve skutečnosti byl za hranicí únavy, cítil se zničený, poražený, pokořený bídným životem, který se bavil tím, jak ho nechával opuštěného: rodiče, žena, adoptivní otec, všichni, kdo pro něj něco znamenali, nakonec odešli. Navíc ho ráno čekaly nepříjemné povinnosti, ale najde si čas na pátrání později. Přemožen nekonečným smutkem, který bohužel dobře znal z jiných období svého života a který se nakonec stal jeho věrným souputníkem, se rozhodl prolistovat alba s fotografiemi; obsahovaly spoustu záběrů z Arturova života a také z jeho vlastního. Přeskočil fotky, na kterých byl Artur v době, kdy se hlásily první známky stáří. Listoval dál, dokud nenarazil na ty, kde byl s jeho vlastními rodiči v den jejich svatby. Kolikrát si ty fotky prohlížel jako dítě! Jeho maminka, tak krásná a elegantní, jeho otec, tak pohledný. A pak se postupně na fotkách objevoval i Enrique, při různých příležitostech jako křest, narozeniny, první svaté přijímání, rodinné oslavy… Až přišel ten proklínaný den, kdy jeho rodiče zemřeli při hloupé automobilové nehodě. Další fotky zachycovaly Enriqua v domě jeho kmotra, který se stal mnohem víc než jen tím: zákonným zástupcem a schopným a citlivým rodičem, odhodlaným vést, chránit a vychovávat syna svého nejlepšího přítele a svého kmotřence.

Nebyla to snadná léta. Enriquovi trvalo dlouho, než se přizpůsobil novému prostředí, a ani pro starého mládence, jako byl Artur, nebylo lehké správně pečovat o zmateného chlapce, zdrceného strašlivou ztrátou svých nejbližších. Ale dobrou vůlí na obou stranách nakonec dosáhli dokonalé harmonie. Enrique nalezl nového otce a Artur syna, kterého nikdy neměl.

Další a další fotky. Nějaké výlety, záběry s přáteli, první lásky, promoce, bylo tam všechno. A vedle něj vždy Artur, dohlížející, aby Enrique zůstal na správné cestě. Fotky ze svatby: Bety, nádherná jako opravdová princezna z pohádky, doprovázena k oltáři Arturem v bezchybném smokingu. Na dalších všichni tři společně na dovolené na Costa Bravě. Několik snímků z jeho domu v San Sebastiánu, před rozchodem. A poslední, stará přesně rok, když si Enrique koupil byt v Igueldu. Artur tehdy neměl chuť jet do San Sebastiánu, ale po mnoha prosbách se nechal přemluvit a rozhodně nelitoval: stálo za to užívat si toho jedinečného výhledu. Další fotky tam nebyly. V albu bylo ještě několik volných listů, ale zůstávaly prázdné, stejně jako jeho srdce.

Z terasy sem vanul svěží větřík, který byl tak čerstvý, že ho nebylo možné ignorovat. Enrique zatáhl závěsy, zhasl světlo v hale a vrátil se do svého pokoje. Lehl si na postel, kterou jeho tělo už nepoznávalo, a poté co se dlouho převracel, se mu nakonec podařilo usnout a několik hodin setrvat v neklidné dřímotě.

Následující ráno proběhlo jako ve snu. Enrique musel vyřídit spoustu věcí: zavolat Rodríguezovi a potvrdit administrativní údaje, zavolat Samuelovi, aby si vzal na starost obřad na hřbitově, zavolat několika barcelonským přátelům… Pak vrátil pronajaté auto v jedné z poboček ve městě a vyzvedl si Arturův vůz na parkovišti Carrer Hospital.

Návštěva notářství byla obzvlášť nepříjemná; dosavadní činnosti v sobě měly něco abstraktního, podobně jako sny, ale advokáti se svým příznačným pragmatismem ho vrátili do tvrdé reality. Sdělili mu, že je univerzálním dědicem Arturovy pozůstalosti, s výjimkou toho, co odkázal Bety, několika osobním přátelům jako Samuel a některým charitativním organizacím. Poté co přečetli klauzule týkající se třetích osob, nastal moment překvapení: vyčíslená hodnota Arturova majetku vystoupala do neuvěřitelné výše milionu eur, což bylo téměř sto sedmdesát milionů ve starých pesetách. Ta cifra ho ohromila. Věděl, že obchod už léta prosperuje, ale nedokázal si představit, že by to mohlo být až tolik. Dědictví znamenalo, že si už nemusí dělat starosti s hypotékou na byt v Igueldu, kromě toho mu zůstane dům ve Vallvidreře, který měl sám o sobě hodnotu sta milionů peset, a sbírka starožitností oceněných na dalších čtyřicet. Ze zmíněných částek bylo třeba odečíst dědickou a darovací daň, jejíž výše závisela na několika proměnných hodnotách, ale představovala něco mezi dvaceti pěti a třiceti procenty celkové sumy. Což samozřejmě obyčejnému člověku jako on připadalo příliš mnoho. Advokáti nabídli, že vyřídí potřebné formality. Ještě omámený nečekanou výší dědictví opustil advokátní kancelář v zajetí protichůdných pocitů.

Jestliže byla návštěva notáře nepříjemná, návštěva márnice se ukázala jako přímo strašná. Rodríguez všechno zařídil, tak jak slíbil. Enrique nemusel udělat nic než podepsat několik dokladů. Chtěl vidět tělo, ale Rodríguez ho od toho odrazoval, protože násilná smrt, pitva a dny, co uplynuly od vraždy, vykonaly své. Když na tom trval, vyhověli mu, i když Rodríguez měl nakonec pravdu. Bylo to víc než obtížné, ale nikoli kvůli stavu těla. To nejkrutější nebyl jeho fyzický stav, ale nepřítomnost Arturovy věčné duše. Potvrdili mu, že tělo převezou na hřbitov o půl páté, takže obřad může začít v pět. Potom si šel promluvit se Samuelem.

V Samuelově obchodě se shromáždila část starožitníků z Carrer de la Palla na jakési spontánní schůzce, mezi nimi Guillem a Enric. Mariola Puigventósová, Samuelova společnice a dcera prezidenta cechu starožitníků, byla ještě stále v Madridu. Starožitníci přivítali Enriqua upřímným vyjádřením soustrasti, za které jim ze srdce poděkoval. Vrátili se do svých obchodů, aby umožnili Enriquovi dlouze si pohovořit s mužem, jenž byl dvacet let nejlepším přítelem jeho otce. Samuel ho seznámil se svou představou obřadu, prostým rozloučením pro nejbližší přátele, a nabídl se, že ho doprovodí do Arturova obchodu. Enrique odmítl s tím, že do obchodu nechce vstoupit, dokud Arturovo tělo nebude pohřbené. Poslušen náhlého puzení se rozhodl se Samuelem rozloučit, protože cítil potřebu být chvíli sám. Domluvili se, že na hřbitov pojedou společně; Enrique starého pána vyzvedne o půl páté.

Na hřbitově Montjuïc se sešlo mnoho osobností z kulturního života města: politici, básníci, většina členů cechu starožitníků, majitelé okolních podniků, jako byly umělecké galerie z Carrer Petritxol a několik výstředních osobností z okolí Plaça del Pi, které Artura znaly. Před hrobkou Aiguaderů čekala rakev obsypaná květinami a věnci. Pohřební asistenti seděli na lavičkách po stranách vchodu do hrobky. Samuel začal obřad připomenutím Arturova charakteru a života prostými slovy, ale s tak nepředstíraným dojetím, že brzy nakazil všechny přítomné. Bylo vidět, že Artur byl ve svém okolí velmi oblíbený. Když Samuel domluvil, předal slovo Enriquovi, který se omezil na vyjádření vděčnosti všem přítomným. Přál si říci něco geniálního, něco literárního, ale neměl na to sílu. Zaměstnanci pohřebního ústavu odnesli rakev do hrobky. Když vyšli ven a zavřeli dveře, zaplavil Enriquovu duši nepopsatelný smutek.

Bylo to poslední rozloučení.

Hosté obřadu se pomalu rozcházeli, kondolovali Enriquovi a věnovali se soukromým rozhovorům s těmi, které dlouho neviděli. Fornells se rozloučil jako předposlední. Nakonec zůstali Enrique a Samuel před hrobkou sami.

„Chtěl bych ti poděkovat, Samueli. Tvá řeč byla skvělá, skromná a upřímná. Vím, že by se mu líbila.“

Samuel místo odpovědi zavrtěl hlavou.

„Ano, to je možné…,“ nechal slova viset ve vzduchu, než pokračoval. „Enrique, poslyš, chci ti něco říct. Jednou ta chvíle čeká každého z nás, dříve či později, a všechno, co nám tehdy zbývá, je vědět, že ti, které jsme vychovali, si vedou v životě dobře, že jdou po správné cestě. Řeknu ti, že žádný člověk na světě nebyl tak hrdý na svého syna jako on na tebe, o tom tě ujišťuji. A teď pojďme, chlapče, je čas toto místo opustit.“

„Máš pravdu.“ Kráčeli k východu zavěšeni jeden do druhého. „Nechávám tady důležitou část svého života, ale Artur mě sám naučil po smrti mých rodičů, že se musíme dívat do budoucnosti.“

„Tak to je, tak to má být. Smrt je nedílnou součástí života a mnozí zůstanou na cestě, zatímco my ostatní pokračujeme dál. Měli bychom žít se vzpomínkou na ně, dělat vše pro to, aby jejich památka zůstávala v naší mysli živá, protože to je největší pocta, kterou jim můžeme vzdát, ale nesmí nás to přemoci ani nesmíme být posedlí nevyhnutelným chodem věcí.“

Později Enrique zaparkoval auto na obvyklém místě. Kráčeli po Ramblas směrem k moři, až se dostali k Pla de la Boquería. Zastavili se před dveřmi Arturova obchodu.

„Proč to někdo udělal?“ zeptal se Enrique. „Nedokážu to pochopit.“

„Ani ty, ani nikdo jiný,“ souhlasil Samuel. „Doufejme, že policie vraha co nejdřív dopadne. A Enrique…“

„Ano?“

„Sice asi není nejvhodnější chvíle, ale chtěl jsem ti to navrhnout co nejdříve, protože předpokládám, že se musíš vrátit domů. Zřejmě nechceš převzít obchod po svém otci, tvým světem je literatura. Takže chci, abys věděl, že pokud budeš chtít obchod zrušit, jsem ochoten koupit všechno zboží za slušnou cenu. Dokonce bych koupil celý podnik. Nemusíš mi odpovídat hned, nech si čas na rozmyšlenou.“

„Děkuji ti. Předpokládám, že nakonec všechno prodám, ale momentálně toho nejsem schopen. Dám ti odpověď, než odjedu. A teď…“

„Chápu, chápu, nedělej si starosti. No, já mám také spoustu práce. Pokud budeš potřebovat pomoc nebo radu, víš, kde mě najdeš. Neváhej a kdykoli mi zavolej.“

„Děkuji, Samueli.“

Nastal nejtěžší okamžik od jeho návratu. Bude muset vstoupit do obchodu, na místo, kde došlo k vraždě. Odemkl dveře obchodu a vypnul alarm. Uprostřed, přímo na očích, stál oltář. Byla na něm temná skvrna špatně setřené krve jako pozůstatek tragédie. Prolomené zábradlí z horního patra bylo její další připomínkou. Prošel obchodem a vyhýbal se pohledem stopám po vraždě. Vystoupil do horního patra. Na stole ve studovně ležely hromady knih a rukopisů, které určitě prohledal vrah a později i Fornells se Samuelem.

Hledal Cvičení v dokonalosti na stole, ale nebylo tam. Tam by je Artur nenechával při jeho míře opatrnosti. Musel je schovat ve své nádherné knihovně, obsahující asi čtyři sta svazků různé velikosti, tematiky i stavu zachovalosti. Artur shromáždil za čtyři desetiletí velký počet starožitných knih, jimiž tišil svou žízeň bibliofila i touhu po vědění. Většina z nich byla v jeho knihovně ve Vallvidreře, ale část uchovával v obchodě, kde je mohl v případě potřeby konzultovat. Tyto exempláře musí přestěhovat do Vallvidrery, i když se pravděpodobně rozhodne obchod prodat, nemínil se za žádnou cenu zbavit ani jediné knihy. Sám se také považoval za bibliofila, dosud jen svátečního, který si tu a tam z rozmaru pořídí nějaký cenný svazek jako dárek sám sobě, nic ve srovnání s tou krásou, před níž stál. Mnohé z knih představovaly skutečné skvosty, vzácnosti jak svým obsahem, tak pouhou existencí.

Cvičení v dokonalosti nalezl na jedné z polic ve studovně. Tvořily ho tři staré svazky ve vazbě z tmavé, časem zteřelé kůže. Vybledlý zlacený nápis byl sotva čitelný pod nánosem špíny po třech stoletích doteků lidských rukou. Vytáhl první svazek se zvědavostí a hlubokou úctou. Držel v rukou velký Arturův objev, který byl možná příčinou jeho smrti. Jemně pohladil zvrásněnou kůži vazby a oprostil se od svých vnitřních pocitů. Uvnitř ho čekal důkaz. Ano, teď si byl jistý. Silná intuice mu napovídala, že Arturův vrah hledal právě tuto knihu, jež teď ležela v jeho dlani. Nejednalo se o žádného místního zlodějíčka ani o mstu mafiánů; musel to být někdo, kdo věděl o Arturově objevu a chtěl se ho zmocnit, aniž by ho napadlo, že díky svému šestému smyslu Artur knihu ukryje do vazby kodexu náboženského zdokonalování, kde se změnila v bezvýznamný exemplář mezi stovkami jiných, knihu ukrytou v knize, zamaskovanou do cizí kůže. V Arturově studovně plné starožitných knih ji nikdo nemohl najít. Teď ale patřila jemu. Srdce mu bušilo, ale pociťoval jistotu a zázračnou jasnost mysli.

Poprvé od příjezdu do Barcelony se Enrique cítil duševně svěží a plně soustředěný. Usadil se do Arturova oblíbeného křesla a knihu si prohlédl. Jeho kmotr odstranil původní stránky a nahradil je jinými – rukopisem s různými poznámkami na okraji. V té chvíli Enrique pochopil, že drží v rukou věc, kvůli níž jeho kmotr zemřel. Proč by jinak maskoval jednu knihu za jinou? Co obsahovala, že si zasloužila takový druh utajení? Pokusil se číst zdobený a složitý autorův rukopis, ale jeho znalost latiny potřebovala hodně oprášit, aby mu dovolila souvislou četbu textu. Byl sice schopen přeložit některé věty, ale unikal mu celkový smysl. Poznámky, napsané v jakémsi druhu staré katalánštiny, také nešly snadno rozluštit. Překlad knihy mu potrvá určitý čas, pokud někoho nepožádá o pomoc, což neměl v úmyslu. Jestliže kvůli obsahu knihy někdo vraždil, tak pokud by o její existenci někomu řekl, automaticky by ho vystavil nebezpečí. Přesně v té chvíli si uvědomil, že on sám je také v nebezpečí, protože jediná osoba, která logicky mohla rukopis nalézt, byl on, přestože si vrah nemohl být jistý, zda se Artur před smrtí o své tajemství s někým podělil.

S knihou v kapse zavřel obchod a vydal se k parkovišti. Prostudovat text bylo teď pro něj prvořadé, a k tomu potřebuje čas a klid. Vallvidrera bude pro tuto práci vhodným místem.

4

Ani únava, ani nedostatečná znalost latiny Enriquovi nezabránily, aby dosáhl určitého pokroku v překladu Casadevallova rukopisu. Zpočátku s velkými potížemi, ale postupně stále lehčeji – jak si osvěžoval své znalosti klasických jazyků, na jejichž studiu Artur před léty tvrdošíjně trval – se Enrique nořil do překvapivého příběhu, jenž se odehrál před mnoha stoletími.

Text postrádal úvod a jméno autora, ale nebylo těžké rozpoznat tvůrce rukopisu z různých poznámek v textu. Patřil do rodiny Casadevallů a zastával nějakou významnější funkci ve stavitelství. Nakonec ho identifikoval jako pomocného mistra stavitele díky přímé zmínce v textu a zanedlouho ho zařadil i časově. K tomu mu posloužila jedna ze starých knih v Arturově knihovně, nazvaná Historie stavby katedrály v Barceloně a „vydaná ctihodným městem Tortosou léta páně 1760“. Architekt Pere Casadevall byl jedním ze stavebních mistrů, jenž dohlížel na některé práce během stavby barcelonské katedrály po dobu třiceti šesti let, od roku 1368 do roku 1414. V souvislosti se stavbou se nestalo nic výjimečného kromě důležitého impulsu na počátku stavby ze strany biskupa Planellese a jeho záhadného konce, jelikož byl nalezen mrtev za podivných a nikdy neobjasněných okolností.

Casadevallovým úkolem bylo pomáhat při práci mistrům stavitelům katedrály; dohlížel na ekonomickou a administrativní stránku nejvýznamnější barcelonské stavby. Byl protějškem dnešních architektů, stavebním mistrem, ale sám toho postavil málo. Jeho činnost se omezovala na řízení některých stavebních prací v určitých částech katedrály a stavbu několika civilních budov v rychle se rozvíjejícím městě.

Poté co si ověřil jeho historickou existenci, vrátil se Enrique k překladu rukopisu. Prvních třicet stran neodhalilo nic zvláštního. Sestávaly ze soupisu základních činností, plněných při výkonu jeho funkce. Nicméně s postupem času, jak běžely měsíce, začal architekt na stránkách své knihy zaznamenávat stále častěji svůj celkový dojem, získaný při stavebních pracích, než pouhý jejich výčet. Řečeno jinými slovy, jeho pracovní zápisník se změnil v deník. A deník se proměnil v ještě něco víc, stal se místem pro zpověď, rozjímání a pochybnosti.

Ve skutečnosti to nebyly každodenní zápisky. Občas si poznamenal své dojmy z událostí zdánlivě všedních, ale také mimořádných: onemocnění dcery, problémy se stavbou… Také si zapisoval audience u biskupa, přijetí papežských vyslanců, zkoušky odolnosti a kvality kamenů z různých kamenolomů a podobně. Ale jak text pokračoval, nechával stranou všechny pracovní zápisy na úkor rodinných událostí a epidemie černého moru, který zachvátil Barcelonu v roce 1393.

Na straně šedesát Enrique poprvé narazil na poznámky po straně, jež se objevily zároveň se zmínkou o tajemné postavě, označené jako S.

Od té chvíle byla jeho práce složitější, nikoli však kvůli většímu množství textu, jež bylo třeba překládat, ale pro jeho narůstající nejasnost. Poznámky na okraji, psané ve staré katalánštině, mu občas dělaly těžkou hlavu, tak podivný se jevil jejich obsah. Byly tak záhadné, že se rozhodl soustředit všechny své síly na latinský text, přestože i ten začal být v jeho nedokonalém překladu útržkovitý a zmatený.

V každém případě bylo evidentní, že poznámky byly v úzkém vztahu s oním S., protože se nacházely na každé straně, kde se o něm vyskytla nějaká zmínka.

Aby si práci co nejvíce usnadnil, poznačil si do zápisníku seznam stran se stručným výtahem z poznámek; pokud jim nerozuměl, přepsal je doslova. Bohužel nerozuměl většině z nich.

Nakonec se propracoval na stranu devadesát čtyři, kde poprvé narazil na zmínku o „tom předmětu“. Architekt si poznamenal, že schůzka – použil slovo gahal, hebrejský výraz, z něhož je odvozen výraz call, jenž znamená židovskou čtvrť – se bude konat v domě Angela Martina ve staré židovské čtvrti a že mu „to“ poprvé ukážou. Enrique pocítil silné vzrušení; byl si jistý, že našel první zmínku o tajemném Arturově objevu. Následně se stavitel z důvodů, jež text neobjasňoval, dočkal velkého zklamání. Něco nevyšlo, protože na schůzce mu neukázali vůbec nic. Podle jedné Casadevallovy poznámky se mohlo jednat o otázku bezpečnosti, o úskok, který měl prověřit osobní důvěryhodnost mistra stavitele. Další architektovy dojmy popisovaly mimořádný účinek, který na něj měla existence „toho“, aniž by proboha zmínil, o co se jedná. Poznámky na okraji se nesly ve stejném duchu, plné zkratek a navíc otazníků a vykřičníků, které se předtím neobjevovaly.

Enrique se cítil tím zmatenější, čím dále se rukopisem prokousával. Text nic neobjasňoval, kromě podivného vztahu, který architekta Casadevalla pojil s tajemným S. a se židy z barcelonské židovské čtvrti, což byl fakt sám o sobě velmi zvláštní, protože jeho významné společenské postavení stavebního mistra mu nedovolovalo udržovat styky mimo okruh jeho duchovních povinností, a už vůbec ne s představiteli jiných náboženských vyznání. Bylo to sice dlouho před rokem 1492, kdy katoličtí králové vydali dekret o vyhnání židů, ale jejich přítomnost v převážně křesťanských královstvích byla sotva tolerována, a zejména šlechtou a klérem velmi neoblíbená, neboť většinou dlužili židovským věřitelům obrovské sumy. Na druhé straně židé budou oficiálně vyhnáni ze čtvrti roku 1424 a kromě toho je třeba mít na paměti vzpomínku na pogrom, který se přehnal poloostrovem v roce 1391 a Barcelona při něm patřila k jednomu z těch měst, kde židy pronásledovali nejzuřivěji. Společenské postavení židovské komunity bylo tudíž postavením izolované menšiny, takřka netolerované a dokonce oficiálně pronásledované. Takže jak by se dalo vysvětlit, že nikdo menší než významná postava té doby udržovala styky se židy ze čtvrti, přestože to mohli být konvertité? Protože i ti stáli na okraji společnosti, říkalo se jim marranos a veřejně byli považováni za zrádce své víry a nedůvěryhodné osoby.

Zmatek, který složitý text vyvolával v jeho imaginativní mysli, byl tak velký, že uvízl v hlubokém zamyšlení na dlouhé hodiny, kdy zapomněl na všechny povinnosti spojené se skutečným světem. Náhlé zazvonění telefonu ho tvrdě vrátilo do reality; ještě než přijal hovor, věděl, kdo volá.

„Enrique?“

„Ano, Bety.“ Pohroužen do tajemného světa rukopisu zapomněl na svůj slib při loučení.

„Někdy si myslím, že jsi nevděčný malý fracek,“ přestože nezvýšila hlas, bylo v něm cítit pohrdání, které dodalo jejím slovům ostrost břitvy. „Slíbil jsi, že zavoláš, ale neudělal jsi to. O pohřbu jsem se dozvěděla z novin, a protože jsem zavolala Fornellsovi. Nějaký Rodríguez mi potvrdil, že pohřeb se už konal.“

Cena slova daného a zrazeného, cena slibu přijatého a nesplněného, v tom se skrývá pravá cenzura. Enrique se pokusil vyhnout rozhovoru, do kterého se mu – navzdory dobré vůli, již v tomto případě mohl přiznat Betyiným činům – nechtělo, i když z jiných příčin, než se jeho bývalá domnívala.

„Omlouvám se, Bety, upřímně mě to mrzí, ale nedokážeš si představit, jak mi je. Ne že bych zapomněl, prostě si připadám jako v mlze, je toho na mě moc, hodiny plynou, aniž bych si to uvědomil… Kromě toho jsem neměl chuť s nikým mluvit.“ Slyšel sám sebe, jak lže, přestože věděl, že jeho lež bude odhalena, jako vždy. „Artur je pryč,“ pokračoval licoměrně, rozhodnutý vytrvat v započaté cestě až do konce.

„No, jestli ti není dobře…,“ ustoupila Bety.

„Být tady v domě bez něho je divný pocit,“ pokračoval Enrique. „Ještě jsem si nezvykl na jeho nepřítomnost, je to strašně těžké.“

„Já vím,“ nechala se přesvědčit Bety, spíše jeho argumenty než upřímností.

Enrique nechtěl pokračovat v rozmluvě, usoudil, že nastala vhodná chvíle hovor ukončit, ale také věděl, že když to udělá, jen tím podnítí Betyin zájem. Bety se nakonec rozhodla odvést hovor jinam, kde to nejosobnější zůstane v druhém plánu.

„Co víš o vyšetřování? Rodríguez mi řekl, že mi nemůže nic vysvětlovat, ale že ty víš, jak se věci mají.“

Enrique jí nastínil schéma různých možností, jak ho s ním seznámil Fornells, ale nepřidal svůj vlastní názor. Vysvětlovat to Bety by znamenalo přidělávat jí starosti, které na ni v žádném případě nechtěl přenášet. Nicméně jeho bývalá žena svým zvláštním instinktem, vypěstovaným za léta soužití, vycítila, že před ní něco skrývá.

„A co si myslíš ty?“ zeptala se otevřeně.

„Nemám tušení,“ opět zalhal a zamotával se při tom stále hlouběji do pavučiny lží. „Je mi jedno, kdo to udělal, hlavně když ho co nejrychleji dopadnou.“

Po delším tichu mluvili o dědictví. Bety byla překvapená, když zjistila, že na ni Artur pamatoval, i když to, co jí odkázal, byla vlastně drobnost, přestože cenná. Vždy měla slabost pro starou knihu z roku 1544, soubor Aristofanových děl v latině, jehož Bety považovala za jednoho z velkých řeckých autorů komedií. Artur, který věděl, jaký vztah jeho bývalá snacha ke knize má, se rozhodl věnovat jí spis jako poslední památku. To gesto ji tak dojalo, že začala slzet, což ani vzdálenost mezi nimi nedokázala skrýt. V té chvíli Enrique slíbil, že ještě zavolá, a ukončil hovor.

Chtěl se vrátit k překladu, ale jeho nálada se změnila. Mrzelo ho, že tak podváděl v rozhovoru s Bety. Byl zmatený a sám na sebe naštvaný kvůli těm lžím, do nichž zabředl, přestože to nebylo nutné. Vždy to tak bylo, vždy ji vytlačil ze svého světa, právě když ji nejvíc potřeboval. Nikdy se nedokázal podělit o všechna zákoutí své duše, snad proto, že i jemu samotnému připadal jeho svět přemrštěný a dokonce překvapivý, i když zároveň věděl, že tím jen zvětšuje vzdálenost, která je dělila.

Telefon znovu zazvonil. Přemýšlel, jak pohodlné by bylo ho nezvednout, neměl náladu na žádný rozhovor, ale představa, že by to mohl být Fornells s nějakými novinkami, ho přiměla sluchátko zdvihnout.

„Haló?“

„Enrique?“ zeptal se hluboký hlas, který se mu nejasně vybavoval.

„U telefonu.“

„Dobrý den. Tady je Guillem Cardús, vzpomínáš si na mě? Starožitník, přítel tvého otce. Artur nás jednou představil ve svém obchodě, když ses zastavil v Barceloně, už to budou čtyři roky; také jsme se viděli předevčírem u Samuela.“

„Ano, vzpomínám si. Včera jsi byl na pohřbu, děkuji, že jsi přišel.“

„Artur byl dobrý přítel a kolega, v tomto pořadí. Nepřijít by byla neodpustitelná nezdvořilost a zrada.“

„Jsem ti za to vděčný.“ Zdvořilé poděkování nedokázalo zakrýt chlad v jeho hlase.

Toto byl skutečně rozhovor, na který neměl náladu, a on se rozhodl, že to nijak skrývat nebude. Mlčel a ticho se stalo jeho spojencem; jakákoli iniciativa musela vzejít z druhé strany. K jeho překvapení se mu Guillem chystal říci něco, co okamžitě vzbudilo jeho zájem, i když v jiném ohledu, než volající doufal.

„Volám ti ohledně obchodních záležitostí, i když chápu, že to teď není nejvhodnější.“

„Poslouchám,“ odpověděl Enrique, užaslý nad tím, čeho všeho je schopen katalánský podnikatel.

„Podívej, Enric Torner, jeden kolega, možná ho znáš, také dobrý Arturův přítel, a já jsme přemýšleli, že si možná nebudeš chtít nechat otcův podnik. Kdyby to tak bylo, měli bychom zájem odkoupit zboží i celý obchod. Každý sám bychom si to nemohli dovolit, takže jsme se rozhodli založit akciovou společnost, v případě že budeš s prodejem souhlasit. Jsme připraveni udělat ti dobrou nabídku, kterou sotva někdo dokáže překonat. Tak bychom mohli pokračovat ve zvláštní filozofii Arturovy práce, již oba sdílíme.“

„Rozumím.“ Enrique se snažil skrýt rostoucí překvapení. „Poslyš, Guilleme, abych byl upřímný, ještě jsem nepřemýšlel nad tím, co udělám s obchodem. Rozhodnu se během několika dnů, a až to budu vědět, zavolám ti. Předpokládám, že tvé číslo bude v Arturově diáři.“

„Ano, určitě ho má. Děkuji ti. A promiň, že tě obtěžuji, ale než se rozloučím, chtěl bych se ještě na něco zeptat.“

„Mluv.“

„Nabídl ti někdo další, že koupí Arturův obchod?“

„Ano, Samuel Horowitz mi to nabídl včera. Proč to chceš vědět?“

„Starý Samuel. Aha. To se dalo čekat. Víš, vždy je dobré znát své konkurenty. Budu čekat, až se ozveš. Děkuji za všechno,“ dodal rychle a zavěsil.

„Není za co,“ odpověděl Enrique do hluchého telefonu.

V hlavě se mu rozezněl alarm, sotva zavěsil. Za posledních dvacet čtyři hodin mu tři lidé, kteří jako poslední mluvili s Arturem před jeho smrtí, nabídli koupi obchodu i s jeho obsahem. Za jiných okolností, jež by postrádaly skrytou logiku, kterou začínal odhalovat, by se to dalo považovat za přirozené, ale Enriquovi to připadalo příliš nápadné. Ano, dělo se něco divného, přímo jemu pod nosem, ale uvědomil si to až ve chvíli, kdy mluvil s Guillemem. Rukopis patřil do přírůstku koupeného od rodiny Berguésových, a to znamenalo, že se Arturovi dostal do rukou jen několik dnů před jeho smrtí. Podle toho, co mu sdělil Fornells, poslední tři osoby, které viděly Artura naživu, byli jeho tři kolegové starožitníci, kromě majitele baru Pi a hlídače parkoviště, s nimiž ale sotva prohodil víc než pár slov. Bylo možné, že jeden z nich nějakým způsobem zjistil, o jak důležitý rukopis se jedná, a zavraždil Artura o víkendu, aby se zmocnil knihy a zlikvidoval svého potenciálního konkurenta? Anebo chtěl jen ukrást knihu, ale Artur ho překvapil…

Zdálo se, že všechno do sebe dokonale zapadá. Jeden z těch tří starožitníků byl možná vrahem, ale který z nich? Měl by vyloučit Samuela, protože kdo by dokázal zavraždit člověka, který byl dvacet let jeho nejlepším přítelem? Ne, Samuel to nemohl být. A jestliže ho vyškrtne ze seznamu podezřelých, zůstanou na něm dvě jména: Guillem a Enric, kteří již udělali první tah. Měl by nalézt způsob, jak odhalit vraha; měl by informovat policii, pokud chce zjistit, o co jim jde.

Informovat policii… Jak ho to jen mohlo napadnout? Bylo jasné, že kdyby všechno řekl Fornellsovi, nemohl by pokračovat v pátrání po tajemství rukopisu, anebo by to přinejmenším nemohl dělat sám. Ale také přece nemohl před policií zatajovat informace, které mohly vést k vyřešení případu. A nebylo navíc poněkud přehnané považovat Guillema a Enrika za podezřelé? Ti dva starožitníci patřili také k otcovým přátelům, potvrdil mu to mnohokrát nejen v dopisech, ale i osobně, například právě před čtyřmi lety, kdy mu Artur představil Guillema.

Tak to nemohlo být. Bude lepší nějaký čas na všechno zapomenout a soustředit se jen na překlad. Ano, až skončí, zamyslí se nad situací znovu. A tak, podobně jako mnohokrát předtím, kdy strkal hlavu do písku, vytěsnil Enrique pochmurné myšlenky z mysli, vypnul mobil, vytáhl ze zástrčky telefon v hale a vrátil se k práci.

O dva dny později už měl jasnější představu o vývoji událostí na začátku patnáctého století, které se k jeho překvapení ukázaly být jen pokračováním událostí ještě dřívějších. Z architektova rukopisu vyplývalo, že šlo jen o drobný kamínek v mozaice příběhu, který sahal do hluboké minulosti.

Text objasňoval, že Casadevall navázal kontakt se skupinou konvertovaných židů. Přestože se konvertité zřekli své víry, v soukromí dál dodržovali její předpisy a zásady. Rabíni, jako jediní oprávnění vykladači zákona, byli mezi svými lidmi nejvýznamnějšími osobnostmi. Tajemný S. se těšil mezi židy velké úctě, z čehož se dalo usoudit, že byl duchovním vůdcem skupiny. To, že jej v rukopise označovali jen iniciálou, mohlo být prostým bezpečnostním opatřením. A aby ho nikdo nemohl spojovat s konkrétní osobou, bylo třeba vyloučit přímou zmínku o něm v jakémkoli psaném dokumentu.

Pravdou bylo, že frekvence setkání, ze začátku sporadických, se postupně výrazně zvyšovala. Enrique si to vysvětloval postupným upevněním vztahu po překonání počáteční nedůvěry. Ale motiv schůzek nebyl z textu vůbec zřejmý, byly tam jen stručné soupisy osob a míst, pouhé střípky informací, pravý opak úzkostlivě přesných a podrobných zápisů z počátku rukopisu. Architekt nechtěl riskovat, že na schůzky zapomene, ale také se o nich nechtěl výslovně rozepisovat. Zdálo se, že se snaží o maximální diskrétnost.

U jednoho konkrétního data, 12. května 1401, byla monotónní stručnost poznámek narušena. Ve stavu očividného rozrušení si Casadevall zapsal doslova:

* * *

Je květen, měsíc, který židé nazývají ševat a muslimové džumádá. A v tomto měsíci se stal zázrak. Dnes mi ho poprvé ukážou! S. mi potvrdil, že se zúčastním gahalu odlišného od všech předchozích. Žádal jsem ho o to tolikrát, že nemohu uvěřit, že se to doopravdy stane. Ať je Bůh se mnou a osvítí mě.

* * *

A bylo to tady! Ano, poprvé se zdálo, že se přiblížil k svému cíli. Enrique se nezdržoval přemýšlením o významu toho zápisu, ale pokračoval v překladu s nadějí, že brzy nalezne klíč, který ho dovede k vyřešení stále početnějších záhad rukopisu. Následující strany oplývaly podivnými poznámkami, které vedly k přesvědčivému a téměř dramatickému závěru. Jakmile dokončil pracný překlad těchto stránek, jež považoval za klíčové, přečetl si znovu souvislý text, který – a toho si byl vědom – musel obsahovat spoustu překladových chyb, o nichž se domníval, že by je mohl opravit, když se bude držet celkového smyslu. Jak si pročítal, co napsal, stále více žasl. Co to všechno mělo znamenat? Celá ta historie, a zejména ty řádky, které se mu vypálily do paměti?

* * *

S. pak odříkal podivnou litanii v hebrejštině, a navzdory mé snaze porozumět jí musím přiznat, že se mi to nepovedlo. Možná hovořil v nějakém málo běžném dialektu anebo se jednalo o cosi jako magickou formuli z dávných dob. Následně odložil svícen a stiskl jeden bod na římse kolem oltáře. Označená část oltáře poklesla, v obrubě byl mechanismus, který umožňoval pohnout kamenem. Vložil do prostoru ruce a vytáhl ho.

To, co se dělo dál, je příliš neuvěřitelné, než abych to mohl svěřit těmto stránkám. Všechno, co vyprávěl S., je pravda. Stačí, když řeknu, že tam bylo jeho jméno a S. se odvážil ho vyslovit.

* * *

Následoval prázdný úsek, mezera. Vypadalo to, jako by architekt o tom, co se stalo, přemýšlel, anebo jako by se vylekal, když si přečetl, co napsal. Faktem je, že prostor v rozsahu několika řádků byl nepopsaný, prostor, který by odpovídal zakončení vyprávění, které z nějakých důvodů vynechal.

* * *

Měli pravdu. Je mojí povinností křesťana a lidské bytosti navěky to utajit. Musím najít způsob, jak ho ukrýt a zapomenout na to, co jsem viděl a že jsem ho držel v rukou. Ať mi Bůh odpustí, protože můj hřích je největší ze všech hříchů. Ať mi odpustí, jestliže jsem zhřešil, bylo to proto, abych zabránil jiným v hříchu a velké zkáze, aby dopadla na lidstvo. Takto jsem se sám vědomě zatratil; kéž je Bůh milostiv mé duši.

* * *

Tím končila první část textu, do jehož překladu Enrique vložil v posledních dnech tolik úsilí. Co to mohlo být? O čem Casadevall mluvil? „Ať mi Bůh odpustí…,“ napsal. Co viděl, čeho se dotýkal svýma rukama, že tím spáchal tak hrozný hřích? Bylo nad slunce jasnější, že se muselo jednat o nějaký předmět velkého významu, ale jakého, to text nevysvětloval. Duchovního významu? Patrně ano, ale ta naléhavá potřeba ukrýt ho před zraky ostatních „navěky“ byla podivná. A zmínka o „jeho jméně“ také nic neobjasňovala.

Enrique ve velkém rozrušení pokračoval v překládání, stále doufaje, že narazí na nějakou stopu, která mu pomůže odhalit, o co se jednalo. Ale následující strany obsahovaly jen zápisy z průběhu stavebních prací. Byl tam předlouhý seznam jmen jednotlivých stavebních mistrů a jimi předložených údajů o stavbách různých budov. Ten dlouhý a podrobný seznam představoval náhlou změnu ve srovnání s napětím, které v něm vyvolaly předchozí zápisy. Dlouho rozjímal nad důvodem, který vedl architekta k sepsání toho nekonečného seznamu, až nakonec došel k jedinému možnému závěru: hledal místo, kam by mohl uložit, a nejen uložit, ale navždy ukrýt dotyčný předmět. Seznam byl soupisem různých možností, které se mu nabízely, a mnohé z nich označil různými čísly, aniž by sledoval nějaký logický řád. Vypadalo to, jako by po dokončení seznamu náhodně vybíral ta nejvhodnější místa před konečným rozhodnutím. Enrique zoufale bloudil očima po seznamu, hledaje jakoukoli poznámku, číslo nebo znamení, které mu pomůže určit zvolené místo, ale musel se smířit s nevyhnutelným. Nic nenaznačovalo, že by dal architekt jedné stavbě přednost před jinou. Zápis, kterým deník končil, také nic nevysvětloval, i když jasně ukazoval, že Casadevall nalezl to, co Enrique tak zoufale hledal:

* * *

Udělal jsem, co jsem mohl. Nakonec jsem, veden milostí a soudností, nalezl v Království božím jediné logické místo, jež mi Pán ve své dobrotě označil.

* * *

Většina označených budov byla více než pět set let stará, a město, přestože si dokázalo udržet téměř netknuté historické jádro, se přece jen dost změnilo na to, aby zmínky o ulicích a názvech budov stačily k lokalizaci většiny z nich. Na druhé straně jsou dnes pět set a více let staré budovy vzácností, stejně tak v Barceloně jako v kterémkoli jiném městě na světě. To znamenalo, že ty, které se zachovaly, nebude tak těžké najít, on sám znal většinu z nich. Ale to nebude stačit. Enrique byl v koncích. Jeho znalosti města byly velké; Artur je důsledně rozvíjel od jeho dětství, ale ne nekonečné. Bez pomoci nejen že nedokáže najít samotný předmět, ale ani identifikovat všechna místa, kde by mohl být uložen. Pouze encyklopedické znalosti, velká láska ke svému rodišti a rozsáhlá zkušenost historika mohly Arturovi dovolit uhádnout, kde bylo „to“ schované. Enriquovy znalosti na to nestačily.

Potřetí v životě se cítil poražený. Poprvé to bylo, když mu oznámili smrt jeho rodičů; byl dost velký na to, aby všechno plně chápal, a ne dost malý na to, aby dokázal rychle zapomenout. Podruhé, když mu Bety s naprostou absencí citu, jež je typická pro nezvratná rozhodnutí, sdělila, že ho opouští. Protože tušil, že je to jediný možný konec jejich vztahu, byl na podobnou zprávu připravený, ale nedokázal zabránit tomu, aby se cítil zdrcený. Trvalo mu dlouho, než se smířil s novou situací, a velmi mu při tom pomohlo, že byl tehdy extrovertní a veselý. Zoufalý z vraždy osoby, kterou nejvíc miloval, před sebou klíč, který by mu objasnil, proč musel zemřít, teď zjistil, že není schopen záhadu rozluštit. Navíc cítil, že vrah je někde poblíž, jen nevěděl, co má udělat, aby ho odhalil.

Soustředil všechny své síly, aby potlačil frustraci a pocit bezmoci, snažil se vyprázdnit mysl, aby zase dokázal uvažovat jasně. Kdyby se poddal zoufalství, nebyl by schopen dospět k jedinému možnému závěru: potřebuje pomoc a ví, kdo mu ji může poskytnout. Vytáhl z cestovní tašky svůj diář a vyhledal potřebné telefonní číslo. Zavolal do bytu Carlose Hidalga, ale nikdo to nebral. Zkusil číslo do práce a na čtvrté zazvonění se spustil záznamník. Stejně dopadl, když zavolal na mobil. Nenechal žádný vzkaz. Pokud nebyl majitel ani doma, ani v práci, Enrique přesně věděl, kde ho najde. Vzal Cvičení v dokonalosti a všechny své poznámky, vložil je do kapsy bundy, vyšel z domu a nastoupil do auta.

Pomalu sjížděl dolů po klikaté Carretera de Vallvidrera, téměř se kochal pohledem na Barcelonu, na svou Barcelonu, a cítil, jak se ho opět zmocňuje nostalgie. Ponořen do vzpomínek na dobu, která mu teď připadala tak vzdálená, najednou zjistil, že je obklopen hustou dopravou velkoměsta. Zatímco řídil, hlavou se mu nekontrolovatelně honily podivné myšlenky. Artur si nezasloužil zemřít, byl dobrý, čestný a šlechetný. Přál si jen žít obklopen svými knihami a starožitnostmi; ujal se ubohého sirotka a přijal ho za vlastního. Dokázal by žít na pustém ostrově, být novodobým Robinsonem; nepotřeboval nic a nikoho, nikdo nebyl tak soběstačný jako on. A našel si čas věnovat lásku, přátelství a něhu osiřelému dítěti. A teď byl mrtvý, pohřbený v chladné hrobce… Proč musel zemřít?

Začal řídit agresivně, což byl odraz jeho duševního stavu. Zase sjížděl dolů, tentokrát po Carrer Balmes, a neustále předjížděl některé z mnoha vozů, co po ní jely. Na světelné křižovatce musel prudce zabrzdit a uvědomoval si pohledy několika rozpačitých řidičů, kteří ho sledovali se zmatkem, zlostí či dokonce strachem, ale bylo mu to lhostejné. Nezáleželo mu na tom, co si mysleli. Zhluboka se nadechl a pokusil se uklidnit, protože si uvědomil, že je úplně bez sebe, posedlý svým agresivním já, které se občas z ničeho nic objevilo a ovládlo ho; tato narušená verze jeho osobnosti, kterou tolik nenáviděl. Musel se uklidnit.

Hlasité zatroubení mu dalo jasně najevo, že světla na semaforu se změnila. Vyrazil s čistou myslí, nutil se na nic nemyslet. O deset minut později zaparkoval u olympijského přístavu. Čerstvý noční vítr ho přinutil uvědomit si, že má mokré tváře. Z přihrádky na rukavice vytáhl papírové kapesníky a otřel si obličej. Poté, už klidnější, zamířil k přístavišti. Malé světlo na palubě jedné z jachet mu potvrdilo jeho předtuchu.

„Promiňte, pane, ale sem je vstup zakázán,“ oznámil mu hlídač, stojící ve stínu palmy. „Průchod je povolen jen majitelům lodí.“

„Jdu na molo číslo pět, na Korzára. Jsem přítel majitele.“

Hlídač si ho pozorně prohlédl. Vypadal normálně a bylo evidentní, že u mola číslo pět je uvázaná jachta toho jména, ale něco v Enriquově obličeji mu muselo být podezřelé, protože ho váhal pustit na molo. Enrique mu upřeně pohlédl do očí, až hlídač sklopil zrak. Bylo jasné, že se ještě úplně nezbavil své agresivity, ale hlídač se rozhodl vyhnout konfliktu, možná proto, že ho za podobné situace dostatečně neplatili.

„Dobrá, jděte,“ řekl nakonec a uvolnil řetěz, který bránil chodcům v cestě.

Enrique se neobtěžoval poděkovat. Hlídač nebyl ničím víc než jedním z bezvýznamných mravenců, s nimiž byl té noci ve válečném stavu, pouhým hmyzem, kterému hrozilo nebezpečí, kdyby se rozhodl stát mu v cestě. Kráčel po molu kolem prvních čtyř úvazišť. Když přišel k pátému, sestoupil po schůdcích a mírný pohyb moře, který cítil pod plovoucím dřevem, působil jako uklidňující balzám na jeho duši. To byla moc, kterou nad ním moře mělo, jeho jediný věrný druh v nejtěžších chvílích. Téměř na samém konci se na vodě houpala třicetitřístopá jachta, uvázaná přídí k molu. Opřel se o kotevního lano a ladným skokem se přešvihl na palubu. Z podpalubí se vynořila hlava; váha Enriquova těla způsobila pohyb jachty, který upozornil majitele na jeho přítomnost. Dočasně oslepený přechodem z jasného světla do tmy majitel svého návštěvníka nepoznal, ale právě když se chystal zeptat, kdo to je, zadržel ještě nevyřčená slova a jeho snědou tvář rozzářil úsměv. Prohrábl si dlouhé volně splývající vlasy, čímž odhalil své zářivě zelené oči, a pomalu vyšel na palubu. Měl na sobě šaty vybledlé sluncem, jako pravý námořník, který si užívá moře bez ohledu na módu a styl. Nebyl moc vysoký, sotva metr sedmdesát pět, ale tělo měl samý sval v důsledku tvrdého života na moři.

„To je ale překvapení,“ řekl majitel. „Takovou dobu jsme se neviděli, že jsem tě málem nepoznal.“

Enrique k němu přistoupil a úsměv na mužově tváři se pomalu vytratil. Posadil se vedle kormidla a upřel pohled na moře, aniž by se obtěžoval odpovědět.

„Řekni mi, co se děje,“ vybídl svého starého přítele Carlos, když pochopil, jakou duševní bouři Enrique prožívá.

Žádná odpověď. Carlos také moudře mlčel. Enrique je tady, protože potřebuje pomoc. Po tolika letech přátelství a tolika společných zkušenostech předvídal jeho chování a způsob jeho myšlení. Znali se od dětství. Trpělivě čekal, až Enrique nabere sílu, aby přerušil své mlčení a vysvětlil mu, co se děje. Nakonec, po několika dlouhých minutách, Enrique promluvil.

„Chtěl bych se projet na moři,“ zašeptal chraplavým hlasem, který se mu těžce dral z hrdla, jako by se bál vyjádřit všechen svůj strach a úzkost.

„Dobře, to není tak špatný nápad,“ odpověděl smířlivě Carlos, odhodlaný Enriquovi vše usnadnit. „Noc je krásná a fouká mírný vítr od západu. Poplujeme jako za starých časů. Chop se lana, já jdu ke kormidlu.“

Enrique rozvázal uzel, který poutal Korzára k úvazníku na molu, zatímco Carlos rozsvěcel poziční světla a startoval motor. Pobrukování dieselu bylo sotva slyšet, přehlušoval je ruch četných barů a restaurací, jež lemovaly hráz v přístavu, který se stal v poslední době módním a vyhledávaným místem. Carlos bravurně zamířil s Korzárem na otevřené moře. Vypluli z přístavu a Carlos namířil přídí proti větru, aby mohl Enrique, aniž by mu to musel připomínat, vytáhnout hlavní plachtu. Pak zhasl světlo na palubě i motor a vztyčil genuu. Vítr, mírný, ale stálý, se radostně opřel do lehké jachty. Korzár teď mohl dlouhou chvíli plout sám, bez nutnosti dalšího manévrování. Enrique se posadil ke kormidlu vedle Carlose, který řídil loď nedbale jednou rukou, a věnoval větší pozornost stavu svého přítele než samotné plavbě.

„Dole ve skříni u kuchyňky najdeš nepromokavé pláště. Obleč si jeden a druhý mi přines… a taky vezmi něco k pití.“

Enrique poslušně vstal, sundal si bundu a za chvíli se vrátil na palubu s těžkým, nepromokavým pláštěm a dvěma plechovkami piva. Carlos se oblékl, spíš kvůli vlhku než chladu, a otevřel si pivo. Mlčky popíjeli. Vítr, chladnější na moři než na pevnině, je jemně hladil po tvářích.

„To jsem potřeboval,“ promluvil Enrique. „Děkuji, Carlosi.“

„Nemáš za co děkovat. Až jednoho dne přijedu do San Sebastiánu a požádám tě o něco podobného, taky mě neodmítneš,“ usmál se Carlos. Zhluboka se nadechl a pokračoval: „Už je ti lépe?“

„Ano.“ Byla to pravda, protože z jeho obličeje zmizelo napětí, nashromážděné během dnů žalu a namáhavého soustředění.

Carlos viděl, jak se Enrique každou chvílí víc uvolňuje. Plavba měla vždy zázračný účinek na prchlivost a výbušnost, jimiž se vyznačovala jeho povaha už od těch dávných dob, kdy se oba začali seznamovat s dobrodružným uměním plachtění. Po několika dnech plavby se přirozená agresivita jeho přítele vždy začala pomalu rozplývat v nekonečnosti moře a nezbytnosti týmové práce, na níž závisí život námořníků. Plavit se bylo jako podat mu lék, který měl schopnost ho proměnit.

Carlos si vzpomněl na jednu plavbu, kterou podnikli za podobných okolností; pokud si na ni vzpomněl on, byl si jistý, že se stejná vzpomínka musela vybavit i jeho příteli. A co lepšího než nostalgická vzpomínka na bouřlivé mládí mohlo jeho přítele spolehlivě vytáhnout ze stavu úzkosti, jež ho sužovala?

„Když tě tak vidím, v noci a na palubě, připomnělo mi to tu ztřeštěnost, co jsme provedli o Velikonocích v osmdesátém třetím. Pamatuješ, jak všichni šíleli?“

Enrique si zakryl obličej dlaněmi, takže mu byly vidět jen oči. Carlos nemohl vidět, jestli se usmívá, ale v očích mu šelmovsky zajiskřilo, když si vzpomněl na to velké dobrodružství. Ano, pamatoval si. Jak by na něco takového mohl zapomenout?

Už je to strašně dávno. Carlos a Enrique tehdy byli čtvrtým rokem žáky jachtařské školy Královského plavebního klubu v Barceloně a nejlepšími přáteli. Stala se z nich nerozlučná dvojice, trávili spolu všechen volný čas v klubu, kde je všichni znali. Jejich hlavním cílem bylo dostat se jako pomocníci na každou loď, s kterou majitelé jachet kotvících v přístavu vyplouvali na moře. Obvykle šlo o jednodenní vyjížďky a oba chlapci vždy vyrozuměli své rodiče telefonicky, aby neměli strach. Ale plavba, kterou měl na mysli Carlos, byla úplně jiná. Ángel Llompart, dědic bohaté rodiny, měl v úmyslu jet na víkend na Menorku. Jeho rodiče mu právě darovali nádhernou, třiatřicetistopou, perfektně vybavenou jachtu, která je musela stát pěkný balík. Ángela plachtění bavilo, ale byl zvyklý na menší jachty a početnější posádku. Na cestu na Menorku, což měla být první plavba na nové jachtě, požádal o doprovod Carlose a Enriqua. Čím větší je posádka, tím bezpečnější je plavba. Carlos a Enrique dobře věděli, že rodiče ani jednoho z nich by je nepustili na plavbu, kde každá z cest, tam i zpátky, trvá dvacet pět hodin, a už vůbec ne na úplně nové jachtě. V šestnácti byli oba fascinováni nabízejícím se dobrodružstvím, takže se spolu domluvili, že doma zalžou a řeknou, že stráví víkend jeden u druhého.

V neděli večer kolem desáté, když vplouvali do barcelonského přístavu, je k jejich velkému překvapení čekali na molu Artur a Carlosovi rodiče s kamennými výrazy ve tvářích. Čistě náhodou se v sobotu dopoledne potkali na procházce po Ramblas, takže konspirace chlapců byla okamžitě odhalena. Nejdřív měli velký strach, ale když doma zjistili, že chybí jejich nepromokavé pláště, hned jim bylo jasné, že vypluli na moře. Dostavili se do klubu, kde jim potvrdili, že je viděli odplouvat na jachtě Ángela Llomparta. Z cestovního plánu, který nechal Ángel v kanceláři, zjistili cíl plavby i předpokládanou dobu příjezdu do Mahónu a Barcelony. Takže když Carlos a Enrique přirazili k molu a uviděli své rodiče, srdce jim spadlo do kalhot. Několik rázných pohlavků je pak nadlouho zbavilo touhy po dobrodružství.

Carlos měl s účinkem této vzpomínky pravdu. Zdálo se, že Enrique se konečně zbavil své melancholie a dostal se do přístupnější nálady, takže Carlos usoudil, že nastal čas zjistit pravý důvod, který ho za ním přivedl.

„Řekni mi, co se děje,“ požádal ho Carlos přímo.

„Artur byl zavražděn.“ Jakmile to vyslovil nahlas, měl Enrique pocit, jako by se zbavil velké přítěže.

„Do prdele! Kdy?“

„Před týdnem. Našli ho mrtvého v jeho obchodě v pondělí po svátku svatého Jordiho. Někdo ho několikrát udeřil do hlavy mramorovým těžítkem. Znáš jeho obchod, následkem úderů spadl ze studovny do vlastního obchodu. Vrah se chtěl ujistit, že je mrtvý, a probodl ho starožitným nožem na otevírání dopisů. Pak prohledal obchod, vzal si klíče od Arturova domu a obrátil ho vzhůru nohama.“

„Rozumím.“ Věci se začínaly vyjasňovat. Nejen že už znal příčinu Enriquovy úzkosti, ale chápal také, že neměl jinou možnost než svěřit se právě jemu. Carlos Hidalgo byl totiž povoláním soukromý detektiv. A to ne ledajaký, žádný nanicovatý čmuchal, ale jeden z nejlepších ve městě, který si vysloužil celostátní uznání. „Kdo případ řídí?“

„Komisař Fornells. Znáš ho?“

„Ano, jistě. Je to starý veterán a profesionál, stylový příklad staré školy. Napravený pozůstatek frankistické éry, už by měl jít do důchodu, ale stále má dobrý čich a výsledky. Pokud řídí vyšetřování on, existuje velká pravděpodobnost, že vraha najde, samozřejmě za předpokladu, že má nějaké stopy a indicie.“

„Policie má pár stop, ale nikdy ho nenajdou,“ namítl Enrique.

„Proč to říkáš?“

„Fornells mi řekl, jaké možnosti podle nich připadají do úvahy. Může to být nějaký zlodějíček, co chtěl vykrást obchod.“

„Málo pravděpodobné,“ usoudil Carlos. „Dokonce i nováček ví, že starožitníci nepracují s hotovostí, ale s kreditními kartami.“

„To stejné říkal Fornells, a já si to taky myslím. Artur podnítil policejní vyšetřování ohledně záhadného nárůstu počtu starožitnictví v Barceloně. Byl přesvědčený, že za tím může být nějaká mafie a praní špinavých peněz.“

„To zní pravděpodobněji, i když mafiáni si neradi špiní ruce krví. Vraždy a odstrašující tresty jsou typické pro americké filmy, ale nemá to nic společného s realitou, a už vůbec ne s tou naší. Zjistili něco?“

„Zatím nic. Čekají na informace z oddělení hospodářské kriminality.“

„No jo. Co dál?“

„Nenajdou vraha, protože jdou po špatné stopě,“ odpověděl Enrique pochmurně.

„Vysvětli to.“ Carlos nadhodil dotaz a čekal na odpověď. Byl ve své práci dobrý. Kliďas.

„Artur se zabýval pátráním ohledně jednoho starého rukopisu z počátku patnáctého století. Něco odhalil, nevím co, ale bylo to důležité. Podívej,“ zašátral rukou ve vnitřní kapse nepromokavého pláště a vytáhl dopis, který mu Artur napsal před svou smrtí, „tady, v postskriptu.“

Carlos rozsvítil palubní světlo a dvakrát si tu pasáž přečetl.

„Myslíš, že ho mohli zabít kvůli tomu objevu?“

„Jsem o tom přesvědčen.“

„Řekl jsi, že vrah prohledal Arturův dům; to znamená, že rukopis, který hledal, buď v obchodě nebyl, anebo ho tam nenašel.“

„Přesně tak.“

„Našel ho ve Vallvidreře?“

„Ne.“

„Takže ho máš ty,“ uzavřel Carlos.

Enrique neřekl nic.

„Jak je možné, že pokud vrah o rukopisu věděl, nenašel ho ani v obchodě, ani u Artura doma?“

„Četl jsi ten dopis. Artur měl podivnou předtuchu a vyměnil vazbu rukopisu za jinou ze své knihovny. Mezi stovkami dalších pak knihu nikdo nemohl najít, pokud ovšem o tom triku nevěděl.“

„Myslíš si, že policie vraha nenajde, protože jde po špatné stopě,“ pokračoval Carlos, „to znamená, že za prvé: policie neví o existenci rukopisu, a za druhé: máš představu o tom, kdo může být vrah.“

„Ano, je to tak. Jsou tady tři muži, kteří mohli vidět rukopis, který Artura přivedl k jeho objevu, když třídil obsah knihovny ve svém obchodě. Vylučuji jednoho z nich, Samuela Horowitze, protože byl a je naším rodinným přítelem celý svůj život, a není možné, aby se do něčeho takového zapletl.“

„To jméno znám. Určitě jsem tě slyšel o něm mluvit. Ale děláš chybu, když takhle přemýšlíš. Je prokázané, že devadesát procent vražd spáchá osoba blízká oběti, většinou někdo z rodiny nebo přátel,“ dodal klidně.

„To nemohl být on. Tomu bych nikdy neuvěřil. Znali se od mládí, vyrůstal jsem napůl u něj doma!“

„Jen klid,“ přerušil ho Carlos. „Pokračuj.“

„Ti další dva jsou Guillem Cardús a Enric Torner, mladí starožitníci z poslední generace. Myslím, že jeden z nich, pokud se oba nespolčili, je vrahem mého otce.“

„Znáš je osobně?“

„Trochu. Vstoupili do světa starožitníků před léty, ale v době, kdy se osamostatnili a pořídili si vlastní obchody, jsem já už bydlel v San Sebastiánu. To, co o nich vím, jsem se dozvěděl z našich rozhovorů s Arturem, který mi o nich vyprávěl. Jsou to schopní odborníci. Guillem je extrovertní sympatický chlapík. Enric je uzavřenější, přímo nesmělý. Ale oba jsou velmi chytří a mají cit pro obchod, jejich podniky prosperují a Artur vždy obdivoval jejich schopnosti a především styl.“

„Takže bychom je také mohli považovat za Arturovy přátele.“

„Ano. Chodívali spolu jednou týdně na kávu.“

„Poslyš, Enrique, jsi si jistý tím, co mi tady říkáš?“

„Naprosto.“

Carlos pomalu přikývl, jako by zvažoval věrohodnost Enriquova příběhu. Vítr vál od severu a Carlos úsečným gestem poslal Enriqua upravit pozici genuy, aby se loď začala otáčet směrem k olympijskému přístavu.

„Řekni mi něco víc,“ přikázal. „S tím, cos mi naznačil, není možné považovat je za viníky. Určitě víš ještě něco.“

„Vím. Během tří dnů jsem dostal dvě nabídky na odkoupení Arturova obchodu. Dostal jsem je od tří osob, které jako poslední viděly Artura živého a které s ním mluvily. První nabídka přišla od Samuela, druhá od Guillema s Enrikem, kteří jsou rozhodnuti založit společnost, aby se podělili o výdaje. A to je příliš velká náhoda.“

„Chápu. Ale neunáhluj se, mohla by to být náhoda. Pokud jsou to Arturovi nejbližší kolegové, je logické, že ti nabídnou spolupráci a dokonce odkoupení obchodu. Na druhé straně si sám myslím, že máš pravdu. Třináct let v mém řemesle mě odnaučilo věřit na náhody.“ Carlos zmačkal plechovku od piva. „Předpokládám, že jsi mi to všechno vyprávěl, protože potřebuješ pomoc.“

„Přesně tak.“

„Enrique, musím vědět něco důležitého. Proč jsi to neřekl Fornellsovi? Myslím, že informace, kterou jsi mu zatajil, může být zásadní pro vyřešení případu. Takže mi řekni proč?“

Enrique zaváhal, než odpověděl. Ani on sám nenacházel logické vysvětlení, snad kromě své touhy zjistit, co je to za úžasný objev, že člověka přiměje spáchat vraždu.

„Nevím. Měl jsem dojem, že příčina jeho smrti souvisí s tím rukopisem, a když jsem ho našel a držel v rukou, byl jsem si najednou jistý,“ uhýbal od tématu Enrique. „A pak, já…“

„Odpověz mi na otázku.“

Enrique významně mlčel.

„Takže mi řekni, co se skrývá v tom rukopisu, že existují osoby ochotné kvůli němu vraždit?“

„To právě nevím,“ odpověděl Enrique lakonicky.

Carlos si z kapsy vytáhl cigaretu a zapálil si ji zapalovačem.

„Je toho příliš mnoho, co nevíš.“ Podíval se na něho vážně. „A to se mi nelíbí. Měl by sis promluvit s policií a říct jim všechno, co jsi zjistil. Neměl jsi chodit za mnou. Musím ti připomenout, že zatajování jakékoli informace, která může vést k vyřešení zločinu, je samo o sobě trestným činem…, kromě toho, že je to eticky neomluvitelné.“

„Někdo udeřil Artura třikrát mramorovým těžítkem, dokud nepřepadl ze studovny do obchodu. A pak mu vrazil nůž mezi žebra rovnou do srdce. Ta svině neměla slitování. Pomoz mi chytnout toho hajzla, který zavraždil mého otce,“ řekl pomalu a tiše Enrique.

Carlos si zhluboka potáhl z cigarety a lehce přikývl. Ta historka neměla hlavu ani patu, ale Enrique byl jeho přítel a s tím nemohl nic dělat.

„Pokusím se.“

5

Během dvou následujících dnů musel Enrique dělat jednu z věcí, které v životě nejvíc nesnášel – čekat. Měl před sebou spoustu práce, která se týkala rukopisu, ale to, o co měl největší zájem, na něj nečekalo v knihovnách a archivech, které navštěvoval v naději, že narazí na nějakou stopu, díky níž bude moci identifikovat místo, kam architekt ukryl onen záhadný objekt; byly to zprávy od Carlose o vraždě jeho otce. To nekonečné čekání pro něj představovalo nesnesitelné utrpení, které ho přivádělo k šílenství. Jediná činnost, která mu přinesla trochu uspokojení, bylo přestěhování knihovny z obchodu do Arturova domu. Pracovníci specializované firmy zacházeli s knihami s nepředstavitelnou opatrností a péčí; faktura pak samozřejmě odpovídala svou výší jejich kvalifikovanosti.

Jeho netrpělivost společně s bezvýsledností pátrání tvořily výbušnou, těžko stravitelnou směs, kterou by málokdo dokázal snést.

Nakonec se Carlos ozval. Když se Enrique vrátil do Arturova domu, našel na záznamníku suchý vzkaz, jehož stručnost byla v naprostém protikladu s bezmezným očekáváním, které vyvolal: „Tady je Carlos. Zavolej mi co nejdřív.“

Přes svou netrpělivost si Enrique vyslechl i ostatní vzkazy. Bety trvala na tom, aby byli v nepřetržitém spojení, což Enriquovi nebylo vůbec po chuti. Vytušila, že se děje něco divného, co jí nechce říct. Enrique se vyhýbal rozhovorům se svou bývalou ženou, protože si byl jist jednou věcí. Nikdy nebyl schopen před ní nic utajit, a teď to bude stejné. Proto jí volal jen tehdy, když věděl, že bude na univerzitě, a nechával jí uklidňující vzkazy, které v ní přesto vzbudily podezření.

Další zpráva byla od Samuela. Chtěl vědět, jak mu je, a prosil ho, ať mu zavolá. Starcova starostlivost ho dojala. Tolik let přátelství… Nepochyboval o tom, že musel mít určitý pocit zodpovědnosti za stav přítelova adoptivního syna.

Čtvrtý, stejně tak zajímavý vzkaz byl od Fornellse. Komisař ho žádal, aby se zastavil na komisařství v Ravalu v úředních hodinách.

Rozhodl se zatelefonovat Carlosovi. Ze všech vzkazů byl tento nejdůležitější. Vytočil jeho číslo; ozval se příjemný ženský hlas, který neznal.

„Prosím.“

„Dobrý večer. Chtěl bych mluvit s Carlosem.“

„Ano, okamžik. Kdo volá?“

„Enrique Alonso.“

Asi po půl minutě uslyšel Carlose.

„Promiň, byl jsem ve sprše.“

„Nevěděl jsem, že máš společnost. Jestli tě ruším, zavolám později.“

„Ne, nerušíš. Nechal jsem ti na záznamníku vzkaz. Musíme si promluvit.“

„Zjistil jsi něco?“ Hlas se mu chvěl vzrušením.

„Ne. Právě proto si musíme promluvit.“

„Kdy?“ Enrique se snažil potlačit zklamání.

„Zítra odpoledne. Přijď do mé kanceláře kolem šesté. Budeme tam mít klid. Měj se.“ Zavěsil, aniž by dal Enriquovi možnost se rozloučit.

Zklamaný a zdeptaný neúspěšným pátráním nakonec nezavolal ani Bety, ani Samuelovi. Něco málo snědl k večeři a lehl si do postele s úmyslem pořádně se vyspat. Ale podobně jako v předchozích dnech nemohl usnout až téměř do svítání.

Během snídaně si plánoval, co bude přes den dělat. Doufal, že dopoledne by mohl něco vypátrat v archivu arcibiskupství, odpoledne navštíví nejdřív Fornellse, od něhož však žádné novinky nečekal, a pak zajde za Carlosem do kanceláře na Plaça Reial.

Dopoledne mu náladu nezlepšilo. Přesně věděl, do kterého historického okamžiku má nasměrovat své pátrání, ale to ještě neznamenalo, že bude úspěšné. Stejně jako v několika posledních dnech se netrpělivě prohraboval nekonečným množstvím fasciklů, z nichž si vypsal dlouhý seznam údajů, jež ale neměly nic společného se skutečným předmětem jeho zájmu. V poledne už měl dost toho plýtvání časem a odložil mlčenlivě svazky dokumentů na jindy. V klidu poobědval a vypil si kávu na nádvoří Atenea, kde – přestože nebyl členem – byl dobře známý díky řadě přednášek, což mu zajistilo vstup, jinak vyhrazený několika málo vyvoleným. Pak se vydal pěšky po Ramblas směrem k moři. Promenády byly jako obvykle plné lidí všech možných typů, pestrým proudem cizinců, kteří bloumali hledajíce neznámé chiméry. Zastavil se u stánku a z náhlého popudu si koupil výtisk Baskického deníku. V San Sebastiánu si kupoval vždy Vanguardii, ale Deník čítával v době svého manželství, protože to byly Betyiny oblíbené noviny. A tak teď kráčel směrem k Plaça Reial a listoval bez valného zájmu stránkami novin, které ho naplňovaly prchavými, ale příjemnými vzpomínkami na město, jež si zvolil za svůj domov. Nakonec je složil a zasunul pod paži. S náhlým pocitem předtuchy se otočil. Zdálo se mu, že zahlédl známou postavu v moři chaoticky se vlnícího davu, které ji však okamžitě pohltilo, takže ji nedokázal identifikovat. Měl pocit, že to mohl být inspektor Rodríguez, který pracoval na případu s Fornellsem, ale nebyl si jistý. V této čtvrti nebylo nijak divné vídat pečlivě upravené muže v obleku a s kravatou, přestože většina chodců se oblékala pohodlně až nedbale, ale přísahal by, že to nebyl jeden ze zaměstnanců nedalekých bank. A i kdyby šlo o mladého Rodrígueze, nemělo by mu to připadat podezřelé, vždyť komisařství se nacházelo jen kousek odtud a přítomnost inspektora na Ramblas byla přirozená. Snažil se potlačit nepříjemný pocit, ale nedokázal zabránit rostoucímu neklidu.

Krátce nato dorazil ke komisařství v Ravalu. Zmatený shluk lidí a několikeré zaječení sirény ho k němu neomylně dovedly. Z policejního vozu vystoupili tři policisté v civilu, kteří vedli spoutaného muže naprosto normálního zjevu s poněkud nepřítomným pohledem, jako by mu bylo jedno, co se děje. Zacházeli s ním s typickou drsností, jakou policisté používají vůči lidem, kteří je něčím odpuzují nebo děsí. Enrique sledoval, jak s ním vcházejí do jedněch dveří na konci vestibulu, které určitě vedly k celám. Ve shluku lidí, kteří procházeli vestibulem, rozeznal Fornellse, který ho pozdravil a gestem ruky mu naznačil, aby šel nahoru. Vypadal unaveně a stejně nepřítomně jako ten zadržený. V jeho pohledu Enrique zachytil hořkost nekonečné vyčerpanosti a přesvědčení, že ať udělá cokoli, nemůže zabránit přirozenému vývoji nechtěných, ale nevyhnutelných událostí. Fornells vešel do stejných dveří jako zadržený, když předtím vyštěkl několik povelů směrem ke zmatenému davu lidí, kteří se shlukli ve vestibulu. Jako by je jeho hlas probral z rozpačitého ochromení, do něhož upadli vlivem nějakých nečekaných událostí, a po chvíli bezcílného bloumání se vrátili ke své práci.

Enrique se také probral z kolektivního zasnění a vyšel po schodech nahoru. Jeden z policistů mu řekl, že musí počkat. Enrique chtěl vědět, co se stalo, ale nikdo se neobtěžoval mu odpovědět, protože ho zřejmě vůbec nebrali na vědomí. Fornellsovi trvalo dlouho, než přišel, dobrou půlhodinu. Beze slova ho pozval do své kanceláře.

„Jak to, že ses objevil tak pozdě? No nic,“ mávl nad tím rukou. „Promiň, ale máme tady vážný problém.“ Stále měl tentýž prázdný pohled jako ve vestibulu. „Jeden grázl zastřelil našeho agenta při běžné kontrole. Sousedé toho vraha slyšeli hrozný povyk v jeho bytě, a asi před půlhodinou nás zavolali. Poslali jsme tam vůz, aby zjistili, co se děje. Policisté zazvonili u něj doma, a když ho požádali, aby předložil doklady, ten hajzl vytáhl z kapsy revolver a střelil jednoho z našich do hlavy. Ukázalo se, že přistihl svou ženu v posteli se svým nejlepším kamarádem, a protože byl příliš zbabělý, aby zastřelil ty dva, odnesl to jeden z mých chlapců.“

„To je mi líto,“ řekl Enrique po chvíli, kdy zvažoval, jaká odpověď by za těchto okolností byla nejvhodnější, a nepřišel na nic lepšího.

„Chudák kluk,“ kroutil hlavou Fornells.

„Jestli chceš, přijdu později, nebo zítra…“

„Ne, ne,“ přerušil ho komisař, jehož Enriquova ohleduplnost zřejmě navrátila do obvyklé pracovní nálady. „Když už jsem tě sem zavolal, nenechám tě odejít, aniž bych ti sdělil všechny novinky.“

„Zjistili jste něco?“ zeptal se s nadějí.

„Spíše naopak. Dostal jsem zprávu z hospodářské kriminálky. Artur měl pravdu, zdá se, že ty nové podniky jsou jen zástěrkou pro praní špinavých peněz, které pocházejí z nelegální činnosti. Zjištěné skutečnosti však zároveň vylučují, že by tito podnikatelé měli něco společného s Arturovou vraždou. Jejich závěr je jednoznačný: Neexistují žádné usvědčující důkazy jejich nezákonné činnosti, i když je zřejmé, že je skutečným motivem existence těchto podniků. Navíc zpráva tvrdí, že jejich jediným zájmem je zůstat nenápadní, a vražda by byla nejrychlejším způsobem, jak se dostat do centra pozornosti. Jejich analýza se bohužel shoduje s tou naší.“

„Fornellsi, ale pokud to nebyli oni, tak kdo k čertu zabil mého otce?“

Inspektor se hlučně nadechl, než odpověděl.

„To nevím, chlapče, nevím. Myslel jsem, že nám ekonomové pomohou případ objasnit, ale stal se pravý opak. Budeme muset zaměřit vyšetřování jiným směrem.“

„No tohle!“ Enriquova odpověď byla spíše konstatováním nepopiratelného faktu než projevem pohoršení. Jeho vlastní slova mu zněla falešně, ale byl si jistý, že Fornells to nepostřehl. A nevěděl, jestli z toho má mít radost anebo cítit smutek.

„Lituji,“ odpověděl komisař spíše ze společenské konvence než jako projev účasti. „Enrique, už jsem se tě na to ptal před několika dny. Jsi si jistý, že neznáš něco, jakýkoli detail, který by nás mohl navést správným směrem? Může to být něco, co ani ty sám nemusíš považovat za stopu, něco neobvyklého, o čem se Artur zmínil, nějaké trápení, nevím, cokoli, co mu dělalo starosti.“

Enrique měl pocit, jako by mu Fornells viděl do hlavy a věděl, že něco skrývá. Srdce mu bušilo a zvedal se mu žaludek v návalu pocitu studu. Je možné, že na něj Fornells tak naléhá, protože má nějaké podezření? Byla to náhoda, že viděl – anebo si myslel, že viděl – jeho pomocníka, jak ho sleduje? Začaly se mu potit ruce a měl pocit, že se vrátil do svého dětství, cítil se jako malý chlapec přistižený při lži. Měl chuť promluvit, všechno vysvětlit, přiznat pravdu a požádat za odpuštění všech chyb, kterých se dopustil. Slova se mu drala na jazyk, když zvedl zrak k Fornellsovu obličeji. Nedíval se na něj, jeho pozornost, byla zaměřena jinam, ztracená v jiné záležitosti; určitě myslí na toho mladého policistu, zavražděného ani ne před hodinou. Enrique pochopil, že se nemá čeho bát. Fornellsova otázka byla čistě řečnická, rétorické cvičení typického policisty, který opakuje stále dokola naučený proslov, nutný a nudný, nic od něj neočekává, ale nedokáže s ním přestat.

„Ne.“ Nebylo třeba říkat víc.

„Zůstaneš ve městě?“

„Prozatím ano, ale nemohu zůstat v Barceloně věčně. Předpokládám, že se za pár dnů vrátím domů.“

„Až se rozhodneš vrátit do San Sebastiánu, dej mi vědět.“

„Určitě. Na shledanou.“

Netrvalo mu dlouho přejít na nedalekou Plaça Reial. V tuto odpolední hodinu panovala na náměstí lemovaném podloubími líná ospalost. Zdánlivý klid však nemohl nikoho oklamat: balkony, zdi i zavřené podniky zadržovaly nezkrotnou energii, připravenou vytrysknout ven, jakmile zapadne slunce. I přes den mělo místo svou atmosféru, která se skrývala pod jemnou maskou, již s příchodem noci strhla prostá změna osvětlení, aby ho proměnila v podivný, výjimečný a odlišný, ale přesto krásný svět.

Ve vchodu číslo osmnáct, vedle pivnice Dva světy, jejíž nápaditý název dokonale odrážel místní ambivalentní prostředí, se nacházela detektivní kancelář Hidalgo. Brána byla otevřená; starý vrátný si ho prohlížel se zvědavostí, která neměla daleko k nepřátelství. Okamžitě ho odhadl jako osobu, která určitě směřuje do detektivní kanceláře, a s obdivuhodnou úsporností, k níž člověk dospívá s věkem, zamumlal zamračeně a téměř nezřetelně své „třetí“.

Na výtahu visela cedule „MIMO PROVOZ“. Schodiště, čerstvě vybílené jen v podchodu, bylo jasným odrazem deprimující reality celé čtvrti. Malba byla tak vybledlá věkem, že nikdo nemohl odhadnout její původní barvu, stěny oprýskané a plné nápisů všeho druhu… Z odpočívadla v druhém patře k němu dolehl vysoký ženský hlas, vřískající vulgárnosti, a následně i zvuk tříštícího se skla. Tady se nepochybně někdo ocitl uprostřed hádky.

Ve třetím patře zazvonil na zvonek. Nikdo nepřišel otevřít. Enrique zatlačil do dveří, bylo otevřeno. Kancelář tvořila velká hala s vysokým stropem, typickým pro krásné byty vyšší třídy z jiné, dnes už vzdálené doby. Několik stolů s počítači, přetékajících papíry a dokumenty, a útulný koutek se stolkem a několika křesílky hned vedle kávovaru tvořily celé její zařízení. Na konci, vedle okna, byla Carlosova pracovna.

Carlos seděl naproti oknu s několika složkami na klíně. Ani se nesnažil předstírat, že jimi listuje. Aniž by věděl proč, Enrique měl silný dojem, že na něj přesně v tu chvíli čekal, a dokonce si dokázal představit, co se od něj dozví. Snad to bylo jeho vědoucím pohledem ztraceným v dáli anebo hořící cigaretou, nevšímavě zanechanou v popelníku. Enriquův příchod přijal lhostejně. Když se spolu usadili ke stolu, Enrique zahájil rozhovor:

„Takže co?“

Carlos sevřel rty a promnul si bradu.

„Řekl jsem ti to do telefonu, nic.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Enrique znepokojeně.

„Chci tím říct, že jsem shromáždil nějaké informace o tvých dvou podezřelých, a nic nenaznačuje, že by jimi ve skutečnosti byli.“

„Vysvětli mi to.“

„Tak se na to podíváme…“ Prohraboval se několika složkami a dvě z nich vytáhl. „Guillem Cardús Solans. Nejmladší syn rodiny Cardúsových, aristokratů ze Sant Cugatu, zbohatlých na obchodu s nemovitostmi. Než se začal naplno věnovat starožitnostem, studoval historii se zaměřením na klasické dějiny. Několik postgraduálních kurzů. Vždy měl výborné známky, ačkoli už za studií projevil určitý sklon k nočnímu životu. Je dobře známý mezi zlatou mládeží. Nebere žádné drogy, ale příležitostně se opije. Sympatický, extrovertní, umí si získat přátele. Představuje typického podezřelého, kterému všichni důvěřují, ale nakonec se ukáže, že on je viníkem. V noci, kdy byl spáchán zločin, jej viděli v několika nočních podnicích, například Otto a Up&Down. Má alibi na dobu zločinu, jak ji stanovila pitva, provedená doktorkou Santiagovou. Svědci působí důvěryhodně, nejsou mezi nimi jen jeho nejbližší přátelé. Takže ho můžeme automaticky jako vraha vyloučit.

Dalším je Enric Torner i Pons. Filolog, odborník na latinu a klasickou řečtinu… Tohle je zajímavé. Vydal tři monografie z oboru bibliografie. Je uznávanou osobností v akademických kruzích, z nichž se nikdy nevymanil. Získal místo jako zastupující profesor na Filozofické fakultě Barcelonské univerzity, ale nikdy nenastoupil, oficiálně z profesionálních důvodů. Zdědil obchod se starožitnostmi po smrti svého otce, ale neoficiálně se ví, že by těžko mohl vykonávat učitelskou dráhu kvůli své extrémní plachosti. Nekouří, nepije, nebere drogy, nechodí do hospod ani za děvkama… a nemá úplně věrohodné alibi, přestože se zdá dobré. V době zločinu byl v Santa Cristina de Aro u jedné přítelkyně. Jedná se o Anabel Garridovou, která mu před inspektorem alibi potvrdila. Je jedinou svědkyní, ale působí důvěryhodně. Existují také stvrzenky z dálnice, skutečně jí projel. Proto ho policie jako vraha vyloučila, ale neoficiálně mohu říct, že mají podobný názor jako já: patří mezi pravé podezřelé. Divný týpek, uzavřený, nikomu není sympatický, přesně takový je Enric. Takže jak vidíš, oba mají dobré alibi, zejména Guillem. Ti, které podezíráš, nikdy nebudou podezřelými z hlediska policie.“

„Tomu nemohu věřit! Mohli to být jen oni dva!“

„Říkal jsem ti, že souhra náhod je vždy podezřelá, ale s takovým alibi…“

„Musí existovat nějaká možnost, jakkoli malá, jak dokázat, že jsou vinni!“

„Uklidni se, nepomůže ti, když se budeš rozčilovat. To, že mají alibi, nemusí nutně znamenat, že jsou nevinní, ale vyšetřování se tím komplikuje. Existují způsoby, jak zabít člověka, které nevyžadují přímou účast skutečného vraha. Mohli si někoho najmout. Ale pokud mám být upřímný, nevěřím tomu. A pokud vyloučíš tyto dva a Samuela Horowitze, nezbývá ti nikdo, koho bys mohl obvinit, alespoň ve vztahu k Arturovu dopisu.“

„To je neuvěřitelné,“ Enrique neskrýval své zklamání.

„Chápu, jak se cítíš. Myslel sis, že jsi našel viníky, a najednou jsi zjistil, že to nebyli oni. Ale tak se věci mají.“

„Museli to být oni,“ trval na svém Enrique. „Jen oni věděli o tom rukopisu.“

„To není pravda. Věděl to taky Samuel…“ Nechal slova viset ve vzduchu.

„Ne, to není možné. Samuel by nebyl schopen udělat něco takového nikomu, a už vůbec ne mému otci. Do prdele, Carlosi, byli přece přáteli třicet let!“

„Neexistují věčná přátelství, pokud se jedná o peníze, o moc nebo o ženu. To jsem zjistil už před lety, a překvapuje mě, že ty, který se živíš psaním, to nevíš.“

„Svět románů není skutečným světem.“

„Poslouchej mě, a poslouchej pozorně. Neexistuje nic, chápeš, vůbec nic, co by bylo svaté a co by se nedalo koupit. Takový je život. Přátelství, láska, dokonce i duchovní spása pro ty, co jsou nábožensky založení, to všechno má svou cenu. Stačí najít ten správný prostředek a dosáhneš toho, že člověk udělá něco, co by si nikdy nedovedl ani představit. Mohl bych ti poskytnout dostatečné důkazy, stačí otevřít tamten archiv,“ ukázal na starou, těžkou skříň u zdi. „Rád bych věřil, že mluvíš tak nerozumně jen z rozrušení, protože jestli to tak není, ujišťuji tě, že na tebe budu muset změnit názor, i když samozřejmě nikdy nepřestanu být tvým přítelem.“

Enrique přistoupil k oknu a mlčky pozoroval tu prapodivnou všehochuť lidí, kteří se procházeli po Plaça Reial: bezcílně bloumajících turistů, městských pobudů, drogových dealerů, skrývajících se pod nevinnou maskou nelegálních přistěhovalců, vyhřívajících se na sluníčku, obyvatel místní čtvrti, kteří si vyšli na nákupy…

„Takže…?“ zeptal se Carlos.

„Takže co?“ odpověděl Enrique.

„Probuď se, kamaráde. Požádal jsi mě o pomoc a já jsem ti ji poskytl. Má odpověď ti není vhod, ale snad by ses měl zamyslet nad tím, zda jsi mi nepoložil špatnou otázku. Odpověz mi tedy. Chceš, abych se zaměřil na Samuela?“

Enrique váhal. Jeho vnitřní jistota byla nahlodaná Carlosovou výřečností. Věděl, že Carlos má pravdu, ale nedokázal se s tím smířit. Samuel a podezřelý?

„Tak dobře.“ Enrique nakonec ustoupil pod váhou argumentů. „Udělej to.“

„Už jsem to udělal. Detektiv nesmí usnout na vavřínech. A ještě než se rozzuříš, buď chvíli zticha a vyslechni mě.“

Bylo to tak. Enrique vážně cítil, jak se ho zmocňuje zuřivost, ta proklatá zuřivost, rodící se z hloubi jeho útrob, již téměř nikdy nedokázal ovládnout. Ale Carlos nebyl nějakým cizincem, který mu náhodou zkřížil cestu, znali se od dětství. To, že si prověřil Samuela, nebylo důležité, Enriqua rozčililo, že přijal tak důležité rozhodnutí bez jeho vědomí.

„Jak ses mohl opovážit!“

„Zavři zobák,“ nařídil mu Carlos rázně. „Máme tady mrtvolu, to není žádná hra. Pro začátek ti řeknu, že nemůžeš očekávat, že povedu vyšetřování jako postava z tvého románu. Tady to řídím já. Souhlasil jsem, že ti pomůžu, a dělám to rád, ale uvědom si, že ty se pohybuješ na naprosto neznámé půdě.

Samuel je podezřelý, ať se ti to líbí nebo ne. A problém není v tom, že ho za podezřelého považuji já, ale že ho podezírá i Fornells, což je starý a protřelý policista. Já jsem neudělal nic víc, než že jsem si získal přístup k údajům z policejního vyšetřování, a z nich to jasně vyplývá. A řeknu ti, jen abys to věděl, že dokonce nemá alibi, a nejen to, sotva čtyřicet hodin před vraždou ho viděli, jak se hádá s tvým otcem na veřejnosti, a to tak vášnivě, že u toho bouchal pěstí do stolu. Když se ho na to ptali, připustil drobnou roztržku v nějaké obchodní záležitosti. Vím, že Fornells ho oficiálně považuje za jednoho z podezřelých, přestože v soukromí tuto možnost zavrhuje, protože ho zná stejně dobře nebo možná i lépe než ty, a má za to, že není schopen ublížit ani mouše. Takže pokud jde o Samuela, vyšetřování spočívá spíše v hledání důkazů, které by ho zbavily podezření, než naopak.“

„Co mám teď dělat?“

„Čekat. Fornells udělal všechno, co mohl, a to má mnohem víc možností než já. Ale dovol mi, abych si Samuela i ostatní důkladně prověřil, mám dobré zdroje. Až si promluvíš s Fornellsem a získáš informace z oddělení ekonomické kriminality, budeme mít nové údaje k analýze.“

Enrique se nadechl, ale nakonec nic neřekl. Carlos, který měl situaci zcela pod kontrolou, ho vyzval, ať pokračuje. „Už jsi s Fornellsem mluvil,“ dovtípil se okamžitě.

„Ano, jdu z komisařství.“

„A to, co ti řekl, se ti vůbec nelíbilo. A myslíš si, že se to nebude líbit ani mně.“

Enrique přikývl.

„Má informaci z ekonomického oddělení, dozvěděl se, že existuje organizovaná skupina, která využívá nové podniky k praní špinavých peněz, ale vylučuje jakoukoli spojitost s Arturovou vraždou.“

„No jo,“ řekl Carlos, „to se dalo čekat. Takže nám nezbývá moc možností.“ Jeho hlas zněl náhle chraplavě jako u starých pijáků. „Že by tvého otce zavraždila skupina mafiánů mi připadalo od začátku málo pravděpodobné. Ti, co se zabývají praním špinavých peněz, by si nikdy nezašpinili ruce krví. Ani náhodná loupež, která se zvrtla, nepřichází v úvahu. Kdyby měl někdo v plánu ho vykrást, už by se to od informátorů vědělo. A pokud zavrhneme tyto možnosti, zůstávají nám jenom podezřelí, na které jsme se už zaměřili.“

„Takže je stále považuješ za podezřelé…“

„Řekněme, že spíše než podezřelými jsou možnými, ale nepravděpodobnými viníky.“

„Řekl jsi, že mají dobré alibi. Jak bychom je mohli dopadnout?“

„Když se kolem nich budeme motat víc než dosud, mohli by si toho všimnout a dokonce to oznámit policii. To nám, nebo spíš tobě, nevyhovuje.“

„Takže…“

„Takže je budeme muset vlákat do pasti. Nastražíme jim nějakou přitažlivou návnadu, které nedokážou odolat a která je přivede rovnou do našich rukou.“

„Jakou návnadu?“

„Ale no tak! Chlapík s takovou představivostí na to sám nepřijde? Ještě si začnu myslet, že ty tvoje knížky za tebe píše někdo jiný,“ posmíval se mu Carlos.

Enriquovy oči se najednou rozzářily poznáním.

„To je ale riskantní.“

„Všechny léčky jsou riskantní. Proto se používají jen jako krajní prostředek, když už není jiná možnost.“

„Jak to uděláš?“

„No… pokud si vzpomínám, nabídli ti, že od tebe koupí Arturův obchod. Už ses nějak rozhodl?“

„Ne, po pravdě řečeno ještě ne. Puigventós, to je předseda cechu starožitníků, mi řekl, že pokud chci zlikvidovat obchod i se zbožím, nejlepší bude připravit dražbu. Tak se dá dosáhnout největšího zisku a je to možné zorganizovat jen pro členy cechu, bez přístupu veřejnosti. Označil to za nejúčinnější a nejdiskrétnější způsob, jak ‚všechno zůstane v rodině‘.“

„Takové řešení by se nám mohlo hodit při přípravě léčky.“

„Nechápu jak…“

„Poslouchej, oni nemají důvod se domnívat, že je podezíráš, a to nám dává do rukou všechny trumfy. Svolej je na schůzku do Arturova obchodu, to by pro tebe nemělo být těžké. Tam jim řekneš, že jim děkuješ za jejich nabídku, ale že ses na radu toho Puigventóse rozhodl uspořádat dražbu a že potřebuješ jejich pomoc při stanovení výchozí ceny předmětů z obchodu. Anebo ještě lépe, místo toho jim nabídni nějaký osobní dárek, zatímco odmítneš jejich nabídku, to zní věrohodněji. Jo a nezapomeň pozvat i Samuela! On ti také učinil nabídku, a kdybys ho nepozval, ostatní by začali mít podezření.“

„Ale pořád ne…“

„Nech mě to dokončit, ty netrpělivče! V obchodě je studovna, že jo?“

„Ano.“

„Na stole ve studovně musí být rukopis, v celé kráse, obklopený hromadou poznámek, psaných tvou rukou, aby bylo jasné, že na něm pracuješ.“

„To nebude těžké.“

„To si dovedu představit,“ poznamenal suše Carlos.

„Musí být všem na očích a musí být jasné, co to je. Pokud bude vrah přítomen, nebude mít jinou možnost než pokusit se ho co nejrychleji zmocnit. Zbavil se Artura, protože mu stál v cestě, a od této chvíle mu budeš stát v cestě ty.“

„To zní nebezpečně.“

„Je to nebezpečné. I když zhruba víš, jak Artura zabili, nečetl jsi pitevní zprávu; já ano. Jeho vrah jednal skutečně chladnokrevně a všechno měl dobře promyšlené. A ty mu teď stojíš v cestě. Bude ti hrozit nebezpečí. Ale máš ještě jinou možnost. Můžeš jít na policii a ukázat Fornellsovi dopis, který ti napsal Artur před svou smrtí. S touto novou stopou se může Fornells zhostit případu a my si ušetříme mnoho problémů.“

„Ne.“

„Riskuješ, ale nakonec jsi velký kluk…“

„Jdu do toho. Připravím tu past co nejdřív.“

Když se dveře domu zavřely, Carlos vytočil telefonní číslo. Po několika zazvoněních se ozval příjemný, ale pevný ženský hlas.

„To je Ana?“

„Ano, Carlosi.“

„Najdi Pedra a řekni mu, aby pokračoval v sledování. Budu tě potřebovat na jinou práci. Odpočiň si, pak ti zavolám.“

„Dobře, šéfe. Zatím.“

„Ahoj,“ řekl Carlos a zavěsil.

Chvíli si hrál s klávesnicí počítače a nepřekvapilo ho, když si přečetl větu, kterou na obrazovku podvědomě napsal, zatímco mluvil se svou podřízenou: „Náhody neexistují.“

* * *

Enrique opustil kancelář pohroužen do myšlenek. Přestože Carlos ze seznamu podezřelých nevyškrtl Enrika a Guillema, vyjádřil pochybnosti o jejich účasti na vraždě, a Fornells zase pochyboval o vině údajných mafiánů. A Samuel? Naprosto absurdní. Zoufalý narkoman? Ne, to není možné. Klíč musel být v rukopise. Zabili ho kvůli němu, o tom byl zcela přesvědčen. Guillem má dobré alibi, ale Enrikovo záviselo na jediné osobě. Mohla ho jen chránit, ano, tak to bude. Carlos by s tím souhlasil.

Zamířil do Vallvidrery. Uvažoval o možnosti pustit se do prohlížení nekonečných dokumentů v Biskupském archivu, v nichž by jistě nalezl řešení této záhady, o tom byl přesvědčen, ale neměl na nic sílu, a tak se rozhodl vrátit do relativního klidu svého domova. Relativního, protože vzpomínka na Artura byla stále přítomná, číhala na něj potají, ale nelítostně v každém koutě pod maskou nevinně vyhlížejících věcí.

Trvalo mu dlouho, než se dostal domů. Jakmile překonal zácpu na Plaça Sarrià, pokračoval v docela plynulém proudu aut po Carretera de Vallvidrera. Za pět minut už brzdil před svým domem. Zaparkoval naproti vchodu, vzal si aktovku, kterou nosil v posledních dnech stále u sebe, protože v ní měl nejen rukopis, ale i všechny poznámky, a právě otevíral dveře, když za sebou náhle uslyšel ženský hlas.

„Myslela jsem si, že už nikdy nepřijdeš.“

Ten hlas? Je to pravda? S protichůdnou směsicí radosti a iracionální zlosti se díval na Bety v celé její zářivé kráse.

„Co ty tady děláš?“ řekl překvapeně.

„To je ale uvítání! Ačkoli je pravda, že jsem nic lepšího nečekala.“ Z jejího hlasu vyzařoval zraňující chlad. „Předpokládám, že mě alespoň pozveš dál.“

„Jistě.“ Enriquova odpověď nebyla o nic méně ostrá. Jako vždy nechtěl být tak nepříjemný, ale jako vždy nakonec byl.

Otevřel dveře. Bety držela v obou rukou těžkou cestovní tašku, kterou jí chtěl Enrique vzít. Ale ona jeho pomoc odmítla. Vešli do domu beze slova. Chtěl ji držet od všeho dál, protože znal její zvědavou povahu a věděl, jaké nebezpečí mu hrozí, ale jak se zdálo, jeho snaha vyšla nadarmo.

Její dráždivá přítomnost jako vždy podnítila jeho fantazii. Nedokázal zabránit vzpomínce na chvíle, ne tak vzdálené, kdy spolu spávali v tomto domě za Enriquových návštěv adoptivního otce v Barceloně. Bety energicky otevřela dveře ložnice a s námahou položila svou tašku na postel; vrzání pružin v matraci bylo jasným důkazem, že v ní od těch dob nikdo nespal. Enrique trpělivě čekal, dokud si Bety nevybalí tašku a nepřijde si s ním promluvit.

Bety hledala rozptýlení v uklízení svých věcí. Její návštěva sice byla nečekaná, ale tak chladné přijetí ji překvapilo. Byla otrávená a ztratila chuť Enriquovi vysvětlovat, že přijela do Barcelony, aby mu pomohla. Měla obavy kvůli jeho mlčení a nezasloužila si takové odmítnutí. Enriquovi za chvíli došlo, že se nezachoval zrovna nejlépe, a zastavil se ve dveřích, aby se pokusil situaci vyřešit.

„Promiň, nechtěl jsem to tak říct.“

„Nedělej to ještě horší. Řekl jsi to, a lidé nikdy neříkají nic, co by si nemysleli nebo necítili,“ odpověděla Bety s přehnanou mrazivostí.

„Nezlob se na mě, Bety. Víš, jaký jsem.“

„Ano, bohužel to vím. I když jsem to zjistila příliš pozdě.“

„Pojď, sedneme si spolu na terase.“

Neobtěžovala se mu odpovědět, ale šla za ním ven. Posadili se do pohodlných bambusových křesílek.

„Proč jsi přijela?“

„Dělala jsem si o tebe starost.“ Enrique slyšel v jejím hlase lehké zachvění. „Už šest dnů se mnou odmítáš mluvit, nebereš pevnou linku ani mobil. Myslela jsem si, že bys mohl potřebovat někoho, kdo… by ti stál po boku.“

„Není to tak, že bych s tebou nechtěl mluvit, ale všechno je tak divné, když tady není Artur. Nevím… Chtěl jsem se ukrýt před celým světem.“

„To je to samé. Prostě jsi se mnou nechtěl mluvit.“ Z jejích slov znělo tak silné přesvědčení, že by je nikdo nedokázal změnit. „Poslouchej, na univerzitě už začaly zkoušky, a dokud nebude čas je opravovat, mám volno. U zkoušek dohlížejí zastupující profesoři, takže mám asi deset dnů. Napadlo mě, že bych mohla zajet za tebou, protože tvoje chování mi připadalo nenormální, měla jsem strach.“

„Nemáš důvod mít strach,“ usmál se, aby ji uklidnil. „Nic se neděje. Víš, že mám rád samotu, a není vhodnější chvíle být sám, než když tě opustí milovaná bytost.“

„Lháři,“ vyprskla Bety nelítostně. „To zkoušej na někoho jiného. Jinou můžeš oklamat, ale mě ne.“

„Vůbec se mi nelíbí, že si myslíš, že ti lžu,“ odpověděl Enrique pevně.

Bety uniklo uchichtnutí, které se proměnilo v nekontrolovatelný záchvat smíchu, tak nakažlivého, že se i Enrique musel usmát, jakkoli se snažil úsměv potlačit. Když Bety zpozorovala Enriquovo úsilí potlačit nezadržitelný smích, rozesmála se ještě víc, takže ji muselo být slyšet na míle daleko. Jeho hněv pomalu odplouval na vlnách Betyiny uklidňující radosti. Trvalo několik minut, než znovu popadli dech a vzpamatovali se. Tu a tam se jim vracela náhlá euforie v záchvatech škytavého smíchu jako poslední připomínky nečekaného výbuchu veselosti.

„Nezdá se mi, že by to bylo až tak směšné,“ řekl Enrique, když se nakonec uklidnil.

„Náhodou bylo! Že mi nelžeš? Jako bych tě dost neznala…“

„Máš pravdu,“ připustil Enrique. „Žili jsme spolu příliš dlouho, než abych si namlouval, že tě mohu oklamat. Pravdou je, že jsem se o to pokusil, ale teď…“

„Teď bys mi měl říct, proč jsi se mnou nechtěl mluvit.“

Enrique pozoroval Betyin obličej, zářící, plný očekávání a napjaté pozornosti, a pocítil k ní obdiv. Se svým obvyklým důvtipem si domyslela, že se něco děje; přitom jedinou stopou pro ni bylo několik telefonických zpráv, zanechaných na záznamníku. A ona hned všeho nechala a přispěchala mu na pomoc. Šest set kilometrů, dlouhé čekání před domem… Nemohla si pomoct.

Během následujících dvou hodin jí Enrique řekl všechno, co se stalo od té neblahé noci, kdy zemřel Artur. Vyprávěl klidně, uvolněně, rozhodnutý nevynechat žádnou podrobnost. Bety ho poslouchala, tak jako už mnohokrát předtím, hluboce pohroužená do jeho dobře strukturovaného, ale ponurého příběhu, jehož ústředním motivem byla smrt milované osoby. Enrique při vyprávění postupně prožíval různé duševní stavy: sklíčenost, zuřivost, nevíru, úžas, strach. Nikdy neskrýval své pocity a nemínil to dělat ani teď.

Když skončil, Bety si povzdechla, což byl neklamný znak, že na ni obsah Enriquova příběhu hluboce zapůsobil. Ani jednou ho nepřerušila. Enrique ji upřeně pozoroval; čekal na její názor a reakci.

„Chtěla bych vidět ten dopis a rukopis,“ řekla.

Enrique položil na stůl koženou aktovku, z níž vytáhl Arturův dopis i ohmataný svazek. Bety si přečetla postskriptum v dopise a potom pomalu prolistovala rukopis, spíše ze zvědavosti, že drží v rukou motiv vraždy, než se skutečným historickým zájmem.

„Kvůli tomuto zemřel?“ chtěla se ujistit.

„Ano. Zabili ho, aby nemohl najít to, co tato kniha skrývá.“

„To, co tato kniha skrývá, a co ty nechceš, aby se dozvěděla policie a ostatní badatelé, alespoň dokud na to nepřijdeš sám.“

Vystihla to přesně. To bylo vysvětlení, které Carlos nevyslovil nahlas z čiré zdvořilosti, jež pro Bety nic neznamenala.

„Je to tak,“ přiznal se, a jakmile to udělal, cítil, jak z něho ta tíha spadla.

Bety už neřekla ani slovo, neučinila žádné gesto, dokonce ani nepozvedla obočí a nepohnula rty, přesto Enrique právě v té chvíli pochopil, že jeho postoj nesdílí.

„Mám k tomu důvod,“ začal se hájit. „Kromě toho, že chci najít vraha, potřebuji také zjistit, proč musel Artur zemřít.“

„Carlos ti řekl, že nastražit takovou past je nebezpečné.“

Enrique měl pocit, že v tónu jejího hlasu se skrývá prosba.

„Nebude to riskantní, když budeme postupovat chytře.“

„Kéž bych ti mohla pomoct.“

„Už jsi to udělala. Jsi tady.“

Jejich pohledy se zkřížily; pouto mezi nimi bylo slabé, ale ještě úplně nezmizelo. Vášeň a láska možná už byly pryč, ale zůstávalo něco, co je spojovalo: obdiv a úcta. Enrique k ní natáhl ruku, protože věděl, že ji neodmítne. Zůstali tak dlouhou chvíli, s propletenými prsty a městem u nohou.

6

Když se následujícího rána Enrique probudil, našel na stole v obývacím pokoji snídani. Bety, ranní ptáče, si zvykla na přísný rozvrh na fakultě a nemohla spát po osmé ráno. Vstala s přesností budíku, částečně ze zvyku, částečně proto, že žila podle svých vnitřních hodin a nerozlišovala mezi pracovními dny a svátky. Nebyla doma, ale mléko bylo ještě teplé, takže nemohla být dlouho pryč. Nasnídal se, poprvé za celý týden v dobré náladě. Přítomnost Bety v domě byla dostatečným popudem, schopným změnit jeho ponurou náladu a uklidnit jeho rozrušené nervy. Nevyhnutelná vzpomínka na lepší časy s sebou přinesla lehkou nostalgii. Minulou noc se uložili do různých pokojů; poprvé spali pod touto střechou odděleně. Enrique byl několikrát v pokušení zaklepat na dveře jejího pokoje, dokonce chvíli postál u jejích dveří se zvednutou rukou a ohnutými klouby prstů, zaplaven pochybnostmi, zda má rázně skoncovat s minulostí anebo prodlužovat agónii rozchodu zdánlivě definitivního, jemuž však mohl kdysi zabránit. Neodvážil se zaklepat, pravděpodobně ze strachu, že se dočká odmítnutí. Bety patřila k lidem pevných zásad, podle nichž se řídila, byla nesmírně zodpovědná, ale předchozí noci si myslel, že v jejím chování zachytil něco víc, něco, co mohlo znamenat výzvu, aby takto jednal. Nicméně se k tomu neodhodlal. Strach z neúspěchu – anebo možná naopak z úspěchu – se proměnil v nepřekonatelnou zábranu, a teď se už nikdy nedozví, co se mohlo stát, kdyby to udělal.

Právě dosnídal, když se vrátila Bety, oblečená do sportovní soupravy a koupající se v potu. Každé ráno běhala půl hodiny, než se pustila do jakékoli činnosti, a nedělala žádnou výjimku, ani když cestovala. Pozdravila ho gestem ruky a vešla do koupelny. Zatímco Enrique sklízel ze stolu, Bety se odměnila rychlou sprchou. Pak vyšla ven zabalená do velkého ručníku, s mokrými rozpuštěnými vlasy, padajícími na ramena.

„Dobré ráno!“ zvolala vesele.

„Kéž by bylo.“

„Rychle se obleč, máme moc práce.“

Enrique nesnášel pracovat dopoledne, a ona to věděla. Odlišný denní režim jejich soužití ještě víc komplikoval. Bety dopoledne vyučovala na fakultě, ale Enrique cítil větší inspiraci odpoledne, když se ona vracela domů a měla chuť vyjít si na procházku, setkat se s přáteli nebo jít do kina. Nedokázala pochopit, že tvůrčí práci lze vykonávat jen v určitou dobu, a proto také nechápala jeho zvyk pracovat odpoledne. „Pokud jsi schopen tvořit, jestliže tě Bůh obdařil takovým nadáním, nemohu uvěřit, že by ho omezil na několik konkrétních hodin denně. Takže piš dopoledne a budeme moci trávit večery spolu,“ říkávala mu. Enrique odpovídal, že dopoledne je jeho výkonnost horší jak co do kvality, tak kvantity, a že tehdy nemůže pracovat. Tento spor, stejně jako mnoho dalších, nepomáhal jejich partnerskému životu.

„No tak, netvař se takhle! Jestliže jsi nebyl schopen najít to, co se podařilo Arturovi, něco v tvém postupu nebo překladu musí být špatně.“

„Myslíš si, že Artur díky svým znalostem objevil stopy, které jsem já nedokázal nebo neuměl najít?“

„Nechtěla jsem zaútočit na tvé mužské ego, ale ano, napadlo mě to. Připadá mi ale pravděpodobnější ta první možnost. V každém případě všechno probereme, abychom jednu z obou možností vyloučili, což nám umožní zaměřit naše úsilí na tu druhou. Tak se už obleč! Pojedeme do jednoho z těch archivů, kde jsi pracoval a kde nás nic nebude rušit.“ Dostrkala ho do jeho ložnice.

„Dobře, dobře! Vzdávám se, pojedu s tebou, ale už do mě nestrkej.“

„Děláš dobře. Je lepší ustoupit před logikou hned na začátku než na konci. Šetří to čas, a čas jsou peníze,“ prohlásila Bety.

„Nemohu s tebou ale strávit celé dopoledne,“ řekl Enrique. „Musím si zajít promluvit s Puigventósem a připravit dražbu.“

„Pokud budeš mít dost času, abys mi všechno vysvětlil a pomohl mi přečíst tvoje hieroglyfické poznámky, bude mi to stačit. Pak už můžeš jít,“ řekla a mrkla na něj.

„Souhlasím. Jdeme se obléct.“

* * *

O hodinu později se usadili v rozlehlé studovně knihovny a archivu Ca l’Ardiaca, tou dobou téměř prázdné. Studovalo tam jen několik badatelů staršího věku, kteří je pozorovali se zvědavostí typickou pro lidi, jimž připadá, že někdo znesvětil jejich soukromé území, a jakmile skončili se svou kritickou prohlídkou, sklonili hlavy zpět ke své práci. Enrique jí ve všeobecných rysech vysvětlil svůj překlad. Seznámil ji s rozdělením textu do tří částí: první je spíše seznamem činností ve formě pracovního deníku, druhá se skládá ze zápisků, jež představují skutečnou záhadu, a je opatřena poznámkami na okraji, a konečně třetí část, již tvoří seznam budov.

Enrique jí doporučil, že by měla začít s překladem druhé části, protože ji považuje za nejdůležitější, ale Bety jeho argument odmítla.

„To je právě ten problém. Nemáš instinkt badatele, jsi jen domýšlivý nadšenec. Tvé poznámky jsou chaotické a klíč k vyřešení záhady může být klidně v první části, přestože je to málo pravděpodobné. Nemůžeme se jí nezabývat, musíme rukopis zkoumat jako celek. Spěch je špatný rádce.“

O hodinu později, kdy už byl překlad uspořádaný a jeho zkratky a nečitelné poznámky vyluštěné, dovolila mu Bety odejít.

„Teď už jsem schopna začít pracovat. Můžeš jít.“

„Výborně. V kolik hodin chceš, abych tě vyzvedl?“

„Přijď odpoledne, co nejpozději. Půjdu ven jen na chvíli, abych něco snědla.“

„Bety…“

„Budu dávat na rukopis pozor, nemusíš si dělat starosti,“ dokonale pochopila Enriquovy nevyslovené obavy. „Nespustím z něj ani na chvíli oči.“

„Tak ahoj.“

„Buď v klidu.“

Enrique nechal Bety pracovat v archivu. Zmocnil se ho podivný neklid, protože ji nechal samotnou s rukopisem. Kráčel směrem k Boulevard dels Anticuaris, aby navštívil starého Puigventóse, předsedu cechu. Přešel přes Portal de l’Àngel, plný módních butiků a mladých konzumentů, dychtících po nejnovějším zboží, propletl se davem na Plaça de Catalunya a pustil se směrem dolů po elegantní Rambla de Catalunya. Jít po Ramblas místo po Passeig de Gràcia představovalo malou zacházku, protože boulevard ústil do té druhé ulice, ale Enrique dával přednost francouzskému půvabu krásné promenády lemované lípami. Její vznešené budovy tvořily harmonický celek a jen tu a tam se objevovaly ojedinělé stopy divokého urbanistického rozmachu nové Barcelony: tady hotel, tam nějaká kancelářská budova byly jedinými připomínkami současného města, které přesto nedokázalo narušit toto útočiště světla a krásy. Zahloubán do vzpomínek na dětství kráčel po širokém chodníku uprostřed stromořadí, ulicí, kde měli chodci přednost před řidiči, což byl vzácný pozůstatek jiných dob a zároveň další z půvabů Ramblas. Jako malý tady bydlel, častokrát se tu procházel s matkou a cítil se přitahován kouzlem té klidné třídy, tak tiché ve srovnání s okolními ulicemi, tak elegantní se zdobenými secesními budovami, které hýřily fantazií a barvami. Toužil bydlet v jednom z těch domů se vzdušnými prosklenými verandami, z nichž by mohl pozorovat zelené koruny lip na promenádě. Snil o minulosti, vzpomínal na své rodiče, na svou zbožňovanou maminku…

Přechod šesti jízdních pruhů na Carrer Aragó zaplašil jeho vzpomínky. Místa, kde jsme prožili šťastné chvíle, mají schopnost znásobit pocity, které v nás probouzejí, zjasnit vzpomínky jako světlo majáku a vytáhnout je z nekonečného víru života, abychom je znovu prožili s bolestnou jasností. Přešel z Ramblas na Passeig de Gràcia, známou obchodní galerii, jejíž spletité chodby se táhly celým blokem domů mezi oběma ulicemi. Před jedním obchodem pocítil náhlou touhu koupit dárek pro Bety, tak jako to dělával kdysi, ale rozmyslel si to. Přemohl jej smutek po minulosti a dalo mu práci vrátit se do reality přítomnosti; zdálo se, že vzpomínky se mu usadily v mysli, aby pokřivily jeho vnímání skutečnosti. Vyhnat je z hlavy byl nadlidský výkon, protože se jich nechtěl vzdát.

Vyšel po schodech, které vedly do stálé expozice na Boulevard de Anticuaris. Puigventós tam měl velký obchod, umístěný na konci výstavy. Byl to starý pán, osmdesátiletý, a funkci předsedy cechu vykonával už dvacet let. Byl majitelem rodinného podniku, jeho předkové patřili k slavným uměleckým řezbářům a jeho otec časem založil obchod se starožitnostmi, který vzkvétal do té míry, že se stal jedním z hlavních ve městě. Po jeho smrti Puigventós obchod zdědil a po výstavbě nového boulevardu ho na něj přestěhoval.

Přešel galerii, obklopen nádherným dědictvím minulosti, až dorazil k obchodu. Zpoza čínského paravánu najednou vystoupila elegantní, asi čtyřicetiletá žena. Byla vysoká, měřila alespoň metr osmdesát. Bezpochyby si byla vědoma své přitažlivosti. Oblečená v přiléhavých hladkých černých šatech, které zdůrazňovaly její krásnou postavu. Tmavě kaštanové, téměř černé vlasy stažené do uzlu.

Měla ty nejpřitažlivější katalánské rysy: širokou oválnou tvář s výraznými lícními kostmi a plnými rty. Nebyla téměř vůbec nalíčená, měla jen stopy červeně na tvářích, jemnou linkou zvýrazněné modré oči a na rtech decentní odstín vínově růžové rtěnky. Přistoupila k němu a promluvila se sebejistotou, přesahující běžný vztah zkušeného prodejce a naivního zákazníka. Nebylo pochyb – ta žena měla styl a charakter.

„Dobrý den. Mohu vám nějak pomoci?“

„Dobrý den. Jsem Enrique Alonso a chtěl bych mluvit s panem Puigventósem.“

Zdálo se, že ji Enriquova odpověď překvapila.

„Enrique Alonso? Arturův adoptivní syn?“

„Ano, to jsem já.“

„Ty si na mě už nepamatuješ?“ usmála se na něj. „Jsem Mariola Puigventósová.“

Enrique jí podal ruku a byl odměněn až mužsky pevným stiskem. Jeho dcera… Neviděli se přinejmenším patnáct let.

„Můj otec je dole, v kanceláři. Omluv mě na chvilku, zavolám ho.“

„Snad bych měl jít raději za ním dolů…,“ navrhl Enrique.

„Ne, ne. Rád přijímá návštěvy tady nahoře, nazývá to tu svým královstvím. Cítí se tady lépe. Posaď se.“

Enrique se posadil do secesního křesílka. Zatímco Mariola telefonovala, prohlížel si obchod. Puigventós se specializoval na secesní styl a pozdější období, nevystavoval žádný nábytek starší roku 1870. Dokonce tam měl několik avantgardních kousků dokonale sladěných se svým okolím, navzdory tomu, jak obtížné bylo takového souladu dosáhnout. „Styl,“ vzpomněl si na Arturova slova, „styl je známkou velikánů. Styl znamená odlišnost.“

„Hned přijde nahoru,“ řekla Mariola.

„Děkuji.“

„Není za co.“ Odmlčela se. „Chtěla bych ti říct, jak moc je nám líto, že Artur zemřel, zejména za takových okolností. Byla to rána, která zasáhla nás všechny, zvláště naši rodinu. Artur byl skvělý člověk a s mým otcem udržoval téměř rodinný vztah.“

„Děkuji ti.“

Enriquovi připadala jako vzdělaná žena, kultivovaná, či spíše rafinovaná, a také schopná. Byla to zkušená žena, velmi krásná, její krása byla krásou dobře udržované zralosti. Patřila k těm, co jsou s věkem stále přitažlivější.

„Nechci být indiskrétní, ale je ti dobře?“

„Promiň?“

„Nezlob se, ale vypadáš roztěkaně, trochu duchem nepřítomný.“

Její pozorovací schopnosti Enriqua překvapily.

„Jsi velmi všímavá. Ano, jsem trochu rozrušený. Je pro mě těžké být tady, v Barceloně, za těchto okolností.“

„To je pochopitelné. Artur mi vyprávěl, jak jste si blízcí. Také mi říkal, jak je na tebe pyšný.“

„Opět ti musím poděkovat, Mariolo. Jsi velmi laskavá.“

Zavládlo trapné ticho, ale nezdálo se, že by to Mariole vadilo.

„Otec mi o tobě taky jednou vyprávěl, Mariolo. Myslím, že říkal, že nežiješ ve Španělsku.“

„Poté, co jsem se provdala, jsme se přestěhovali do New Yorku. Můj manžel byl obchodník a umělecký kritik. Měl kancelář na Manhattanu. Před čtyřmi lety jsme se rozešli a já jsem se vrátila do Barcelony, za svou rodinou.“

„Promiň, nechtěl jsem vyzvídat…“

„Ne, ne, to nevadí. Vyprávím ti to, protože chci. Mám pocit,“ přemýšlela nahlas, „že jsi byl taky ženatý.“

Enriqua to překvapilo. Aniž by si to uvědomil, zeptal se jí na její soukromý život, a ona, místo aby to přešla, mu odpověděla stejně. Hra svádění. Vrátila mu míč bez nejmenšího zaváhání, přitom jistě znala odpověď.

„Byl jsem. Teď už ne.“

„Chápu.“ Její úsměv rozzářil celý obchod. „I když jsem tak dlouho žila ve Spojených státech, přečetla jsem všechny tvoje knihy.“

„Která se ti líbila nejvíc?“ zeptal se s téměř stoprocentní jistotou, že zná odpověď; trochu rozhozený, ale i polichocený změnou tématu.

„Umění nedosažitelné lásky. Je to krásný příběh, a napsal jsi ho tak procítěně… Je to jedna z mých oblíbených knih.“

„Spisovatele vždy potěší, když něco takového slyší.“ V jeho případě to rozhodně byla pravda.

„Neříkám to proto, abych tě potěšila.“ Její pohled byl tak intenzivní, že ho téměř nedokázal snést.

„Nic takového jsem nechtěl naznačit.“ Také jeho oči vyzařovaly vnitřní sílu.

V té chvíli se objevil starý Puigventós. Vstoupil do obchodu s takovou energií, že bylo těžké uvěřit, kolik je mu let, navzdory zbrázděnému obličeji, v němž zářily oči, stejně přitažlivé, jako byly oči jeho dcery. Enrique se podíval na starce a vzápětí se vrátil pohledem k Mariole.

„Díváš se na naše oči, že ano?“ zeptala se ho vážně.

Enrique přikývl. Byly úplně stejné.

„Tatínku, dovol, abych ti pomohla.“ Mariola přistoupila ke starému pánovi a vzala ho pod paží. „Podívej, je tady Enrique.“

„Rád tě vidím, chlapče. Je mi líto, že jsem nemohl jít na pohřeb, ale v mém věku přebírá vládu nad člověkem tělo.“

„Netrapte se tím. Vím, jací jste byli přátelé, a přestože jste nemohl přijít, duchem jste byl určitě s námi.“

„Máš pravdu. Ale tykej mi, prosím! Nechci se cítit ještě starší, než jsem.“

„Dobře.“

„Dcerko, doprovoď nás do pracovny.“

Zamířili na vzdálený konec obchodu, kde Mariola otevřela vedle zrcadla jedny dveře, které vedly do malé, ale útulné pracovny. Stařec se usadil do pohodlného křesla a Mariola nabídla Enriquovi podobné.

„Potřebuješ něco, tatínku?“

„Ne, děkuji.“

„Pak vás nechám o samotě,“ řekla a odešla, aniž by na ně pohlédla.

Enrique ji doprovodil pohledem a překvapilo ho, když zjistil, že zrcadlo u vchodu funguje zevnitř jako okno, jímž bylo možné pohodlně kontrolovat část obchodu a přístupovou chodbu. Puigventós se potěšeně zasmál, když viděl, že si toho Enrique všiml.

„Je to velmi užitečné zařízení,“ vysvětlil. „Patřilo jedné vznešené rodině, jejíž jméno vynechám, která ho měla zasazené v jedné zdi své ložnice. Bezpochyby ho používali k méně obvyklým činnostem než my tady.“

„Myslím, že si to dovedu představit.“

„Víš, všichni si na veřejnosti nasazují masku, ale v soukromí, to je jiná. Vždycky to tak bylo a vždycky taky bude. Ale nedovol, abych marnil tvůj čas svými stařeckými řečmi. Proč jsi přišel?“

„Rozhodl jsem se přijmout vaši nabídku. V poslední vůli mě Artur ustanovil univerzálním dědicem a já chci jeho obchod prodat. Podle toho, co jste mi říkal, nejlepší způsob bude uskutečnit dražbu pro profesionální starožitníky.“

V části obchodu, viditelné z pracovny, Mariola elegantně přemísťovala nějaké vázy se sušenými květinami. Enrique byl zvědavý, do jaké míry to dělala z nutnosti a do jaké z nevědomého – anebo snad vědomého – exhibicionismu. Musel se násilím přinutit odvrátit pozornost od toho pohledu a vrátit se k rozhovoru se starcem.

„… děláš dobře, že ses tak rozhodl,“ říkal právě, když ho Enrique začal zase vnímat. „Budeš mít větší zisk a Arturova památka jim zabrání, aby tě příliš oškubali; v tomto se chováme velmi stavovsky. Jak bys chtěl dražbu zorganizovat?“

„Pokud mám být upřímný, doufal jsem, že vy…“

„Nezapomeň, že mi máš tykat.“

„… myslel jsem, že bys mi mohl s organizací pomoci. Je jen jedna věc, kterou bych chtěl zařídit sám: stanovit výchozí cenu pro některé předměty.“

„Jestli chceš, může ti s tím pomoct Mariola. Má na věci cit, zdědila ho po své zesnulé matce, ať odpočívá v pokoji.“

Nabídka Enriqua zaskočila. Znovu se zahleděl na Mariolu přes falešné zrcadlo. Byla krásná. Chtěl si pozvat na pomoc podezřelé a připravit jim tak past, ale představa několika odpolední strávených ve společnosti krásné Marioly ho přiměla své rozhodnutí změnit.

„Jestli souhlasí, budu rád.“

„Jistěže!“ odpověděl Puigventós s přehnaným nadšením. „Příliš si Artura vážila, než aby odmítla laskavost jeho adoptivnímu synovi. Dobrá, takže naplánujeme termíny,“ říkal, zatímco listoval ve svém diáři. „Ocenění byste mohli provést o víkendu, můžete začít už v pátek odpoledne, pokud je v obchodě hodně zboží, ale myslím, že dva dny by měly stačit. Co se týče dražby…, mohla by se konat například příští středu ráno, v ten den nemá cech schůzi. Ano, to bude vhodný termín. Souhlasíš?“

„Pokud to bude vyhovovat Mariole, mně také.“

„Takže ujednáno! Já si vezmu na starost koordinaci, rád se budu chvíli zabývat něčím jiným, než jsou mé nudné povinnosti předsedy cechu. Pomoz mi vstát, chlapče.“

Enrique mu nabídl paži a doprovodil ho ven. Mariola se k nim připojila.

„Tak co, už jste všechno vyřešili?“

„Ano, dcerko. Ačkoli se obávám, že jsem si zase dovolil disponovat tvým časem, abys pomohla někomu jinému než mě.“

„Nepovažuji za ztrátu času pomoc našim přátelům,“ řekla s pohledem upřeným na Enriqua.

„Enrique chce likvidovat Arturův obchod v dražbě. Potřebuje odborníka, aby mu ocenil nábytek a různé předměty.“

„Rozumím. Ráda ti pomohu, Enrique,“ oslovila ho přímo. „Kdy chceš, abychom začali?“

„Tvůj otec má v plánu uskutečnit dražbu příští středu.“

„Odhad tedy můžeme udělat o víkendu,“ navrhla Mariola. „Pokud mi pomůžeš, nepotrvá nám to dlouho.“

„Dobře.“

„Zavolej mi na toto číslo… Ne, lepší bude, když ti zavolám já. Dej mi číslo svého mobilu.“

Enrique jí nadiktoval číslo mobilu i číslo pevné linky do Arturova domu. Mariola si je poznamenala do malého zápisníčku, který vytáhla z kabelky.

„V kolik hodin mám volat?“

„Zavolej mi domů kolem jedenácté v noci, tou dobou budu určitě doma. Mobil mám obvykle vypnutý.“

„Výborně. Takže zatím na shledanou,“ řekla a podala mu ruku.

„Budu se těšit.“ V jeho větě se skrýval hlubší význam. „Děkuji vám oběma.“

„Nemáš zač děkovat, chlapče. Nezapomeň, že jsme tví přátelé.“

Enrique opustil obchod s obvyklým pocitem déjà vu. Jeho myslí pronikl pocit jistoty, že stejnou situaci už prožil, a opět se musel zamyslet nad tím, co by to všechno mohlo znamenat a proč se mu to děje tak často.

Aniž by dopředu věděl, jak rozhovor s Puigventósem dopadne, měl od začátku divný pocit, že se stane něco jiného, než měl v plánu. Mariola se objevila za čínským paravánem jako zázrakem a Enrique okamžitě podlehl jejímu kouzlu. Všechno se odehrálo tak přirozeně, jako by to bylo předurčeno, a Enrique nemohl tušit, že osud změní jeho plány s podezřelými. Hned ho napadlo, jak léčku nastraží. Pozve je v pátek na kávu, aby jim při té příležitosti mohl darovat jako památku na Artura cokoli, co se jim v obchodě zalíbí. Přijdou na schůzku, protože se budou domnívat, že jim odpoví na jejich nabídku. Tak nastane ta pravá chvíle, kdy jim předloží oslnivě třpytivou návnadu. Pak už bude třeba jen trpělivě čekat, dokud ryba nezabere.

A byl si jistý, že to udělá.

7

Enrique strávil odpoledne nostalgickou procházkou po místech, kde prožil dětství. Nemohl pomáhat Bety, která chtěla překládat sama, a necítil se dost silný na další bádání ohledně úkrytu neznámého předmětu. Bylo pro něj pohodlnější počkat, dokud Bety nedokončí svou práci. Její břitká mysl, již tolikrát pocítil na vlastní kůži, byla dostatečným předpokladem větších šancí na úspěch.

Trochu si dělal starosti kvůli chystané léčce. Nepochyboval o svém úspěchu, protože se považoval za dobrého herce a měl tu nejlepší motivaci, aby podal přesvědčivý výkon – touhu po spravedlnosti, pomstě a nenávist –, ale nedokázal se zbavit podvědomého neklidu. Jeden z jeho hostů chladnokrevně vraždil. Důvěřoval Carlosovi, který mu zaručoval bezpečnost, a tím se uklidňoval, když ho občas přepadla hrozivá představa smrti.

Aby přišel na jiné myšlenky, rozhodl se projít po čtvrti, kde vyrůstal. Po smrti rodičů při té osudné nehodě Artur rozhodl, že by měl zůstat ve stejné škole, u salesiánů z Rocafortu. Byla to církevní škola, která mu v té době připadala obrovská. Téměř celý jeden blok zabírala její třípatrová budova s vysokým portálem, jíž dominoval zlověstně působící kostel, který se mu zjevoval v těch nejhorších nočních můrách. Dorazil ke škole kolem páté odpoledne, v tu šťastnou hodinu, kdy dětem končilo vyučování.

Ve velké bráně vedoucí na vnitřní nádvoří se tlačil chumel vesele povykujících dětí a jejich matek, které je přišly vyzvednout. Prošel mezi nimi nepovšimnut a tvářil se jako jeden z nich, vyšel na dvůr, který mu kdysi připadal tak rozlehlý. Proměna, kterou dvůr za ta léta prošel, ho na několik sekund naprosto zmátla. Za zdí ohraničující pozemek školy se teď tyčila vysoká budova s řadami balkonů vedoucích na školní dvůr. Nové podzemní parkoviště a tělocvična také změnily vzhled dvora. Přesto okamžitě rozpoznal okna své třídy a zaplavily ho vzpomínky. Bylo to jasné – měl jeden ze svých nostalgických dnů. Učitelé, spolužáci, žertíky, všechno mu vířilo v hlavě. Většina vzpomínek byla zábavných, některé smutné, ale všechny byly součástí jeho minulosti a stála na nich jeho přítomnost; byly to drobné kousky skládačky, která tvořila jeho život.

Dvůr se pomalu vyprazdňoval a hlídač, jeden ze seminaristů církevního řádu, jemuž škola patřila, ho zdvořile požádal, aby také odešel. Opustil školu se vzpomínkou na minulost v srdci a novou zneklidňující myšlenkou v hlavě. Od nečekaného Betyina příjezdu nedělal nic jiného, než se díval do minulosti, místo aby hleděl do budoucnosti. Byl roztržitý, soustředěný sám na sebe, což si ale za stávajících okolností nemohl dovolit. Prošel čtvrtí směrem k archivu Ca l’Ardiaca, až se dostal po Rondě k hranicím staré židovské čtvrti. Záměrně se obloukem vyhnul okolí komisařství, až přišel na Carrer Ferran a náměstí Sant Jaume, kde bylo srdce politické činnosti a vlády města. Procházel křivolakými uličkami židovské čtvrti, kde sice stály jiné domy, ale po jejichž dlažbě chodívali i mistr Casadevall a záhadný S. se svými tajemstvími.

Ca l’Ardiaca stojí hned vedle katedrály a v jejím nitru se nachází jedna z nejvýznamnějších barcelonských knihoven, a to jak svým obsahem, tak výjimečností místa. V nejvyšším poschodí knihovny seděla Bety a překládala rukopis. Vyběhl schody po dvou a uviděl Bety u jednoho z oken, pohrouženou do práce.

Knihovník Enriqua poznal a pustil ho dál, ne nadarmo sem chodil den za dnem ve snaze odhalit klíč k záhadě rukopisu. Přiblížil se k ní potichu a Bety byla tak zaujatá prací, že si ho všimla, až když stál těsně vedle ní. Neztrácela čas zbytečnými pozdravy. Pokynula mu, aby se posadil k ní, a nadšeně spustila:

„Je to mimořádný dokument! Jeho duchovní hodnota nesmírně přesahuje možnou materiální hodnotu, a to ani nemluvím o tajemství, jež možná obsahuje. Všichni vědci zaměření na raný středověk by se nechali stáhnout z kůže, jen aby ho mohli zkoumat.“

„Kam jsi došla?“

„Ještě jsem stále v první části, kterou jsi ty, zaslepený pisálek, nepovažoval za důležitou.“

„Mám dostatek důvodů předpokládat, že se tam nenachází nic, co by se týkalo toho předmětu,“ řekl Enrique uraženě.

Bety, zasažena ve svém badatelském nadšení, si náhle uvědomila, co je Enriquovým jediným cílem.

„Promiň,“ řekla chladně. „Nechala jsem se unést nadšením. Už se to nestane.“

„To nevadí. Pokračuj.“

„Dobře,“ pokračovala Bety. „Tvůj překlad je sice v obecných rysech správný, ale je příliš… volný. Děláš mnoho syntaktických chyb, které mění význam textu. A je to vážné, protože jestliže ses jich dopustil v první části, určitě jsi je udělal i v druhé. Tvoje latina není dobrá, je přímo příšerná. A když mluvíme o překladu na této úrovni, kdy může odhalit skrytý klíč, není nic platná,“ odsoudila ho příkře. „Podívej se na tyto příklady. Podívej tady a tady, pleteš si genitiv s dativem a nominativ s vokativem. Podívej, například tady a ještě toto,“ ukazovala na příklady v jeho poznámkách. „Kromě toho, i když to je méně závažné, se dopouštíš chyb, když si pleteš významy slov. Proto je tvůj překlad dost špatný, ale nebudu vědět do jaké míry, dokud ho nedokončím.“

„Máš pravdu,“ připustil Enrique zkormouceně. „Už je to strašně dlouho, kdy jsem něco takového překládal, a je jasné, že tohle je nad mé schopnosti, jenže já se neměl na koho obrátit.“

„Vždy je pozitivní, když si člověk uvědomí hranice svých možností,“ přerušila ho Bety. „Dřív bys to nepřipustil. Možná že ses za ta léta přece jen změnil k lepšímu.“

„Nojo,“ změnil rychle téma Enrique. „Kdy si myslíš, že překlad dokončíš?“

„To nemohu říct přesně. Je to mravenčí práce, a jak sis správně všiml, text se postupně mění z pracovního deníku na soukromý… Prolistovala jsem stránky, které nás nejvíc zajímají, a struktura textu je tam mnohem složitější, přímo architektonická. Tehdejší stavební mistři obvykle neovládali latinu tak dobře jako církevní osoby, ale Casadevallova latina je mnohem lepší než u většiny jeho současníků. Odhaduji, že budu potřebovat alespoň tři nebo čtyři dny.“

Enrique hlasitě vydechl, když slyšel Betyin závěr.

„Vyzbroj se trpělivostí a čekej,“ doporučila mu Bety.

„Trpělivostí,“ zopakoval Enrique sám pro sebe. „Tu teda budu potřebovat.“

„Jdeme domů, nebo se navečeříme tady?“ zeptala se Bety.

„Dáme si něco tady, nemám chuť vařit.“

Dali si lehkou večeři na jedné ze zahrádek na Plaça del Pi. Enrique tam zamířil podvědomě, nohy ho nesly čistě ze zvyku na místo v Barceloně, které ho nejvíc přitahovalo. Bety mluvila a mluvila o tisíci různých věcech, s typickou lehkostí měnila téma rozhovoru a hodila za hlavu pracovní i soukromé starosti. Enrique byl roztěkaný, sotva jí věnoval pozornost, odpovídal jednoslabičně, ale nezdálo se, že by to Bety vadilo, vystačila si sama. Ani bohémská atmosféra náměstí, tak podobná pařížské latinské čtvrti, nedokázala Enriqua zaujmout. Vzpomínka na Artura byla stále živá a na tomto místě ještě silnější. A k tomu se přidala Mariola, podivně přítomná v jeho mysli, aniž by pro to dokázal najít jediný důvod.

Bety navrhla, aby se vrátili do Vallvidrery. Enrique souhlasil, doufaje, že tam nalezne falešný klid světa svých snů. Když už byli doma a Enrique se zrovna sprchoval, zazvonil telefon. Bety ho zvedla, zatímco si Enrique sušil vlasy.

„To je pro tebe, nějaká Mariola,“ zakřičela Bety přes dveře.

„Řekni jí, že už jdu.“

„Už jsem jí to řekla.“

Enrique si kolem pasu omotal ručník a vyšel z koupelny. Bety seděla na terase a odpočívala.

„Dobrý večer,“ řekl s takovou vřelostí v hlase, až ho to samotného překvapilo.

„Ahoj. Prožil jsi hezké odpoledne?“

„Ano, nebylo to špatné. Ztratit se ve vzpomínkách udělá každému občas dobře.“

„To máš naprostou pravdu. Enrique, zítra na tebe nebudu mít čas, ale zařídila jsem si volný víkend, abych se ti mohla věnovat.“

„Výborně. Ale nechtěl jsem ti působit žádné problémy,“ lhal Enrique. „Zítra odpoledne jsem měl stejně v plánu pozvat do obchodu několik Arturových přátel, abych jim dal malý dárek.“

„To neznamená žádné zdržení.“

„Tvůj otec říkal, že odhad ceny nám zabere dost času…“

„Nedělej si starosti. Domluvíme se na sobotu ráno. Hodí se ti to v deset?“

„V sobotu? Fajn.“

„Takže zatím.“

„Děkuji, Mariolo.“

„Není zač,“ řekla a zavěsila.

Enrique se vrátil do koupelny a pořádně se osušil. Pak si oblékl kalhoty a tričko a posadil se vedle Bety na terasu. Neřekla ani slovo. Její nálada prošla nevysvětlitelnou proměnou, což Enrique nedokázal pochopit. On sám měl chuť si povídat, byl v dobré, až veselé náladě. Navzdory jeho obvyklé natvrdlosti mu nakonec došlo, že něco není v pořádku.

„Co se děje?“

Jedinou odpovědí mu bylo mlčení.

„Bety, řekni mi, co ti je,“ naléhal.

„Připadá mi neuvěřitelné, že ti to nedochází.“

„Vážně nevím, co se ti stalo.“

„Nemělo by mě to překvapovat. Ty jsi schopný omlouvat své vlastní chyby, pokud si je vůbec uvědomíš, ale k druhým moc vnímavý nejsi.“

„O čem to mluvíš?“ Jeho překvapení se začalo měnit v zlost.

„V knihovně jsem ti řekla, že ses změnil, ale spletla jsem se,“ prohlásila klidně. „Jsi stále stejně nezodpovědný, jako jsi byl před lety.“

„Okamžitě mi řekni, co se děje, a přestaň s tím. Rozešli jsme se právě proto, že jsem neměl zájem poslouchat stále dokola nějaké výčitky.“

„Ano, řeknu ti to!“ vykřikla rozzlobeně. „Měl jsi připravený plán, jak nachytat vraha, léčku, tak jsi to nazval. Já jsem nesouhlasila, protože tě to mohlo ohrozit, ale nedbal si na mě…“

„Jít na policii není řešení.“

„Zavři ten svůj zobák a poslouchej mě!“ Taková zuřivost Enriqua spolehlivě umlčela. „Přijela jsem, abych ti pomohla, byla jsem přesvědčená, že to dokážu. Tady jsem se dozvěděla o tvém hloupém plánu odhalit vraha za zády policie, ať už z touhy po pomstě nebo po odhalení úžasného tajemství minulosti. Pomáhám ti v rámci svých možností, bez ohledu na své vlastní soukromé povinnosti. A ty, neschopný budižkničemu, si dovolíš měnit plány, aniž bych ti stála aspoň za to, abys mě o tom informoval. Musím se to dozvědět z tvého rozhovoru s tou Marionou, nebo jak se jmenuje! Jak jistě uznáš, poté co jsem se tě snažila čtyři hodiny rozveselit vyprávěním o mezinárodních událostech a těch nejšťavnatějších klepech ze San Sebastiánu, kdy jedinou odpovědí byla řada naprosto neinteligentních zabručení, nemohu se cítit právě polichocena.“

Jako vždy měla Bety pravdu. Měl jí o tom říct.

„Kdo je ta Mariona?“

„Jmenuje se Mariola.“

„Houby mi záleží na tom, jak se jmenuje! Proč neuděláš odhad ceny se Samuelem a ostatními?“ Bylo to absurdní, ale Bety postrádala svou obvyklou logiku.

„Nezapomeň, že Puigventós mi to nabízel už dřív, a že i samotný Carlos mi nedoporučoval zatahovat je do odhadu ceny…“

„… a ty jsi to přijal čistě ze zdvořilosti, že? Vsadím se, že ta Mariola rozhodně není žádná šedesátiletá bába s hrbem a bradavicemi!“

Enrique neodpověděl.

„Odpověz! Že není?“ zeptala se vyzývavě.

„Ne, není,“ odpověděl Enrique, „ale nechápu, proč by na tom mělo záležet.“

„Pokud to nechápeš, tak jsi slepý. Pomáhám ti, ale nedočkám se žádného vděku a ještě mě neinformuješ o tom, co se děje.“

„Chtěl jsem ti to říct, ale byl jsem roztěkaný.“

„Pokud jsi mi to chtěl říct, tak proč jsi to neudělal? Ne, nic neříkej,“ přerušila ho, právě když se nadechoval k odpovědi, „já ti to řeknu sama. Myslel jsi na ni, a neopovažuj se to popírat.“

„Bety, já…“

„Nevím, proč mě to překvapuje,“ řekla sama pro sebe. „Kterýkoli z mých dvacetiletých studentů je vyspělejší než ty.“

„Tak už dost! Teď budu mluvit já. Jestliže jsem byl celý den roztržitý, je to proto, že zítra odpoledne mám schůzku s vrahem svého otce. Jak chceš, aby na mě něco takového nepůsobilo? Je pravda, že jsem tě neinformoval o změně plánu, ale nebylo to ze zlé vůle ani to nemá nic společného s Mariolou. Prostě mi to nepřipadalo důležité.“

Bety se zvedla, a aniž by na něj pohlédla, zamířila do ložnice. Enrique, jenž se zmítal mezi zlostí a znepokojením, které v něm vyvolala nečekaná myšlenka, ji sledoval pohledem až ke dveřím pokoje.

„Už nic neříkej, nebo ztratím i tu trochu důvěry, kterou k tobě ještě cítím. Zůstanu přesně tak dlouho, dokud nedokončím překlad, a pak se vrátím domů,“ řekla a zavřela za sebou dveře.

Enrique překvapeně uvažoval nad myšlenkou, jež se zjevila jako blesk z čistého nebe; byla zároveň lichotivá a nečekaně příjemná. Že by Bety žárlila? Zlobila se, že jí neřekl o změně plánu, ale její reakce na Mariolu byla rozhodně přehnaná.

Když se rozešli, Enrique věřil, že mezi nimi existuje mnohem víc, než si oba připouštěli. Pohledy, gesta… Nikdy ženy nechápal, ale věřil, že je schopen vycítit, kdy mezi dvěma lidmi funguje chemie, možná proto měl víc vztahů než většina lidí, které znal. Jasně si vzpomínal na okamžik, kdy podepisovali právnické dokumenty. Bety, předstírající naprostou lhostejnost, použila jinou propisku než tu svoji, která zůstala zapomenutá v přední kapsičce jejího saka. Detail zdánlivě nepodstatný u kohokoli jiného, ale nikdy ne u toho vzoru puntičkářství, který představovala jeho exmanželka, jejíž chování v každodenním životě bylo až obsedantní. Ten detail, zdánlivě nepodstatný, dokazoval, že její dokonalá póza má trhlinu, již mohl odhalit pouze ten, kdo znal pravdu.

A taky musel vzít v úvahu překvapivou cestu do Barcelony, jejímž důvodem, jak sama řekla, bylo, že je jediným člověkem, který je mu v té chvíli schopen pomoci. Po dlouhé době téměř naprostého odloučení, jehož bylo v relativně malém městě jako San Sebastián dost těžké dosáhnout, když máte navíc společné známé, se jako zázrakem objeví vedle něj, soucitná a ochotná sdílet s ním jeho bolest. Jak se dá vysvětlit takové chování? Kdyby nezmínila Mariolu, Enrique by na to nikdy nepřišel, ale teď věděl, že Bety žárlí. Byl si tím jistý, a to znamenalo, že k němu chová mnohem silnější city než pouhé přátelství, zrozené z několikaletého společného života.

Šťastnější než kdykoli za několik posledních měsíců si Enrique vypil poslední sklenici džusu a šel si lehnout. Poprvé od Arturovy smrti neměl problém usnout.

* * *

Páteční ráno proběhlo v horečném sledu událostí, které snad proto, že byly naplánované, postrádaly intenzitu a živost nepředvídatelného. Doprovodil Bety do Ca l’Ardiaca v téměř naprostém mlčení. Když ji nechal před knihovnou, využil dopoledne a zajel do svého nakladatelství, odhodlaný vypít pohár hořkosti plný procítěných kondolencí, které neměl chuť poslouchat, a odevzdat svůj poslední román Juanu Vidalovi, svému nakladateli. Zaměstnanci ho přijali s očekávanou laskavostí; Juan, s nímž ho pojilo přátelství zocelené léty neustálých bojů mezi touhou zachovat původní text a změnit ho ve jménu vyšší kvality, se nezdržoval zbytečnými zdvořilostmi. Byl to dobrý přítel a dobrý profesionál, ale když měl projevit svoje city, byl naprosto nemožný. Proto převzal od Enriqua flashku s románem s nepředstíranou úlevou, když Enrique po jeho neobratné kondolenci stočil téma na pole čistě literární. Velkou část dopoledne projednávali změny v příběhu, které se objevily v posledních kapitolách. Zpočátku nebyly Juanovi po chuti. Nicméně slíbil je co nejrychleji prostudovat, aby mu mohl říct svůj názor. Když se rozloučili, Juan ho pozval na večeři s dalšími kolegy z oboru, ale Enrique jeho nabídku odmítl, vymlouvaje se na osobní důvody. Nebyla vhodná chvíle.

Když vyřídil pracovní záležitosti, zamířil do Carrer de la Palla. Stejně jako během setkání s Juanem měl Enrique dojem, že se události odehrávají jinak než obvykle. Zdálo se mu, že čas kolem něj plyne rychleji. Dokázal soustředit svou pozornost jen na schůzku s domnělým Arturovým vrahem, ale zbytek, samotné ulice i jiní chodci, byl skoro vybledlý, jako cizí postavy, které vnímal sotva jako prchavé stíny. Nejdřív si promluvil s prvními dvěma podezřelými, a pak se Samuelem. Všechno proběhlo v nereálné skutečnosti podobné snu. Zdálo se mu, že od chvíle, kdy vešel do Guillemova obchodu a vyšel ze Samuelova, uplynul pouhý okamžik, v němž splnil svůj cíl a pozval všechny tři do Arturova obchodu na půl devátou večer, až zavřou své podniky. Nechtěl jim vysvětlovat důvod a oni předpokládali, že jim odpoví na jejich nabídku, což byla pravda, i když v jiném smyslu, než čekali.

Když měl připraven terén, zaskočil do knihovny vyzvednout rukopis. Bety mu ho vydala s určitou neochotou, protože věděla, jakému riziku se Enrique vystavuje. Neřekla mu nic o svém pokroku s překladem, místo toho mu radila, aby byl opatrný. Enrique jí nabídl klíčky od auta, ale ona je odmítla s tím, že se nemíní vracet do Vallvidrery bez něho.

„Nepřipadá mi vhodné, aby ses zúčastnila té schůzky.“

„Taky tam nebudu. Vyzvednu tě o půl desáté, hodinu po začátku vašeho setkání. Mezitím počkám v nějakém baru na náměstí. A nesnaž se mě přemluvit,“ uzavřela Bety kategoricky.

Nechal ji tedy na Plaça del Pi, upřímně ustaranou. Ještě se na něj zlobila, ale její strach byl silnější než zlost. Enrique vešel do obchodu hlavním vchodem, rozsvítil světla v sále, zavřel za sebou dveře a vykročil ke schodům. Nedokázal zabránit pohledu na starý oltář, z něhož někdo odstranil všechny stopy po Arturově smrti; všechny kromě rozbitého zábradlí a nesmazatelné narudlé skvrny na mramoru oltáře.

Nahoře ve studovně nastražil návnadu do posledního detailu. Postavil jedno z pohodlných křesel k velkému stolu a na něj položil rukopis, otevřený na jedné z posledních stran, a kolem naaranžoval větší část svých poznámek. Zkontroloval, jakým dojmem celý výjev zapůsobí na někoho, kdo vystoupí po schodech, a dospěl k jednoznačnému závěru. Bylo to téměř dokonalé.

Přemýšlel nad tím, jakou reakci vyvolá u vraha návrat do obchodu, a usmál se, když si uvědomil, že se naplní otřepané klišé detektivních románů – vrah se vrátí na místo činu. Byl si jistý, že vrah nedá najevo žádné emoce, ale co si bude myslet? Jaké myšlenky se budou skrývat za nehybnou maskou jeho obličeje? Pokrytectví vraha, ať jím byl kdokoli, ho rozhořčilo, ale přinutil se nemyslet na podobné věci; musí sehrát svou roli a musí to provést perfektně.

Pět minut po domluvené hodině zaklepali na dveře obchodu všichni tři starožitníci. Vyklonil se ze studovny a pozval je všechny dovnitř. Zatímco vcházeli do obchodu, Enrique sestoupil dolů, aby je přivítal.

„Vítejte, přátelé, pojďte dál,“ pozdravil je.

Všichni mu pozdrav opětovali. Samuel s nepřítomným výrazem pohlédl na oltář a zavrtěl hlavou. V očích se mu zatřpytily slzy.

„Promiň,“ řekl. „Když jsem tě viděl scházet ze schodů, vzpomněl jsem si, jak jsme tady byli naposled s Arturem. Šel nás dolů přivítat právě tak jako teď ty…“ Zachvěl se mu hlas a nemohl pokračovat.

Enrique ho pevně objal.

„Vzpamatuj se, Samueli. Nemysli na to.“

„Snažím se, synku, snažím, už jsem byl v pořádku, ale jak jsem tě viděl na těch schodech, všechno se to vrátilo.“

„Dobrá, změňme téma. Vysvětlím vám, proč jsem vás sem pozval.“ Všichni se na něj s očekáváním podívali. „Dostal jsem od vás tří nabídku na odkoupení obchodu, v případě že budu chtít Arturův podnik zavřít. Takže, rozhodl jsem se ho prodat, ale nepřijmu vaši štědrou nabídku… ani žádnou jinou,“ dodal po úmyslné pauze. „Puigventós mi doporučil, že nejlepší způsob, jak provést likvidaci podniku, je uspořádat soukromou dražbu pro členy cechu, a já jsem se rozhodl jeho návrh přijmout. Jeho dcera Mariola mi o víkendu pomůže se znaleckým odhadem ceny všeho zboží.“

Ani jeden ze tří starožitníků neprojevil žádné emoce při Enriquově sdělení. Pokračoval:

„Z nějakého důvodu mám však pocit, že jsem vaším dlužníkem, nejen kvůli vašemu přátelství s Arturem, ale také proto, že jste mi všichni nabídli pomoc. Proto bych každému z vás chtěl jménem Artura věnovat dar. Vím, že buď v obchodě anebo ve skladu musí být něco, nějaký kus nábytku nebo zajímavý předmět, který by vás potěšil. Byl bych rád, kdybyste mi udělali tu laskavost a něco si vybrali.“

Samuel, Enric a Guillem začali mluvit všichni najednou. Trvali na tom, jak zbytečné je takové gesto, ale Enrique zůstal neoblomný.

„Ne, nebudu mít klid, jestli odtud odejdete s prázdnou. Musíte to udělat, i kdyby jen proto, abyste mi udělali radost.“

Guillem zareagoval jako první. Podíval se na své kolegy a ujal se slova:

„Myslím, že hovořím jménem nás všech, když ti řeknu, jak moc si tvého gesta vážíme. Opakuji ti, že ho považuji za zbytečné, ale nebudu se s tebou hádat. Přijímáme tvou nabídku, která je velmi šlechetná, a chci, abys věděl, že já osobně na to nikdy nezapomenu.“

„Já jsem od přírody uzavřený,“ ozval se s neobvyklou rozhodností Enric, „mluvím jen, když musím, tedy velmi zřídka. Všichni to víte. Ale teď chci něco říct. Artur byl výjimečný muž v mnoha směrech, jeho encyklopedické a nevyčerpatelné znalosti se pojily s oddaností naší práci, ale nejen tyto schopnosti jej učinily tak skvělým člověkem. Pokud něčím opravdu vynikal, byla to jeho lidskost, zásadní vlastnost dobrých lidí. Vlivem těchto ctností měl tak mimořádné charizma a tak dobrou pověst mezi kolegy starožitníky. Svou lidskost projevoval všem členům cechu, ať to byli nováčci nebo staří veteráni. Jestliže jsme s Guillemem měli tu čest být jeho přáteli, stalo se to díky jeho ochotě sdílet kouzlo našeho zvláštního světa se všemi ostatními. Neřeknu víc, kromě jedné věci. Je vidět, že tě vychoval, protože tě šlechtí mnoho jeho ctností, mezi nimi přátelskost a štědrost.“

Po něm promluvil Samuel:

„Já nebudu říkat nic, ty víš, co cítím. Děkuji ti.“

Enrique jim vřele poděkoval a v hloubi srdce se mu zrodila pochybnost. Jak by mohl být jeden z těch, kteří o Arturovi mluví tak hezky, jeho vrahem? Buď se spletl, anebo jsou to největší pokrytci pod sluncem.

Odsunul tyto starosti stranou. Všichni tři starožitníci stáli zaraženě, jako by čekali na nějaký pokyn k rozchodu. Enrique je vyzval, aby si vybrali, co se jim líbí, bez ohledu na cenu, s výjimkou knih, které si chce ponechat.

Guillem a Enric procházeli obchodem a bezradně se rozhlíželi kolem sebe. Guillem si nakonec vybral sbírku vějířů a Enric malý pařížský hrací strojek z počátku století. Samuel váhal a rozhodl se jako poslední.

„Artur má v jedné zásuvce psacího stolu sadu francouzských hracích karet z osmnáctého století. Není zapsaná do inventáře, je dobře zachovalá a má nevyčíslitelnou hodnotu.“

„Je tvoje,“ usmál se Enrique. „Pojďte se mnou nahoru. Předám Samuelovi jeho dar a kromě toho vás zvu na kávu. Nebude sice tak lahodná jako ty vaše, ale zato vám ji nabízím od srdce.“

Vystoupili po schodech za ním. Originální stolní lampa Tiffany vrhala jemné žluté světlo na pracovní stůl, kde odpočíval Casadevallův rukopis, lhostejný ke své důležitosti, obklopený spoustou poznámek, které Enrique nashromáždil ve snaze odhalit jeho tajemství. Na odpočívadle je Enrique nechal projít dovnitř se zdvořilým gestem, což mu ve skutečnosti umožnilo pozorovat jejich reakci na pečlivě připravený výjev. Pokud na ně rukopis nějak zapůsobil, nikdo z nich to nedal najevo. Enrique rozsvítil stropní světlo a jeho hosté se podle zvyku rozsadili. Za chvíli připravil silnou kouřící kávu, již podával ve stejném servisu jako Artur. Samuel si pak sám vytáhl ze zásuvky psacího stolu sadu hracích karet.

Rozhovor se točil kolem různých bezvýznamných témat. Enrique žasl nad lhostejností, již projevovali k předložené návnadě, a jeho jistota, že rychle odhalí vraha svého otce, se pomalu rozplývala. Že by se mýlil? Možná že Artur nakonec přece jen zemřel rukou místního zoufalého zlodějíčka, kterého překvapil při činu. Ale možná byl vrah přesto v místnosti, sedí vedle něj, na místě činu, a tváří se neproniknutelně, aby vyvrátil veškerá podezření.

Hovor sám od sebe utichl. Místo je nevybízelo k veselému projevu, otevřené rány po Arturově smrti byly ještě čerstvé a Enrique dokonale napodobil pravidelný rituál, jenž hosté a jeho adoptivní otec dlouho sdíleli. Guillem přerušil ticho novým a pro Enriqua velmi příhodným tématem.

„Pracuješ na novém románu?“ zeptal se ho.

Bylo to jako dar od milostivého Boha.

„Dokončil jsem svůj poslední román, než jsem přijel do Barcelony, ale nečekaně jsem tady narazil na tak zajímavý námět, že uvažuji o tom, že ho použiji.“

„O co se jedná?“ chtěl vědět Samuel.

„Příběh ještě není úplně jasný. Přímo tady v obchodě jsem našel starý rukopis, na místě, kam můj otec neměl ve zvyku odkládat knihy. Dost mě to překvapilo, a navíc jsem potřeboval nějaké rozptýlení, takže jsem se pustil do jeho překladu a výsledky jsou velmi zajímavé.“

Samotný Enrique byl překvapen, jak lehce vymyslel lež, která by ani od profesionálního podvodníka nevyzněla autentičtěji.

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Guillem.

Jeho tři hosté mu náhle věnovali takovou pozornost, že to Enriqua zmátlo a nedokázal poznat, zda se jedná o pouhý zájem či o něco víc.

„Nejsem si úplně jistý,“ pokračoval v improvizaci Enrique. „Moje latina není moc dobrá a zatím jsem rukopis jen prolistoval, ale připadá mi to jako příběh nějaké tajné společnosti v Barceloně patnáctého století. Ten příběh se týká katolické církve a židů a mluví se tam o tajemném předmětu, ale to není podstatné. Poslouží mi jako podklad pro můj první historický román. Nevím ještě přesně, o čem bude, ale přidržím se tradiční struktury detektivního románu.“

„Historická témata jsou velmi složitá, proto je potřeba hodně dokumentace, pokud se nechceš dopustit nesrovnalostí,“ prohlásil Samuel. „Pokud na tom námětu trváš, mohu ti pomoci. Víš, že jsem expert na dějiny svého lidu. A teď jak to říkáš, si vzpomínám, že Artur také pracoval na nějakém dokumentu, který nazýval ‚Casadevallův rukopis‘. Ukázal nám ho o víkendu před… svou smrtí.“

„To je on, ten stejný. Už několik dní si dělám poznámky. Děkuji ti za nabídku, Samueli. Asi tě nakonec požádám o pomoc, ale prozatím mi stačí hledat tady,“ pokynul hlavou k rukopisu, „vhodný děj. Tak dobře, pánové, vaše společnost je velmi příjemná, ale pokud dovolíte, přijdou mě za chvíli vyzvednout…“

„… a chtěl bys být sám,“ dokončil Guillem. „Výborně, přátelé, vezměme si věci, jimiž nás Enrique obdařil na památku našeho drahého Artura, a pojďme.“

Enrique je doprovodil ke dveřím, kde se rozloučili. Viděl je, jak se vzdalují směrem k Plaça de Sant Josep Oriol, a strčil do dveří, aby se ujistil, že jsou dobře zavřené, protože ho náhle přepadl strach. Teď, když představení skončilo, nashromážděné napětí si vybralo svou daň. Přes teplý vzduch v místnosti pocítil mrazení v zádech a naskočila mu husí kůže. Vyběhl schody po dvou, strčil rukopis i s poznámkami do kožené aktovky a pak seběhl dolů. Tam se po chvilce zaváhání rozhodl. Otevřel dveře, vyhlédl na poloprázdnou ulici a trhnutím stáhl žaluzii.

Nedokázal čekat na Bety uvnitř obchodu. Byl si jistý, že právě vypil kávu s vrahem svého otce na místě zločinu, a k úzkosti, kterou cítil večer po příchodu do obchodu, se teď přidal strach z toho, že ho čeká stejný osud. Ulicí, byť potemnělou a slabě osvětlenou, procházeli bezstarostní chodci, kteří v něm navozovali pocit bezpečí, sice možná fiktivní, ale přece jen dostatečný. Přitiskl se zády ke zdi, aby viděl na oba konce klikaté ulice, a najednou uviděl v dálce Bety. Vyšel jí v ústrety a vzal ji pod paži. Zamířili k parkovišti opačným směrem od náměstí Plaça Sant Josep Oriol.

Carrer de la Palla ústí do Plaça de la Catedral. Tam, v nočním davu na náměstí, si Enrique konečně vydechl.

Posadili se na jednu z laviček naproti nádherné gotické katedrále a on Bety vyprávěl, jak probíhal rozhovor, a zejména o podivné lhostejnosti, kterou projevili ohledně rukopisu. Zmínili se o něm jen jednou, a to ještě bez zájmu. Pravda byla, že se rozhovor brzy stočil na čistě literární téma, ale na rukopis se zeptali jen jednou. To není podstatné, mínila Bety, důležité je, kdo se na návnadu chytil, tedy kdo se o rukopisu zmínil. Odpověď zněla Guillem a to potvrdilo jejich podezření.

Bety se ho pokusila uklidnit. Pohladila ho po zádech, svaly měl ztuhlé a napjaté. Jeho kůže reagovala na její dotek.

„Je ti dobře?“ zeptala se.

„Ne, není,“ odpověděl.

Zvedli se. Bety ho vzala kolem pasu a Enrique ji objal kolem ramen, a tak společně kráčeli k parkovišti na Plaça de Catalunya.

Za jejich zády, skryta ve stínu mohutných románských strážních věží, je pozorovala mlčenlivá, nehybná postava. Když jí zmizeli z dohledu, otočila se a zmizela ve tmě labyrintu úzkých uliček.

8

U snídaně si Enrique vzpomněl na strašný povyk, který po telefonu spustil Carlos v pátek večer. Zavolal mu, aby mu sdělil, že se domnívá, že past nastražil úspěšně, ale jako jediná odpověď následovala řada těch nejsprostších nadávek, které by zarazily i nejotrlejšího námořníka. Příčinou jeho hrozného hněvu byla Enriquova neuvěřitelná hloupost, když se vystavil jakékoli možné reakci domnělého – a neznámého – vraha tím, že všechno zorganizoval bez Carlosova vědomí. Bety, která poslouchala u druhého telefonu, nedokázala zabránit hlučnému výbuchu smíchu, který však Carlos naštěstí neslyšel.

Když si Carlos vylil zlost, nařídil mu, aby zavřel dveře a okna a čekal, dokud mu někdo nezavolá na mobil a neřekne jediné slovo: „Klid.“ To bude znamenat, že už je dům střežen a on si může bez obav lehnout. Od té chvíle ho budou dvacet čtyři hodin denně hlídat detektivové z jeho kanceláře, kteří mají bohaté zkušenosti s diskrétním sledováním. Také mu doporučil, ať si příště, až bude mít chuť převzít iniciativu bez předchozí konzultace, raději hledá jiného detektiva.

„Je to příliš vážná věc, než aby si nějaký amatér myslel, že může jednat na vlastní pěst a vyváznout se zdravou kůží. Nezapomeň, že jen hlupák tak riskuje, a cena, kterou můžeš zaplatit v případě chyby, bude tvůj vlastní život.“

„A co mám dělat teď?“

„Chovej se normálně. Musíš vycházet ven, abys dal vrahovi možnost jednat, ale jen v rámci svých obvyklých pochůzek. Nedělej nic divného, co by mohlo zmást tvého anděla strážného. Pokud chceš radu, pracuj v knihovnách nebo doma, jak chceš. Nejlepší je něčím se zabavit.“

„Mám s sebou nosit rukopis?“

„To je jedno. To, co v této chvíli vraha zajímá, není ani tak rukopis, ale spíše to, že ty znáš jeho tajemství. Když budeš předstírat, že máš rukopis u sebe, zvýší to možnost jeho rychlé akce. V tom případě by totiž zabil dvě mouchy jednou ranou. Jestli se rozhodneš nenosit ho u sebe, snaž se schovat ho na takové místo, kde ho vrah nenajde.“

„Dobře.“

„Poznač si toto číslo.“ Nadiktoval mu telefon. „Je to číslo na mobil, na němž mě seženeš v kteroukoli denní i noční dobu. Kdyby se stalo cokoli zvláštního, co vzbudí tvé podezření, zavolej. I kdyby šlo o nějakou pitomost, cokoli bezvýznamného. Lepší je planý poplach kvůli nějaké hlouposti, než abychom později litovali. Je to jasné?“

„Ano.“

„Tak hodně štěstí.“

„Děkuji za všechno.“

Bety vyšla z vedlejšího pokoje a přistoupila k němu.

„Všimni si, že nejsem sama, kdo se zlobí, že mu neříkáš nic o svých plánech. A Carlos má pravdu, že jsi příliš riskoval. Jak to, že nás to nenapadlo dřív?“

„Nenapadlo nás, že by vrah mohl jednat tak rychle.“

„Byli jsme hloupí. Nikdy přece nemůžeš vědět, jak funguje vrahova mysl. Nebylo sice pravděpodobné, že by na tebe zaútočil okamžitě, aniž by si všechno naplánoval; byl jsi na místě vraždy, a kdyby tam našli tvou mrtvolu po vaší schůzce, došlo by to i tomu nejneschopnějšímu policistovi. Ale měli jsme vzít do úvahy i takovou nečekanou reakci. Vrah mohl být pod tlakem, cítit se ohrožený, a mohl jednat zbrkle.“

„Kdyby se to stalo, byl bych mrtvý.“

„A já možná taky,“ dodala Bety. „Není divné, že jsi na to nepomyslel ty, ale že to nenapadlo mě…“

Oba se rozesmáli.

* * *

Později, po večeři, se mezi nimi téměř obnovilo bývalé pouto. Bety trvala na tom, že mu dá masáž, a Enrique se nebránil. Ležel na břiše na pohovce a cítil, jak její ruce kloužou po jeho svalech, až je změnily v poddajnou hmotu. V té chvíli oba museli cítit to samé; bylo těžké zapomenout na minulost. Podívali se na sebe přemoženi nečekaným citem. Enrique si nepamatoval, kdy se jeho rty přiblížily k jejím, ale muselo se to stát, protože když náhle zazvonil telefon, Bety vyskočila a utekla do svého pokoje. Jeho anděl strážný zasáhl, aby je rozdělil. Sám na pohovce se Enrique plácl dlaní do čela a proklel svou smůlu.

* * *

Následujícího rána se probudil ve výborné náladě. Oblékl se a ponořený do myšlenek se šel do kuchyně nasnídat. Bety, ranní ptáče, zůstávala ještě ve svém pokoji, takže bylo jasné, že ho nechce vidět. Nechal jí vzkaz:

* * *

„Milá Bety,

musím jít do obchodu kvůli odhadu ceny. Rukopis nepotřebuji, můžeš na něm pracovat. Pokud budeš cokoli potřebovat, zavolej mi do obchodu. Mluvil jsem s Carlosem, aby nás hlídali oba dva.

Nezapomeň, že když budeš chtít jít ven, nesmíš nechat rukopis na viditelném místě, raději ho vezmi s sebou.

Buď opatrná.

Líbá

ENRIQUE.“

* * *

Zasunul vzkaz mezi stránky rukopisu tak, aby byl vidět, a položil svazek na zem před dveře jejího pokoje. V autě se marně pokoušel odhalit, který vůz ho sleduje. Ať se snažil sebevíc, nedokázal to. V jednu chvíli byl v pokušení udělat nějaký náhlý pohyb, například nečekaně odbočit, aby přinutil svého strážce odhalit svou pozici. V duchu si představoval podobné situace, které se ale nakonec neodvážil realizovat. Ztracen ve víru barcelonského provozu, který byl na sobotní dopoledne docela hustý, se nakonec vzdal svého úsilí. Nechal auto na parkovišti, zastavil se u stánku, aby si koupil noviny, a vmísil se do davu na Plaça Sant Josep Oriol, kde mladí – a nejen mladí – malíři jako každé sobotní ráno z nezbytnosti anebo záměrně vystavovali svá díla v nádherném prostředí, daleko od všech galerií s jejich výsadními právy a závazky.

Odtud k Arturovu obchodu to bylo už jen pár kroků. U dveří na něj čekala Mariola, jiná, a přece ta stejná žena, kterou potkal před dvěma dny. Byla oblečena méně elegantně, mladistvěji, přesto nemohla skrýt svůj styl a vybraný vkus. Patřila k té vzácné skupině lidí, kteří nedbají na módu, ale i tak přitahují pozornost svého okolí. Pozdravili se. Enrique na okamžik zaváhal a Mariola mu podala ruku. Jemně ji stiskl a pak vytáhl žaluzii a pozval Mariolu dál. V tuto ranní dobu byla ulice zalitá sluncem, v jehož šikmých paprscích pronikajících do obchodu kroužila oblaka zvednutého prachu.

„Nikdo sem nechodí uklízet od té doby, co se to stalo…,“ vysvětloval Enrique. „Dřív sem chodila uklízečka, ale teď…“

Mariola ho neposlouchala, byla zcela zaujata pozorováním nábytku a předmětů kolem sebe.

„Artur měl skvělý vkus a velké zkušenosti. Rozmístění nábytku je tak důmyslné… Přitáhne pohled kolemjdoucích, i kdyby nechtěli.“ Podívala se na Enriqua. „Tvůj otec věděl, jak upoutat pozornost lidí, co procházejí kolem obchodu. Smaragdová zeleň a ultramarínová modř jsou samy o sobě křiklavé, ale zdůrazňují krásu ušlechtilého dřeva jako málo jiných barev.“

„Já o vašem umění moc nevím, ale Arturovi přátelé vždy chválili jeho smysl pro harmonii a jeho vkus.“

„A měli pravdu,“ přisvědčila sebejistě Mariola. „Měl svůj vlastní styl. Tak co, pustíme se do práce?“

„Jsem ti plně k dispozici.“

„Vezmi si něco na psaní a pojď se mnou. Začneme v obchodě a pak přejdeme do skladu, ale nejdřív bych se tady chtěla porozhlédnout.“

Enrique rozsvítil ve skladu. Studené zářivky vydávaly bledé světlo, které sotva dosáhlo do všech koutů prostorné místnosti. Mariola se elegantně pohybovala mezi jednotlivými kusy nábytku. Některé byly zakryté velkými bílými prostěradly, jiné pokrývala tlustá vrstva prachu jako jasná známka zapomnění. Mariola energicky strhla jednu plachtu. Látka sklouzla po nábytku a odhalila překrásný příborník z teakového dřeva s inkrustacemi z pozlaceného kovu. Podívala se na Enriqua, jako by předem žádala o omluvu za to, co se chystá udělat. Odhalení toho nádherného kousku ji povzbudilo, aby pokračovala. Procházela uličkami přízraků a zbavovala je skrytých tajemství, jako čarodějka mávnutím kouzelného proutku je probouzela ze stavu neexistence do skutečnosti. Psací stoly, příborníky, velká bambusová bedna, vitríny, podstavec s klasickou sochou… Enrique, šokovaný nečekaným zvratem událostí, užasl, když poprvé uslyšel Mariolin zvonivý smích. Ano, smála se. Musela cítit něco jiného než on, něco zvláštního, když byla pohroužena do toho podivného rituálu odhalení.

Když na zem dopadlo poslední prostěradlo, Mariola k němu přistoupila se zářivým úsměvem v obličeji, ještě udýchaná smíchem.

„To je nádhera!“ zvolala. „Artur tady má tu nejkrásnější sbírku nábytku, jakou jsem kdy viděla!“

„Máš pravdu, je to nádhera,“ souhlasil Enrique, přestože nemluvil o tom stejném jako ona.

„Nechápu, proč jej nevystavil v obchodě. Věděl jsi o tom, co tu má?“ rozmáchla se oběma pažemi kolem sebe.

„Nevím, co mám říct. Něco málo o starožitnostech samozřejmě vím, ale nedokázal bych poznat, který kus nábytku je cennější než jiný.“

„Poslouchej,“ řekla spiklenecky, jako když dospělý vypráví krásnou pohádku svému milovanému dítěti. „Artur má ve skladu dva typy nábytku. Jedna část je určena k prodeji, to je ten, co nebyl chráněn plachtami. Druhou skupinu můžeme rozdělit zase na dvě. Je tam nábytek, který potřebuje restaurovat, ten je poblíž dveří skladu, a zbytek je už restaurovaný, ten je uložený blíž k obchodu.“ Na chvíli zmlkla, aby se nadechla. „Ale kromě toho je tam ještě řada kousků z různých dob, absolutně odlišných. Všechno je z prvotřídního materiálu, skvělá práce.“

„Nechápu, co mi tím chceš říct.“

„Promiň, vysvětluji ti to, jako bys byl jedním z nás,“ zasmála se znovu Mariola. „Enrique, tvůj otec tady měl muzeum. Ano, muzeum.“

Musel se tvářit skutečně užasle, protože Mariola se znovu rozesmála, ještě hlasitěji než předtím.

„Musel si nechat těch několik mimořádných kousků, které občas projdou rukama zkušeného starožitníka. A to má jediné vysvětlení, vytvořil si malé soukromé muzeum pro své osobní potěšení.“

„Proto byly přikryté prostěradly.“

„Správně. Je to skvěle zrestaurovaný nábytek, ukázka dokonalé řemeslnické práce, a je pečlivě udržovaný. Do obchodu se už zjevně nevešel, a kvůli velikosti a rozmanitosti stylů se nehodí ani do běžného domova.“

Enrique, nakažený Mariolinou spontánní radostí, procházel úzkými uličkami, obklopen věcmi, které Artur tak miloval.

„Dokážeš si ho představit, jak tady odhaluje jeden kus za druhým…?“

„… záměrně pomalu,“ přerušil ji Enrique, „a s požitkem, jako by se znovu rodily na svět. Jeho gesta by byla klidná, jako jeho život, ale také ladná, protože miloval to, co dělal, a toto pro něj musela být jeho tajná rozkoš. Představuji si,“ pokračoval, „jak získal první malé poklady do své sbírky. První zbožňovaný kus nábytku tady musel mít strašně dlouho a váhal, jestli ho má dát do prodeje nebo si ho ponechat. Krátce nato se objeví další kousek, který ho stejně tak rozruší, a umístí ho vedle toho prvního – dva klenoty v moři průměrnosti. Tak vznikla jeho sbírka, víc ze srdce než z rozumu, založena na náhlém popudu, spíše než systematicky.“

Mariola neříkala nic. Jen se na něj s úsměvem dívala. Dokonce ani ti, co ji dobře znali, by nedokázali poznat, co se skrývá za jejím záhadným výrazem. Enrique Mariolu nevnímal, ještě stále byl pod dojmem náhlého odhalení nečekané stránky otcova života, po léta skrývané jako tajná vášeň, již nikdo neměl odhalit ani s ním sdílet. Cítil dojetí a jeho oči zvlhly, přestože se snažil potlačit slzy. Nerad ukazoval své city, a když si uvědomil, že se na něj Mariola dívá, ukryl svou bolest do největší hloubky. Vzápětí mu došlo, proč se tak chová: ženám se líbí silní muži, kteří neprojevují slabost. Nemohl se ubránit úsměvu, když si uvědomil, že se mu Mariola líbí dost na to, aby zafungovalo jeho podvědomí.

Na několik vteřin jako by mezi nimi zavládlo příměří. Oba mlčeli, každý z jiného důvodu. Mariola to křehké kouzlo přerušila jako první:

„Připraven pustit se do práce?“ zeptala se jemně.

„Kdykoli řekneš.“

„Začneme tady. Zapisuj tímto způsobem – každý kus označ číslem, začneme od jedničky, já ti řeknu typ nábytku, druh dřeva, stav, období a přibližnou cenu. Udělám digitální fotku každého kousku, abychom nemuseli přemísťovat velké kusy.“

A tak uplynuly hodiny, poklidně jako řeka plná tůní, kde se voda zastaví a odpočívá, unavená ze své nekonečné cesty. Mariola, šťastná mezi věcmi ze svého světa, diktovala nekonečný seznam předmětů nejrůznějších velikostí, od obrovských psacích stolů z období regentské vlády až po sbírku zapalovačů z počátku dvacátého století, vystavených v malé vitrínce. Enrique pozorně poslouchal její přesné popisy, užíval si její blízkost, vůni jejího jemného parfému, obrys jejích nádherných plných rtů. Ovzduší bylo nabité jiskřivou radostí, kterou Mariola vyzařovala, protože jí byla tak plná, že si ji nedokázala nechat pro sebe a přenášela ji na svého rozpačitého pomocníka.

Udělali si přestávku sotva na půl hodiny, aby si snědli sendvič, který jim dodal sílu do další práce. Enrique měl pocit, že se přenesl do šťastného světa, který považoval za dávno ztracený. Opětovné setkání s dětským okouzlením, které cítil, když mu Artur vyprávěl poutavé příběhy o minulosti starožitností, vystavených v jeho obchodě, společně s vřelostí citů, které dospělí prožívají, když sdílejí určité zážitky s osobami opačného pohlaví, mu dokonce dovolily zapomenout, že na tomto místě byl před pouhými několika dny zavražděn jeho adoptivní otec. Večer už měli velkou část obchodu začleněnou do seznamu, a Mariola rozhodla, že nastal čas se zastavit.

„Pro dnešek stačí. Pilně jsme pracovali a zítra dopoledne můžeme být hotovi. Kolik je hodin?“

„Zvony na katedrále před několika minutami odbily devátou.“

„Dobrá, myslím, že si něco zasloužím za odměnu. Pozveš mě na večeři?“ řekla a dlouze se na něj zahleděla svýma modrýma očima.

„To je malá odměna za všechno, co ti dlužím.“

Mariola z rozmaru trvala na tom, že chce večeřet hned na Plaça Sant Josep Oriol.

„Už je to dávno, co jsem tady nejedla,“ vysvětlovala.

Všechny stoly byly obsazené skupinami studentů, poučených turistů a barvitou skupinou místních umělců: malířů, básníků, hudebníků, intelektuálů… Díky přátelství jeho otce s majitelem baru Pi se Enriquovi podařilo získat stůl přednostně a předběhnout dlouhý seznam čekajících. Uvedli je na vzdálený konec zahrádky přímo uprostřed náměstí, trochu stranou od hluku hostů, kteří se s typickou hispánskou nediskrétností navzájem překřikovali v jakémsi zmateném orchestrálním souzvuku. Číšník si zapsal objednávku a téměř vzápětí měli na stole obří mísu salátu a plněné tortily.

„Toto náměstí má zvláštní kouzlo, které nenajdeš nikde jinde v Barceloně,“ řekla Mariola. „Je to kousek Paříže přenesený do Barcelony, kterému se záhadně podařilo adaptovat na místní poměry a lidi.“

„Znáš Paříž?“

„Très bien.“ Mluvila čistě, bez přízvuku. „Studovala jsem tam výtvarné umění. Můj otec je velmi konzervativní, jeden z těch, co věří v církevní vzdělání. Mezi kněžími se v té době našlo hodně frankofilů a pařížská akademie umění je proslulá po celém světě, a tak jsem v důsledku okázalého nedostatku fantazie svého otce strávila pět let života v bytě na Montmartru společně se dvěma kamarádkami. Otec si nedokázal ani představit, že se naučím mnohem víc, než co nám profesoři říkali ve škole!“ Opět se zasmála, potěšená vzpomínkou na svou minulost, v oblaku nostalgické hudby, kterou místní pianista jako by hrál přímo pro ni. „Jeho nevinná holčička se vypařila už během prvního roku a místo ní se objevila žena, o které ani netušil, že ji v sobě mám.“

„Málo rodičů dokáže nechat svoje děti růst, aniž by se občas snažili do toho procesu zasahovat.“

„Taky se ti to stalo?“ zeptala se Mariola zvědavě.

„Ne, myslím, že ne. Možná proto, že jsem byl adoptivní syn, Artur mezi námi vždy udržoval relativní odstup. Chápeš, nechci tím říct, že by mě neměl rád, ale že se snažil, vzhledem k zodpovědnosti, kterou převzal, a k památce mých rodičů, být co nejprofesionálnější, pokud šlo o mou výchovu. Teď z odstupu let vidím, že se choval jako přísný poručník, ale pod tou maskou přísnosti se skrýval láskyplný a obdivuhodný člověk, který se neustále snažil prodrat na povrch. Byla to velká osobnost.“

„Souhlasím. Možná až příliš.“

„Proč to říkáš?“

„Když jsem nabídla Samuelovi partnerství, otevřeně se postavil proti. Jeho podnik na tom byl špatně, to asi víš. Trh s náboženskými předměty je velmi složitý, a on se dostal do krize. Artur si myslel, že jednám z přechodného rozmaru nevychované holky, čerstvě rozvedené, která se nudí a hledá rozptýlení. Nevěřil, že to s podnikáním myslím vážně, a taky mi to dal znát, přímo a bez prostředníků. Byl slušný, to ano, ale nepříjemný. Trvalo mi několik let, než jsem si svou prací získala jeho respekt. A Arturův respekt v tak pomlouvačné komunitě, jako je ta naše, dokázal dokonce vyvážit vliv mého otce, který mi odmítl pomáhat, aby nebyl obviněn z nadržování své dceři.“

„O tom jsem nic nevěděl.“ Enrique se tvářil zkroušeně. Artur mu o tom nikdy nic neřekl, možná podvědomě tušil, že by tím mohl ovlivnit jeho vztah k Mariole.

„Teď už to není důležité. Kdysi bylo, ale všechno se nakonec urovnalo. Od té doby jsme měli srdečný vztah. Nebylo to přátelství, protože byl přesvědčen, že mě jeho počáteční reakce urazila, i když to nebyla pravda, a vždy si udržoval určitý odstup. Několik let se neúčastnil večírků, které pořádal můj otec, ale v poslední době se k mé radosti situace začala uklidňovat a občas nás poctil svou přítomností. Ale mluvili jsme o tvé rodině. Nemáš žádné příbuzné ani z otcovy, ani z matčiny strany?“

„Měl jsem, ale jako kdyby neexistovali. Otcova rodina se po občanské válce odstěhovala do Ruska, s výjimkou Artura, a moje matka byla jedináček. Měl jsem nějaké bratrance, strýce a tety, ale po smrti rodičů jsme se úplně přestali stýkat. Neměli se s Arturem rádi.“

„To pro tebe muselo být hrozné.“ Vzala ho za ruku.

„Ano, bylo,“ potvrdil Enrique, jenž se tomuto prvnímu kontaktu nebránil. „Jedenáctileté dítě, které ztratí rodiče… Nedovedeš si to představit. Nikdo si to nedokáže představit.“

Mariola mu místo odpovědi pevněji stiskla ruku.

„Naštěstí mě Artur vychoval s největší péčí, jako vlastního syna, kterého se rozhodl nemít.“

„Nerozumím…“

„Je to jednoduché,“ zasmál se. „Nedá se říct, že by Artur nenáviděl ženy, ale říkával, že slouží jen k tomu, aby uspokojily muže. Vím,“ řekl spiklenecky, „že měl několik milostných vztahů, když jsem byl malý. Musel si myslet, že o tom nemám ani ponětí, ale já jsem byl na svůj věk velmi vyspělý.“

„A ty souhlasíš s jeho názorem?“ Mariola na něj upřeně hleděla, s loktem na opěradle židle a bradou v dlani, ve tváři úsměv, který se zdál Enriquovi šibalský.

„Ne.“

„To ráda slyším,“ řekla upřímně.

Večeře byla tak příjemná, že minuty plynuly a změnily se v hodiny, aniž by si toho všimli. Když Enrique uslyšel odbíjet jedenáct, překvapilo ho to; úplně zapomněl, že na něj Bety čeká.

„Už je pozdě. Musím se vrátit domů,“ řekl najednou.

„Chápu,“ odpověděla Mariola hlasem, připomínajícím tu ženu, kterou poprvé slyšel v telefonu. „Někdo tě čeká.“

„Není to tak, jak si myslíš. Je to moje bývalá žena, Bety. Byli si s Arturem velmi blízcí, a ona nemohla jít na pohřeb. Přijela před několika dny, aby mi s něčím pomohla.“

„Ach tak.“

„Nechceš, abych tě hodil domů?“ nabídl se Enrique.

„Ne. Nedělej si starosti. Zůstanu ještě tady a projdu se. Pak si vezmu taxík.“

„Tak dobře. Zítra…“

„Přesně v deset, stejně jako dnes. Měli bychom skončit v poledne.“

Enrique se k ní naklonil a políbili se na tváře, aniž by se v tom gestu skrývalo něco víc. Odešel a z malého přechodu, spojujícího obě malá náměstíčka, se ohlédl. Mariola už tam nebyla.

Bety ho čekala na terase, potmě, zahalená do noci. Rozžhavený konec zapálené cigarety byl jediným vodítkem, podle kterého ji našel, protože neodpovídala na jeho volání ani nebyla nikde v domě. Posadil se vedle ní. U nohou mu ležela Barcelona, osvětlená září milionů žárovek, jejichž světla se v důsledku vzdálenosti neustále mihotala a pomrkávala, což vytvářelo kouzelný obraz.

„Jak ti to šlo s rukopisem?“ zeptal se Enrique s vědomím, že je to jediné téma, o němž bude ochotna mluvit.

„Dobře.“

„Hodně jsi pokročila?“

„Dost. Ale na práci musím mít chuť, a tu nemám.“

„Kde jsi skončila?“

„Chystám se začít se seznamem.“

„To je fascinující část, že?“

„Ano.“

Enrique, zoufalý z Betyiny strohosti, už nevěděl, jak pokračovat, když ho náhle osvítila spásná myšlenka.

„Pořád nacházíš v mém překladu chyby?“

„Dost na to, abych mohla vydat příručku nejčastějších chyb pro studenty prvního ročníku klasické filologie. Je jich tolik a jsou tak různorodé, že mě to až překvapuje. Několikrát jsem se sama sebe ptala, jak je to vůbec možné. Jak už jsem ti říkala, je to překlad amatérského nadšence… a já nezapomínám, že přesně tím jsi.“

Enrique věřil, že se mu podařilo prolomit Betyin původní odpor k rozhovoru, a snažil se proto pokračovat tímto směrem. Viděl ji raději rozzlobenou než nemluvnou.

„Teď, když jsi našla tolik chyb v textu, tak jsi možná objevila nějakou novou interpretaci, která by nám pomohla najít řešení.“

„Bohužel ne,“ řekla a zhluboka nasála kouř z cigarety. „V jednu chvíli jsem si myslela, že pokud opravím tvé syntaktické chyby, mohla bych něco v textu najít, nebo alespoň objasnit jeho význam, ale kromě toho, jak moc mě jeho obsah překvapil, pro mě rukopis zůstává záhadou. Nemám žádnou novou stopu. Text je zajímavý sám o sobě, protože odhaluje Casadevallovy myšlenky, jeho strach a problémy, s kterými se potýkal, ale prozatím nic víc.“

„Takže všechno při starém.“

„Přesně tak. Ale změňme téma. Jak proběhlo oceňování? Dovedu si představit, že jste asi tvrdě pracovali, když ses vrátil tak pozdě,“ ani se nesnažila skrýt výčitku ve svém hlase.

Enrique využil tmy a skousl si spodní ret, jak rychle přemýšlel o vhodné odpovědi.

„Ano. Práci jsme přerušili jen krátce na oběd a na večeři.“ Betyino mlčení ho přinutilo pokračovat. „Zvládli jsme sklad a velkou část obchodu; Mariola si myslí, že skončíme zítra v poledne.“

„Jaká je?“ zeptala se Bety najednou.

Enriqua ta otázka zaskočila, rychle pochopil její smysl. Její bezbarvý hlas, záměrně zbavený citu, ho nutil říci pravdu.

„Je krásná,“ řekl potichu.

„To jsem si myslela.“ Zhasila nedopalek v popelníku, stoupla si za jeho záda a objala ho kolem ramen. „Přeji ti hodně štěstí.“

Pak odešla dovnitř. Enrique se zvedl, aby si s ní promluvil, ale instinkt ho zadržel na prahu terasy. Nepřemýšlel nad významem jejich rozhovoru. Kdyby to udělal, znamenalo by to čelit konfliktu, který si ze srdce nepřál.

Během dvaceti čtyř hodin se Bety výrazně zlepšila nálada. Přestože ještě v sobotu Enriqua zcela ignorovala, v neděli, zřejmě na základě jejich rozhovoru z předchozí noci, se opět začala chovat naprosto přirozeně, jako by se zbavila vnitřních pochybností a neklidu. Enrique slyšel, jak vstává a jde běhat, a po jejím návratu společně posnídali. Mluvili o podivném Casadevallově chování a o tajemstvích, popisovaných v rukopisu. Podle Bety se jednalo o přehnanou fantazii a básnickou licenci, kdežto Enrique – snad vlivem profesionální deformace – věřil, že by to všechno mohla být pravda. Po snídani mu Bety zopakovala, že se vrací do San Sebastiánu, jakmile dokončí překlad, což by mohlo být v úterý anebo ve středu. Enrique se s tím smířil, i když mu to bylo líto, protože si byl jistý, že mu Bety svou přítomností pomohla nejen s pátráním, ale i osobně. Její srdečnost a obvykle dobrá nálada byly svého druhu balzámem na jeho otevřené rány a zmírnily pocit ztráty z Arturovy smrti.

Cestou do Barcelony v něm sílil dojem, že se Bety rozhodla stáhnout, aby uvolnila cestu možnému vztahu, který se snad rodil mezi ním a Mariolou. Musel se před ní nějak prozradit. Bety uměla přesně analyzovat jeho chování už z pouhých náznaků. Viděla, dokonce dřív než on sám, že za současných okolností je její přítomnost nežádoucí, a tak se rozhodla odjet. Nechtěla být přítěží. Anebo to udělala proto, aby do jejich vztahu nijak nezasahovala. Možná z obou důvodů. Enrique bojoval s pošetilou mužskou ješitností. Těšilo ho, že je přitažlivý pro opačné pohlaví, a stálo ho hodně sil potlačit tyto příjemné pocity, jimž většina mužů podléhá, ale které on sám považoval za hanebné.

Zbytek cenového odhadu se proměnil v dvojznačnou hru mezi Mariolou a Enriquem. Práce nebylo mnoho, a to jim dovolilo soustředit více pozornosti jeden na druhého než na seznam, který vypracovávali. Krátce po jedné Mariola usoudila, že je práce hotová. Všechno bylo zanesené do seznamu.

„Sekretářka cechu si vezme na starost svolání všech zájemců o dražbu. Dej mi ten seznam, připojíme ho k pozvánce, aby všichni znali jeho obsah.“ Enrique jí podal své poznámky. „Enrique, není tady nějaký kousek, který by sis rád ponechal?“

„To víš, že ano. Problém je, že je jich tolik, že by se mi nevešly domů.“

„To je dobrý důvod, aby sis svůj domov nově zařídil.“

„Není to ani rok, co mám byt, a líbí se mi, jak je zařízený – moderně a prakticky. Obdivuji krásu starožitného nábytku, ale nemohl bych si ho dát do bytu, aniž bych tím narušil jeho stylovou čistotu. Kromě toho se chci rozloučit s minulostí,“ dodal. „Cokoliv odtud by mi hrozně připomínalo události, na které chci zapomenout.“

„A ještě něco. Musíme zařídit přestěhování nábytku do cechovních prostor, co možná nejdříve, nejlépe hned v pondělí brzy ráno. Vystěhovat tento sklad,“ rozhlédla se kolem sebe, „dostatečně opatrně, aby se nepoškodil nábytek, zabere spoustu hodin, možná i dva dny.“

„V pondělí se v žádném případě do obchodu nedostanu. Musím něco vyřešit s Bety. Jak by to šlo zařídit?“

„Věříš mi?“

Enrique se ponořil do jejích modrých očí a cítil se jimi zcela pohlcen. Ty oči měly barvu mládí, chuť nevinnosti, vůni prvního milování a spolu s tím vším příslib možnosti.

„Ano,“ odpověděl bez zaváhání.

„Tak mi dej klíče. Mám naprostou důvěru v naši stěhovací společnost, ale přesto na vše osobně dohlédnu.“

Místo odpovědi jí podal klíče. Pak zhasli světla a šli ke dveřím. U vchodu Enrique Mariolu chytil za paži, aby ji zadržel.

„Počkej, chtěl bych ti něco říct,“ řekl v náhlé inspiraci.

„Poslouchám.“ Opět ho vtáhla do svého modrého pohledu.

„Chci ti dát dárek. Chci, abys měla památku na Artura i na mne, z vděčnosti za tvou pomoc. Tady uvnitř musí být nějaký kus nábytku nebo nějaká věc, která se ti líbí, tím jsem si jistý. Přeji si, aby byla tvoje.“

Zopakovat návrh, který vyslovil před dvěma dny, mu pomohlo najít klid v duši. Páteční nabídku považoval svým způsobem za prokletou, jak pro její příčinu, tak kvůli osobám, jimž byla učiněna, samozřejmě s výjimkou Samuela. Udělal ji, protože k tomu byl donucen okolnostmi. Proto představoval dar Mariole jakési očištění tohoto gesta. Mariola se potěšeně usmála.

„Je tady hodně věcí, co bych si vybrala, ale mezi nimi vyniká jedna jediná.“

„Takže přijímáš?“

„Ano,“ zasmála se spokojeně, „ale neřeknu ti, která věc to je. Nechám na tobě, abys to uhodl… Pokud jsi toho schopen.“

Enrique zatáhl žaluzii.

„A teď?“ zeptala se Mariola, zatímco si uklízela klíče do kabelky.

„Co teď?“ zeptal se také Enrique.

„Napadlo mě, že by ses šel rád najíst ke mně domů.“

Než odpověděl, zahnal Enrique Betyin obraz.

„Bude mi potěšením.“

Nevěděl, kde Mariola bydlí. Naváděla ho směrem k Putxetu, kopci poblíž Avingudy del Doctor Andreu, známější jako Avinguda Tibidabo. Putxet se zvedal jako oáza klidu a zeleně nad monotónní městskou šedí a neustálým hlukem. Na začátku století sloužil jako místo pro výstavbu letních sídel barcelonské aristokracii, ale nakonec ho dravě rostoucí město pohltilo. Tady měla Mariola svoje útočiště.

„Současný dům je postaven na základech starého zámku, jenž patřil rodině Bisbalových, průmyslníkům, kteří přišli na počátku minulého století na mizinu,“ vysvětlovala. „Můj otec koupil pozemky před patnácti lety, aby si tam postavil své vlastní sídlo, ale nakonec změnil názor, a když jsem se vrátila z Ameriky, daroval mi je. Já jsem dávala přednost bytu v centru a odmítala jsem jeho návrhy. Ale nakonec mám ze svého domu obrovskou radost, ani si neumíš představit jakou. Bydlet tady má spoustu výhod.“

Enrique vyjel po Carrer Balmes, a když přejel první odbočku na kruhovém objezdu, zabočil doprava podle Marioliných pokynů.

„Vjezd na Putxet je tak skrytý, že je prakticky nedostupný pro ty, co to tu neznají. Silnice jsou tady navíc tak úzké a klikaté, že tudy neprojedou autobusy. Jediným veřejným dopravním prostředkem je tam vpravo,“ ukázala, „stanice metra, které projíždí čtvrtí dole. Proto se sem můj otec nikdy nenastěhoval. Neřídí a bez auta by musel chodit velký kus pěšky. Na této křižovatce doleva. A jak vidíš, hodně do kopce.“

Jak stoupali do svahu, malé bytovky, maximálně tří-nebo čtyřpatrové, vystřídaly soukromé vily se zahradou, poslední zbytky zašlé slávy buržoazie. Mariola ho vedla cestou, která stále stoupala, minuli známou soukromou kliniku, před níž se silnice větvila. Jeli odbočkou vlevo. Po další zatáčce Mariola ukázala:

„Je to tamhle. Zastav před bránou, otevřu ti.“

Enrique zastavil u vysoké zdi, porostlé hustým břečťanem, který spadal až na zem. Mariola ho vpustila dovnitř a ukázala mu, kde má zaparkovat. Když projel bránou, ocitl se Enrique ve světě fantazie. Mariolin dům byl postaven s využitím nerovnosti terénu jako řada tří stupňů. Ale nejpůsobivější nebyla budova sama, nýbrž excentrický vchod a zahrada, která obklopovala dům a táhla se až na vrchol kopce. Naproti domu, chráněn před zvědavými pohledy důmyslným živým plotem z mnoha druhů stromů a keřů různých výšek, byl uprostřed trávníku bazén v klasickém stylu s mozaikovou podlahou, lemovaný antickými sloupy.

„To je ale místo!“ zvolal Enrique s úžasem.

„Ten bazén je jedním z původních prvků, které jsem se rozhodla ponechat. Bisbalovi byli milovníci luxusu, a i když mně připadá poněkud přemrštěný, musím připustit, že je krásný. Ale pokud ti připadá přepychový, nechci ani pomyslet, co bys řekl na celý dům.“

„Chceš říct, že ve srovnání s ním nebyl bazén přepychový?“

„Přesně tak. Příjezdová cesta se stáčela doprava kolem bazénu a vedla ke krytým přístřeškům pro kočáry tam vzadu. Vedle nich byl vchod pro služebnictvo a soukromý výtah, který byl spojen s vilou, obří klasickou stavbou s více než padesáti pokoji, sklepem vytesaným do skály, dvěma tenisovými kurty a osvětlenou zahradou. Tou protékaly četné vodopády z vrcholu kopce, kde stála vyhlídka a odkud mohli pozorovat město pod sebou. Část zahrady se mi také podařilo zachovat.“

„Ti museli být zazobaní,“ prohlásil Enrique obdivně.

„Když to takhle říkáš, zahrnuješ do toho i mne.“

„Ne. Vlastně, ve skutečnosti ano,“ opravil se Enrique upřímně. „Jen udržovat podobné sídlo musí stát celé jmění.“

„Část pozemků jsme prodali radnici na rozšíření veřejného parku. To pro nás byla důležitá finanční injekce, která nám dovolila společně s téměř celou hotovostí mého otce postavit tento dům. Pokud jde o udržování zahrady, v souladu se smlouvou o převodu majetku se o ni stará radnice, výměnou za budoucí předkupní právo na dům. Pojď, půjdeme dovnitř.“

Vedla Enriqua po mramorových schodech do prvního poschodí.

„Tady mám salon, prostorný, jak to mám ráda. Na druhém podlaží jsou dvě ložnice s koupelnami a na třetím je pracovna. Všechny místnosti vedou do zahrady a jsou velmi slunečné, orientované na jih,“ vysvětlovala, zatímco otevírala francouzské dveře, které oddělovaly obývací pokoj od malé terasy.

Enrique žasl nad tak otevřeným předváděním přepychu. Myslel si, že žije jako jeden z vyvolených, nejdřív ve Vallvidreře a potom na úbočí Iguelda, ale toto místo bylo jako z pohádky o tisíci a jedné noci. Výhled byl skoro stejný jako z Arturova domu, ale prostředí skoro královské. Nicméně mu to všechno připadalo trochu přehnané.

„Není to moc rozsáhlé? Trochu velký prostor pro jednoho člověka?“

„Je to můj soukromý svět,“ odpověděla Mariola. „Když bydlíš tady, nic dalšího nepotřebuješ. Zeleň máš na dosah ruky, a před vším zlým tě chrání pevné staré zdi.“

„Nemáš strach? Chci říct, bydlíš tady sama, a dnes chodí po světě tolik šílenců…“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Poté co jsem bydlela čtyři roky v New Yorku, Barcelona mi připadá jako maloměsto. Uvědomila jsem si to, když jsem se vrátila. Tam je všechno bez výjimky tak obrovské, tak naddimenzované, že Barcelona ve srovnání s New Yorkem působí jako dětská hračka. Kromě toho má dům bezpečnostní systém a v nočním stolku v ložnici leží revolver. Předpokládám, že kdyby se sem dostal zloděj, alarm by ho dostatečně vyděsil, ale ujišťuji tě, že bych neměla zábrany použít zbraň na svou obranu.“

„Úplně žasnu,“ přiznal se Enrique. „Nedokážu si tě představit, jak stojíš se zbraní v ruce proti zloději.“

Mariola se zasmála.

„Kdybys tam nějakou dobu žil, překvapilo by tě, jak moc by ses změnil. Nedokážeš si představit, kolik lidí chodí po New Yorku ozbrojených.“

„V každém případě si myslím, že já bych něco takového nedokázal,“ odpověděl Enrique. „Ze zbraní mám hrůzu.“

„Pche! Kdyby ses ocitl v situaci, která by tě k tomu donutila, neváhal bys zbraň použít, to si buď jistý. Všichni máme svá přesvědčení, ale jsou situace, které vyžadují určité chování.“

Enrique pomalu přikývl. Možná měla pravdu.

„Mám ti připravit něco k pití?“ změnila téma.

„Díky, dal bych si citrónový bitter.“

„S alkoholem, nebo bez?“

„Bez. Alkohol skoro nepiju.“

„No, hned mi bylo jasné, že musíš mít nějakou špatnou vlastnost.“

„Jen jednu?“

„O žádné jiné nevím,“ usmála se sladce.

„Ty nemáš ani jednu.“

Mariola mu podala skleničku, a když si ji Enrique bral, jejich prsty se dotkly. Oba pocítili jiskřivé zachvění. Pak vyšli na terasu.

„Je to překrásné místo, jako z pohádky,“ řekl. „Kdyby nebylo tak osamělé, bylo by dokonalé.“

„Nemysli si, že jsem pořád sama. Tatínek tady pořádá večírky pro členy cechu a nedovedeš si představit, kolik to dá práce. Často mě navštěvují moji američtí přátelé a…“

„A občas pozveš někoho na večeři,“ dokončil za ni Enrique.

„Ano,“ souhlasila. „Občas najdu někoho, kdo je schopen pochopit určité věci, které ostatní nechápou.“

„A ten někdo, kdo chápe určité věci, proč není tady s tebou?“

„Když někdo chápe jednu část, neznamená to, že rozumí všemu. Je to složitější, než si myslíš.“

„Já si raději nic nemyslím a beru věci tak, jak jsou.“

Enrique k ní přistoupil. Stála opřená o zábradlí, vykloněná do zahrady. Postavil se vedle ní, čelem k pokoji. Pohladil ji po šíji a zajel jí rukou do sepnutých vlasů. Nahmatal sponku, která držela vlasy v uzlu, a jemně ji sundal. Husté černé vlasy jí spadly na ramena.

„Nebylo to snadné. Musíš mít jistou zkušenost.“

„Nějakou mám,“ připustil Enrique, než ji políbil.

Když padla noc, Enrique se s Mariolou rozloučil.

„Musím se vrátit domů. Je tam Bety a nechci ji nechávat samotnou.“

„Nelíbí se mi, že teď odcházíš,“ protestovala chabě Mariola, „ale chápu, že máš pocit, že jí něco dlužíš, když sem za tebou přijela a dělá ti společnost. Protože o nic jiného nejde, že?“

„Ne,“ přitakal Enrique, „o nic jiného.“

Mariola si oblékla župan a doprovodila ho k autu. Když seděl uvnitř, vzala ho za ruku se stejnou energií, jakou z ní cítil celé odpoledne. Neřekla nic, jen se na něho upřeně dívala se záhadným výrazem, který nebyl schopen rozluštit. Pak mu otevřela bránu. Enrique jí zamával na rozloučenou, když projížděl bránou, ale ona mu neodpověděla.

9

Byl šťastný. Nesnažil se rozebírat svoje emoce, ke spokojenosti mu stačilo, že je prožívá. Cítil naplnění, jaké lidé vnímají po úspěšném milostném dobrodružství. Přísahal by, že je schopen si vybavit nejen každičký okamžik jejich milostné schůzky, ale také všechny detaily od chvíle, co se poznali.

Řídil pohroužený do snění, snažil se soustředit na silnici, která ho vzdalovala od objektu jeho touhy. Domů přijel jako ve snu. Bylo pozdě, ale Bety ho čekala v obýváku. Sotva uslyšela zvuk klíčů v zámku, přiběhla mu v ústrety.

„Konečně! Myslela jsem si, že se nikdy nevrátíš, a nevěděla jsem, kde tě mám hledat. Celý večer jsi měl vypnutý mobil.“

„Co se děje?“

„Chytili ho.“

Enriqua ta zpráva šokovala.

„Cože? Kdy?“

„Fornells ti volal kolem půl jedenácté. Byli mu na stopě a chytili ho včera brzy odpoledne v Sitgesu.“

„Koho? Který z těch dvou to byl?“

Bety se usmála, pobavená jeho otázkou.

„Ani jeden,“ odpověděla lakonicky. „Mýlil jsi se.“

„Neděláš si legraci?“

„Nedělám. Nezatkli ani Guillema, ani Enrika, ani Samuela, ale někoho úplně jiného, koho neznám.“

Enrique už Bety neposlouchal. Vytočil číslo na komisařství v Ravalu, ale Fornells nemohl přijít k telefonu. Místo toho ho přepojili na jeho zástupce Rodrígueze.

„Haló.“

„Tady je Enrique Alonso.“

„Ano. Zatím vám toho nemohu moc říci. Zadrželi jsme podezřelého z vraždy vašeho otce. Fornells ho právě teď vyslýchá, ale může to trvat ještě dlouho. Je to drsňák, ten tak lehce nepromluví.“

„Ale kdo to k čertu je?“

„Ten, kdo jsme si mysleli, že by to mohl být: Phillipe Brésard, známý spíš pod přezdívkou Francouz. Je to mezinárodně hledaný pašerák umění.“

„To je neuvěřitelné!“ zvolal Enrique, zmatený náhlým zvratem událostí. Jeho podezřelý zmizel, vypařil se jako sen po probuzení. Všechny ty složité intriky, které splétal v předchozích dnech, najednou postrádaly smysl. Cítil se jako skutečný idiot. Stál tam s telefonem v ruce a nevěděl, co říct.

„Promiňte? Co jste říkal?“ zeptal se také překvapený Rodríguez.

„Omlouvám se, ta zpráva mě zasáhla,“ lhal Enrique. „Kdy si myslíte, že bych mohl mluvit s Fornellsem?“

„Znal jste ho?“

„Cože?“

„Ptal jsem se vás, jestli jste znal Francouze.“

„Ne. Nemám nejmenší tušení, kdo to je.“

„Dobře,“ odpověděl Rodríguez po krátkém mlčení. „Myslím, že budete moci hovořit s Fornellsem zítra ráno, ale nedokážu vám říct v kolik hodin. Buďte na telefonu, zavolá vám na mobil, jakmile bude moci.“

Když pověsil sluchátko, byl Enrique tak dezorientovaný, že nevěděl, co má dělat. Stál u stolku s telefonem, prázdný pohled upřený do dáli. Bety ho vzala za ruku a odvedla k pohovce. Když se posadil, trpělivě čekala, dokud nepromluví.

„To není možné,“ řekl nakonec Enrique. „To není možné.“

„Ale je to tak.“ Bety měla stále na tváři mírný úsměv, pro ni tak typický, a vyzařoval z ní klid.

„Všechno…, všechno do sebe tak dokonale zapadalo. Nemohlo to být jinak!“

„Bylo.“

Jejich pohledy se zkřížily a Enrique cítil, jak jej jeho přesvědčení opouští.

„Ano, bylo,“ připustil nakonec.

„Nesmíš se trápit. To, co se stalo, tě hluboce zasáhlo a byl jsi tím posedlý, dost na to, abys našel logické vysvětlení, jemuž jsem i já uvěřila. V každém případě zítra budeme vědět víc.“

„Máš pravdu.“

„Jdi si lehnout. Potřebuješ to.“

„Dobře.“

Enrique Bety poslechl, ale jakmile ležel v posteli, zase jednou strávil noc v polospánku. Tentokrát ho pronásledoval tichý hlásek, který se mu snažil něco sdělit z hloubi jeho podvědomí, ale on ho dost jasně neslyšel.

Velmi brzy ráno zazvonil telefon. Enrique, který si vůbec neodpočinul, byl už vzhůru a čekal v obývacím pokoji na telefonát od Fornellse. A skutečně to byl on.

„Enrique,“ znělo to spíše jako konstatování než otázka.

„To jsem já.“

„Musíme si promluvit.“

„Kdykoli budeš chtít.“

„Zastav se na komisařství, ale počkej na mě venku. Půjdeme spolu na snídani. Hodí se ti to za… tři čtvrtě hodiny?“

„Budu tam.“

„Výborně, takže zatím na shledanou.“

Bety vystrčila hlavu ze dveří, jakmile domluvil.

„To byl Fornells?“

„Ano. Chce se mnou mluvit.“

„Proč jsi tak vážný? Od včerejška jako bys to ani nebyl ty.“

„Nevím. Mám jakési tušení, že něco není, jak by mělo být.“

„Nemyslíš, že je to prostě tou výbušnou směsí obrovského ega úspěšného spisovatele a jeho neúspěšné teorie?“

„Kéž by to bylo jen tím,“ řekl Enrique.

Za deset minut byl připravený sestoupit ze svého soukromého ráje. Bety ho doprovodila k bráně a tam se s ním rozloučila dvěma polibky na tvář.

„Hodně štěstí.“

Ve stanovenou hodinu stál Enrique na rohu naproti komisařství. Opíral se o oprýskanou zeď, která mu připadala deformovaná tíhou tisíců zad neznámých pasáků za dlouhých nekonečných nocí. Nakonec uviděl Fornellse, jak vychází z komisařství. Komisař ho neviděl a rozhlédl se na obě strany opuštěné ulice. Enrique mu zamával, aby na sebe upozornil. Fornells k němu došel těžkým krokem. Když stál před ním, několikrát zamžikal; jeho unavené oči, protkané rudými žilkami, svědčily o tom, že má za sebou dlouhou, velmi dlouhou noc.

„Potřebuji si něco dát.“

„Podle toho, jak vypadáš, o tom nepochybuji.“

„Kavárna Londýn už bude otevřená, pojďme tam.“

Kráčeli mlčky. Fornells vyhlížel, jako by náhle o mnoho let zestárl. Šel pomalu, krátkými krůčky, které Enriqua dováděly k šílenství. V kavárně zrovna ranní směna uklízela podnik. Fornells napůl zvedl žaluzii a pozdravil jednoho z číšníků.

„Ahoj, Andreu. Vadilo by…?“

„Cap problema, home. Pojďte dovnitř. Tam u stolku v rohu budete mít klid. Co si dáte?“

„Enrique?“ obrátil se na něj Fornells.

„Teplé mléko a dva toasty s máslem.“

„Pro mě černou kávu s velkou brandy Soberano.“

Fornells vytáhl balíček cigaret a jednu si pomalu zapálil. Krabička byla pomačkaná a některé cigarety ohnuté. Několikrát si slastně potáhl a vypustil několik dokonalých prstenců kouře, které propluly místností až k barovému pultu, kde se rozplynuly.

„Musíme si promluvit,“ řekl konečně.

„Proto jsem přišel,“ odpověděl Enrique.

„Nebude to příjemné.“

„To jsem předpokládal.“

„Tak dobře…“ Promnul si oba spánky a rozcuchal si při tom řídnoucí vlasy. „Kde bych měl začít? Podívej… To, co ti teď řeknu, není to, co čekáš, že uslyšíš. Ale než ti řeknu to, co chceš slyšet, musím ti vysvětlit některé věci, o kterých – aspoň myslím – nic nevíš. Budu se muset vrátit hodně do minulosti, kdy ty jsi ještě nebyl na světě a tví rodiče se neznali. Budu ti vyprávět o dnes už vzdálené a temné minulosti, i když vy mladí už skutečný význam těchto slov ani neznáte.

Ten příběh začíná v polovině padesátých let. Padesátá léta nebyla dobrá, přestože se nedala srovnat s těmi čtyřicátými. To byla skutečná hrůza! Nedívej se na mě tak, chlapče, nejsem žádný senilní dědek, který mluví z cesty. Vydrž a poslouchej. V té době země zažívala určité ekonomické oživení, které dovolilo skoncovat s přídělovými lístky. Společnost se ekonomicky rozdělila na elitu vítězů a zbytek, ale obecně se životní úroveň trochu zvýšila, takže lidé přestali trpět nedostatkem základních věcí.

Dokážeš si určitě představit, že zmíněná elita si vytvořila svůj vlastní malý svět, jehož se problémy většiny vůbec netýkaly. Tento svět se v Barceloně skládal z nových mocipánů, kteří nepocházeli z Katalánska, a z katalánské buržoazie, která neměla skrupule přidat se k nové moci, aby si udržela své postavení a svá privilegia. Nemohu sice generalizovat, takové věci se dějí všude, ale pravdou je, že ti, co byli bohatí, přijali dobyvatele s otevřenou náručí, protože s nimi v každodenním životě mnohé sdíleli.

Žili ve výlučném prostředí, uprostřed všeobecné bídy měli všechno: dostatek jídla, peníze… A také se svým bohatstvím více či méně vychloubali, podle toho, jestli v nich zbylo trochu slušnosti.

Tvůj otec, chci říct tvůj adoptivní otec Artur, ne Lluís, pocházel z tohoto prostředí a měl v něm také vyrůst, ale ocitl se mezi dvěma ohni. Velká část jeho rodiny byla politicky aktivní za republiky a musela po válce emigrovat. Těch, koho se válka nedotkla, bylo málo, mezi takové patřil i tvůj otec Lluís.

Velká část majetku rodiny Aiguaderových byla použita především na pomoc emigrantům. Možná měli jiné politické přesvědčení, ale nepřestali být bratranci, strýci a bratry. Potom nový režim vyvlastnil většinu rodinného majetku a zanechal rodinu, která byla zvyklá mít všechno, na hranici bídy.

Prožili těžké období. Pere, Arturův otec, byl nějakou dobu v pracovním táboře, a když se vrátil, onemocněl. Rodina do velké míry závisela na milosrdenství jiných, aby přežila. O několik let později začalo stigma rudých, které na nich ulpělo, ztrácet na důležitosti a situace se výrazně zlepšila.

Možná nechápeš, proč ti to všechno vyprávím, ale považuji to za nutné, abys pochopil, jaký byl Artur. Prostředí, v němž vyrůstáme, nás formuje zásadním způsobem na celý život, a Artur nebyl výjimkou z tohoto pravidla.“

Fornells využil krátké pauzy v řetězci svých vzpomínek, aby vypil teď už vystydlý nápoj jedním douškem. Enrique, který dojedl svou snídani už před delší dobou, té chvíle využil k přerušení Fornellsova monologu.

„Máš pravdu. Promiň, ale nechápu…“

„Nic se neboj a poslouchej,“ zarazil ho mírně Fornells, aniž by ho nechal domluvit. „Dozvěděl ses, proč tě po smrti tvých rodičů adoptoval Artur? Anebo jinak řečeno, znáš základ, příčinu, motiv jejich velkého přátelství?“

„No, já…“ Enrique se snažil vzpomenout na nějaký rozhovor s Arturem, v němž by mu něco takového objasňoval, ale nic si nevybavil. „Vím, že byli přátelé od mládí. Vždycky večer v zimě, když bylo chladno, sedávali jsme u krbu a na mou žádost mi vyprávěl o rodičích. Já jsem ho o to pořád prosil, tolikrát, že bych ti mohl zopakovat všechny historky, co mi vyprávěl, přesně jako on, slovo od slova. Nikdy neodmítl, věřil, že je nutné, abych si na ně uchoval jasnou vzpomínku, abych na ně časem nezapomněl a aby je on nenahradil. Vyprávěl mi historky o všech třech a příběhy o mém otci z mládí, ale nikdy mi nevysvětlil, co je spojovalo.“

„To je pochopitelné. Tak já ti to vysvětlím. A až to udělám, pochopíš, co ti řeknu pak. Nezapomeň, že Artur a já jsme chodili spolu do třídy od třinácti až do osmnácti let.

Jak jsem říkal, Artur strávil první léta života v prostředí vyšší třídy. V této společnosti poznal děti z mnoha uznávaných a dobře zajištěných rodin a mezi nimi byla i tvoje matka, Núria Pujolrásová, a tvůj otec, Lluís Alonso. Několik málo let si společně hrávali, nevěděli nic o hrůzách války, protože je chránili uvnitř jejich soukromého světa a informace pocházející zvnějšku se k nim dostávaly značně protříděné.

Když skončila válka, jak už to bývá, vítězové poraženým pěkně kurvili život. Proto se musela Arturova rodina přestěhovat do chudinské čtvrti, kde žili obklopeni prostými lidmi, jejichž jediným cílem – stejně jako od té doby i rodiny Aiguaderových – bylo nepojít hlady. Tak jsme se poznali – uprostřed bídy. Ale to, co se pro nás stalo víceméně životním stylem, na který jsme si zvykli, bylo pro Artura a jeho rodinu strašlivým šokem, z něhož se dlouho nedokázali vzpamatovat.

Seznámili jsme se ve škole, kde měl Artur spoustu problémů. Nežil ve svém prostředí a bylo to vidět. Projevoval určitou aroganci své třídy, nikoli vrozenou, ale získanou výchovou a prostředím, v němž vyrostl. Brzy svou povýšenost ztratil, ale bylo to tvrdé, za cenu bití. My kluci ze čtvrti jsme o třídách moc nevěděli,“ usmál se Fornells. „Ale brzy jsme jej přijali do kolektivu, byl vynalézavý, inteligentní a ostatním pomáhal vždy, když ho o to požádali. Díky tomu si získal hodně přátel, kteří se mu dost hodili.

Ačkoli byl o něco starší než já, spřátelili jsme se. Nebyli jsme žádná nerozlučná dvojice, ale věděli jsme, že můžeme jeden druhému věřit. Od důvěry k důvěrnosti je jen malý krůček a já se brzy dozvěděl o jeho nejtajnějším a největším snu: nechtěl být chudý. Vzpomínal na své dětství, tak odlišné od mizérie, v níž jsme žili, a jeho jediným přáním zůstalo vrátit se ke ztraceným kořenům.

Jak jsme rostli, naše cesty se rozdělily. Mně se podařilo dostat k policii, což byla v té době jen náhrada kněžské dráhy, abych si zajistil živobytí, zatímco Artur na čas nechal školy. Začal se pohybovat v nevhodných kruzích a za několik let dal dohromady malý kapitál. Zemřela Ana, jeho matka, a pak Pere, jeho otec, a když se od nich osvobodil, znásobil své pokoutní aktivity. Černý obchod byl riskantní a nebezpečný, ale dalo se na něm dobře vydělat.

V těch letech se začal znovu stýkat s Núrií a Lluísem. Příjemci pašovaného zboží se mohly stát jen dobře zajištěné buržoazní rodiny. Artur, jehož příjmení bylo v těch kruzích dobře známé, se stal důležitým kontaktem pro pokrytce, kteří na veřejnosti odsuzovali to, co představoval, stejně jako jeho samotného. Ovšem v soukromí mu otevírali, třebaže s určitým odporem, zadní dveře svých dobře oplocených vil.

Neznám podrobnosti ohledně toho, jak se obnovilo jeho přátelství s Núrií. Ale vím, že Artur byl přitažlivý muž a působil trochu tajemně, což byl důsledek jeho ilegální činnosti. Několikrát se viděli na veřejnosti a nakonec se jim podařilo setkat se o samotě. Po tomto setkání se něco v Arturově chování radikálně změnilo. Zanechal svých nezákonných aktivit a chtěl se znovu začlenit do dobré společnosti, k níž patřila Núria, a kdysi i on sám. Láska a nenávist jsou jediné city, které mají schopnost člověka od základů změnit; a Artur se zamiloval.

Velmi se změnil. Otevřel si vlastní podnik, malý obchůdek se starožitnostmi, a vrátil se do školy. Jeho inteligence mu práci usnadnila a za sedm let se mu podařilo odmaturovat a vystudovat dva obory, historii a klasickou filologii. Teď měl vzdělání a vlastnil obchod, který byl přes všechny těžkosti počestný. Věřil, že se může ucházet o Núriinu ruku, ale její rodiče ho kategoricky odmítli. Nechtěli poskvrnit dobré jméno rodiny tím, co považovali za nerovný sňatek. Núria byla zoufalá. Její rodiče, kteří se nikdy nedozvěděli o hloubce jejich citu, jí zakázali se s ním vídat. A v té době nemohli rodičovský zákaz neuposlechnout, dokonce ani zpochybnit. Artura tato nečekaná reakce ranila, ale zahnal své zoufalství a rozhodl se, že se nevzdá, protože si byl jistý, že nakonec svého cíle dosáhne.

Teď ti něco řeknu o Lluísovi, s nímž Artur udržoval zvláštní vztah. Sice se s ním zpočátku sblížil s cílem usnadnit si cestu do uzavřeného kruhu mladíků z lepší společnosti, ale nakonec se stali skutečnými přáteli. Lluís nebyl jako ostatní z jeho společenské vrstvy. Uvědomoval si své privilegované společenské postavení, ale chyběla mu třídní povýšenost, již dávali najevo jeho přátelé. Pro něj byl Artur příkladem bojovnosti a houževnatosti, spíše vzorem hodným následování než terčem odsouzení. Jako všichni znal pověsti, které o Arturovi kolovaly, ale nevěřil jim. Byl skrznaskrz dobrým člověkem, vždy říkal, že on není tím, kdo by měl soudit životy ostatních.

A tak se jejich přátelství upevňovalo. Měli podobné názory a zájmy, a nakonec se stali téměř nerozlučnými. Věděli jeden o druhém všechno, kromě jediné věci – že jsou oba zamilovaní do stejné ženy. Bylo to tak. Také Lluís chtěl Núrii získat a myslím, že kterýkoli soudný muž by si to tehdy přál – byla to skutečná víla.“

„To byla,“ potvrdil Enrique při vzpomínce na staré fotografie, uchovávané v rodinném albu.

„Já jsem ji viděl jen jednou, ale velmi na mne zapůsobila. Bylo na ní něco éterického, ty obrovské oči a jemné rysy… Jako by ani nebyla z tohoto světa. Ale to jsem odbočil,“ navázal Fornells. „Nechápu, proč ti dva, kteří o sobě věděli všechno, před sebou skrývali tajemství své lásky. Snad proto, že jakkoliv je přátelství upřímné, vždy existuje něco, co nechceme s nikým sdílet. Možná jeden druhého podezírali a neodvažovali se o tom mluvit.

Věc se má tak, že Lluís se jednoho dne rozhodl požádat o Núriinu ruku, aniž by ona cokoli věděla o jeho citech.

Byl si vědom, že bez souhlasu rodičů žádná svatba nebude, proto pro něj bylo prvořadé získat jejich svolení, ještě než podnikne jakékoli další kroky. Rozhovor s Núriinými rodiči trval dlouho a skončil souhlasem obou stran. Lluís se jevil jako ideální partie. Pocházel z dobré rodiny, měl dobré postavení a navíc byl dědicem slušného jmění. Jejich svazek měl posloužit jako pevné spojení obou rodin. Ačkoli podle jejích rodičů Núriin souhlas nebyl podstatný, Lluís si chtěl promluvit i s ní.

Když uslyšela Lluísův návrh, utrpěla šok. Překvapilo ji, že po tolika letech, co se znali, dokázal udržet své city v tajnosti. Chovala se k němu s úctou, a i když ho nemilovala, vážila si ho a za nic na světě by mu nechtěla způsobit bolest. Neřekla mu nic o tom, že existuje někdo jiný, a její odmítnutí bylo tak laskavé, jak jen to bylo možné.

Ale Lluís se nevzdal. Aniž by o tom věděl, Artur hynul láskou, zatímco on začal objekt své touhy pravidelně navštěvovat. Byla to strategie postupného udolání, která se vyplatila. Jednoho dne mu Núria řekla ano. Nevím, proč to udělala, možná že už Artura nemilovala a zamilovala se do tvého otce. Byla mladá a mladí lidé nejsou v lásce stálí. Ale to už se nikdy nedozvíme.

Zato vím, že po jejich svatbě se Artur s novým párem přestal stýkat. Lluís to zpočátku přičítal Arturově prozíravosti; dva tvoří společnost, tři dav. Ale po nějaké době bylo jasné, že je za tím něco víc. A tak se na Lluísovo naléhání Artur nakonec přiznal ke své lásce k Núrii. Toto prohlášení Lluíse vůbec nerozzlobilo, mělo právě opačný efekt. Z těch tří se stali nejlepší přátelé, a i když se Artur zpočátku jejich společnosti vyhýbal, nakonec se na jejich naléhání stýkali velmi často.

Asi se ptáš, jak je možné, že to všechno vím. V té době jsme se s Arturem občas vídali. Já jsem pracoval na komisařství ve Via Laietana a první Arturův obchod stál na začátku Carrer de la Palla, takže jsme se pravidelně potkávali na ulici v době snídaně. A i když náš vztah už nebyl takový jako dřív, stále mezi námi vládla stejná důvěra.

Hodně z toho, co vím, mi řekl on sám. Zbytek jsem si zjistil na vlastní pěst.“

Fornells se odmlčel. Uběhla hodina a půl a hrdlo měl z mluvení vyprahlé. Požádal o perlivou vodu. Fornells i Enrique viděli, že kavárna Londýn je už hezkou chvíli otevřená a má velmi pestrou a početnou klientelu. Andreu přinesl půl litru vody v láhvi, které se už nevyrábějí a která se mohla uchovat jen v baru jako tento.

„Jsem úplně vysušený. Noc byla dlouhá, ale určité vzpomínky člověka oživí.“ Nalil si plnou sklenici a nechal tekutinu převalovat v ústech, jako by ochutnával nejlepší víno. Dlouze se zadíval na Enriqua. „Kolik věcí jsi o nich nevěděl!“

Enrique, jenž se během celého vyprávění ponořil do transu, který vyvolala nečekaná odhalení z minulosti, lehce přikývl. Stále nechápal příčinu tohoto rozhovoru, ale příběh rodičů jej fascinoval. Fornells ho dál nenapínal a pokračoval:

„Uplynulo několik let a vztah těch tří zůstával stejný. Samozřejmě se šířily různé řeči, ale oni jim nevěnovali pozornost. Dokonce se říkalo, že ty nejsi Lluísův syn, ale Arturův.“ Enrique byl teď příkladnou ukázkou úžasu. „A nejspíš to byla pravda.“

„Tomu nevěřím!“

„Věř tomu. Nemá smysl hrabat se v minulosti, když tví rodiče už nejsou mezi námi, ale nemůžeš zavírat oči před zjevnými fakty. Už jako dítě ses Lluísovi moc nepodobal, ale teď, v dospělosti, copak nevidíš, jak se podobáš Arturovi? Ta brada, spánky, stejné vlasy, dokonce stejná postava. Vypadáš přesně jako on v tvém věku. Když jsi poprvé vstoupil na komisařství, nemohl jsem si pomoct a viděl jsem Artura, takového, jaký býval kdysi. Kdybys chtěl, mohli bychom to ověřit. V laboratoři ti bez problémů udělají genetickou analýzu, ale podle mě nemá cenu to dělat, tedy alespoň já bych to nedoporučoval. Ať už byl tvým otcem kterýkoli z nich, nakonec tě milovali a vychovávali oba.“

„Tak proto mě Artur adoptoval.“

„Nic jiného pro něj nepřicházelo v úvahu. I kdyby nebyl tvým skutečným otcem, pouto mezi ním, Lluísem a Núrií bylo příliš hluboké. Rodiny tvých rodičů se proti adopci postavily, ale Lluísův testament byl v tomto ohledu naprosto jednoznačný. Začala právní bitva, ale nic se tím nezměnilo. Artur za tebe bojoval jako raněná šelma za svá mláďata a nakonec vyhrál. Proto jsi nikdy neměl jinou rodinu než Artura; ostatní neexistovali.“

„Matně si na své příbuzné pamatuji, na dědečka, bratrance… Ale od té doby, co jsem žil s Arturem, už jsem je nikdy neviděl.“

„Nechtěl, aby ses stal jedním z nich, proto tě chránil před jejich vlivem. Vychoval tě jako normálního kluka. Měl jsi jedinou výsadu: Vallvidreru. Bydlet v tom orlím hnízdě je dar, který člověk ocení, až když vyroste a dokáže vnímat tu prostou krásu a nádheru vyhlídky. Pokud vyloučíš Vallvidreru, tak v tom ostatním jsi byl obyčejný kluk, co běhal po ulicích a neměl žádná privilegia své třídy. Už ti přečetli testament, že?“ Enrique přikývl. „Nepřekvapuje tě, jak velký měl Artur majetek?“

„Po pravdě řečeno ano,“ připustil Enrique.

„Obchod prosperoval, ale nemohl vydělat takové jmění. Předpokládám, že jsi to věděl.“

„Chceš tím naznačit, že za Arturovým majetkem je něco špinavého?“ zeptal se Enrique pobouřeně.

„Já nic nenaznačuji, předkládám fakta. Nezapomeň, že jsem policista a mám prošoupané podrážky z toho, jak chodím po ulicích, a mozoly na rukou z prohlížení spisů. Mám kopii poslední vůle a všechnu potřebnou dokumentaci z bank. Artur nemohl získat takový majetek, aniž by v jeho účtech nebyly nějaké nesrovnalosti. Ale vždy byl inteligentní a dokonale si kryl záda. Peníze mizí v tak husté síti, že ji ani ekonomické oddělení nerozmotá. Existovalo dokonce pět společností spojených s Arturem, dnes už zrušených, které se pravděpodobně zabývaly praním špinavých peněz. Nicméně neexistují žádné důkazy. Ani jeden jediný. Existuje jen majetek… neznámého původu.“

„Ty jsi to věděl?“

„Věděl jsem to odjakživa. Už před lety jsem mu doporučoval, aby toho nechal. Ale neposlechl mě.“

„Nikdy by mě ani nenapadlo, že by Artur mohl být zapleten do nějaké špinavosti.“

„Na spisovatele máš teda bídnou fantazii.“

„To už je podruhé v tomto týdnu, co mi to někdo řekl.“

„… ale v tomto případě je to pochopitelné. Vážně tě nikdy nic nenapadlo? Neměl jsi žádné podezření?“

„Ne. A nemohu uvěřit, že Artur byl sprostý zločinec.“

„Takže jsi nikdy neměl podezření. No, možné to je,“ připustil Fornells. „V každém případě na tom až tolik nezáleží. Ale nemysli si, že to byla až taková špinavost. Význam slova zločinec je jako u mnoha jiných slov velmi široký, záleží na okolnostech. Máme snad považovat za stejně závažné zločince sériového vraha a daňového podvodníka? Oba porušili základní normy soužití, z hlediska práva jsou oba zločinci.

Artur prostě pašoval umění. Možná to někomu připadá jako ohavný zločin, ale mně, který žiju čtyřicet let obklopen prostitutkami, pasáky, drogovými dealery, narkomany a zloději, až po hlavu ponořen do těch sraček, co tato společnost produkuje a pak se k nim nechce znát, mně to tedy nepřipadá příliš závažné. Koneckonců nikomu neublížil. A to, věř mi nebo ne, je podle mě zásadní.“

„Nevím, jestli to říkáš proto, abys mě utěšil, anebo jestli si to doopravdy myslíš. Ale pochybuji, že si dokážeš představit, jak nesmírně těžké je pro mě přijmout to, co říkáš. Ať už byl nebo nebyl zločincem, zabýval se nezákonnou činností. Pašerák umění! To je hrozné!“

„To si myslíš? Dal bych ruku do ohně za to, že je hodně starožitníků v Barceloně, kteří se zabývali, zabývají nebo budou zabývat podobným obchodem, ať už jednorázově nebo pravidelně. Když se podnikání stane vášní, lidi se změní, a pro neospravedlnitelné najednou najdou omluvu.

Pro to, co ti říkám, mám důkazy. V jednom skladu, pronajatém na jméno nějaké nastrčené osoby, ale ve skutečnosti Arturově, se našlo kompletní románské retabulum v perfektním stavu, jen rozložené na kusy, jehož původ se snažíme vypátrat. To byla příčina jeho smrti.“

„Jak to?“

„Víš, oficiálně ti nemohu sdělovat výsledky vyšetřování, takže tě seznámím obecně s fungováním takové sítě. V první řadě musíš vědět, že pro většinu ukradených uměleckých děl se hledají kupci a posteriori, ale Artur pracoval na zakázku pro určité klienty, které bohužel nedokážeme identifikovat. Když měl klient zájem o nějaké konkrétní dílo, kontaktoval Artura. Ten si všechno poznamenal, jel se podívat na místo, kde se ten kousek nacházel, a provedl první ocenění. Pak se spojil se specialistou, dohodli se na ceně a Artur ji oznámil klientovi. Když souhlasil, dal předem deset procent Arturovi a ten spustil operaci.

Od převzetí peněz přecházela veškerá zodpovědnost do rukou specialisty, který zorganizoval krádež a celou infrastrukturu převozu zboží, jehož rozměry mohou být někdy neuvěřitelné. Když práce skončila, Arturovou povinností bylo inkasovat a doručit zbytek peněz. V žádném případě se nesměli sejít specialista a kupec, ke všem kontaktům docházelo výhradně přes Artura, který fungoval jako prostředník a záruka utajení identity obou stran. Dobře zorganizovaný obchod, to ti řeknu.

A tím specialistou nebyl nikdo jiný než Phillipe Brésard, jeden z největších pašeráků umění na mezinárodní úrovni. Příběh Brésarda, známého pod přezdívkou Francouz, započal v polovině šedesátých let. Začínal skromně, ale brzy ve svém podivném oboru vynikal. Rok od roku se zlepšoval. V sedmdesátém prvním ho chytili v Itálii, jeho oblíbeném působišti, ale vyšel z toho se štěstím s podmínkou, aniž by musel do vězení. Od té doby patřil k nejlepším. To on měl na svědomí veronské mauzoleum i galerii Uffizzi. Vědělo se, že to byl on. Jeho technika se dá dobře rozpoznat, aby po něm i bez přímých důkazů vyhlásil Interpol mezinárodní pátrání.

Ale po útoku na galerii se po Francouzovi slehla zem. Došlo k dalším krádežím v různých zemích, ale nezanechal žádné stopy. Jednoduše nebyl k nalezení. Jen jednou ho málem dostali. Francouz je člověk temperamentní, cholerický, ale jakmile se pustí do práce, mění se v bezchybný stroj. Tato jeho schopnost vysvětluje, že za třicet let nepřetržité činnosti byl jen jednou chycen přímo při činu, a to na samém počátku své kariéry, a podruhé v osmdesátých letech, ale nikoli ve vztahu k jeho ‚práci‘. Tehdy se dostal do vazby na komisařství na Costa del Sol za rvačku v hospodě. Opil se do němoty a způsobil děsný skandál, strávil noc na komisařství, a až tři dny poté, co ho propustili na kauci, se podle fotografií a otisků prstů zjistilo, že ten opilý výtržník byl ve skutečnosti mezinárodně hledaným pašerákem umění s falešnou identitou. Nekritizuji toho komisaře, byla to malá vesnice a mají tam příliš mnoho práce, než aby si dovedli představit, že nějaký týpek s cizím přízvukem může být zločinec hledaný policií po celé Evropě. A v té době se ještě cizinci nebrali jako potenciální ilegální imigranti, ale spíše jako zdroj příjmů, turisté.

Na základě toho incidentu už ale španělská policie věděla, že Brésard pobývá ve Španělsku pod falešnými jmény. Ani tak se nám ho nepodařilo dopadnout. Všechny stopy vedly do slepé uličky. Museli jsme si to přiznat: Francouz byl na nás příliš chytrý.“

„Ale proč zabil Artura? Proč měl na něj takovou zlost?“

„To nevíme. Nelhal jsem ti, když jsem říkal, že vyšetřování je na mrtvém bodě. Nevěděli jsme, na co se zaměřit, když nás jeden anonymní informátor navedl na jeho stopu. Takové informace končí většinou fiaskem, ale protože jsme neměli nic jiného, chytali jsme se každého stébla. A tato konkrétní informace byla lákavá a přesně mířená. Někdo zavolal přímo na komisařství a řekl, že Artura zabil Francouz. Ale neuvedl přezdívku, použil jeho pravé jméno. Ten anonym nám také sdělil, kde ho najdeme.

Informace vypadala věrohodně. Hovor z veřejné budky v El Pratu. Ať už byl ten informátor kdokoli, měl přesné informace. A protože toho o Francouzovi tolik věděl, šlo zřejmě o někoho z jeho okolí.

Když jsme si tu informaci ověřili, šli jsme si pro něj. Nevěděli jsme, jestli je vrah, ale i když necháme stranou jeho ostatní zločiny, museli jsme ho prověřit, abychom ho případně jako podezřelého vyloučili. Bydlel v krásném přestavěném panském domě na okraji luxusní čtvrti v Sitges. Pokusil se utéct, ale jakmile zjistil, že je obklíčen, vzdal se dobrovolně. Je to velký a silný chlap působivého zevnějšku, kdyby chtěl, mohl klást odpor. Ale vůbec nevzdoroval, neřekl ani slovo, dokud jsme nepřijeli na komisařství. Tam požádal, abychom zavolali jeho advokátovi. Samozřejmě jsme mu vyhověli, co naděláme! Dnes, když nedodržuješ práva zadrženého, hned máš potahovačky s nadřízenými. Nicméně, než jsme začali s výslechem a než se dostavil ten jeho advokát, tak nám nějak ‚spadl ze schodů‘ při pokusu o útěk, ale ani tak jsme z něj nic nedostali. Je to tvrďák, jeden z těch, co se jen tak nesloží, a ví přesně, co má a co nemá dělat. Touhle dobou by už většina vyměkla, alespoň částečně. Dnes jsou všechna práva na straně zadržených. Chápeš, neříkám, že je to špatně, ale v určitých situacích nám chybí volnost jednání. A tak tam sedí, úplně klidný, a mlčí jako tělo bez ducha. Ví moc dobře, co dělá. Neřekne ani slovo, dokud nepřijedou z Madridu z protipašeráckého.

Nicméně důkazy zabavené v jeho vile mluví samy za sebe. Jsou to jen střípky dokumentů z jednoho celku, který musí mít někde schovaný – a který, jak doufám, nakonec najdeme –, ale jednoznačně ho spojují s Arturem.

Také jsme zkusili pátrat v jeho okolí, ale ze starožitníků ho nikdo nezná, alespoň nám to tvrdí. Jak jsem ti už říkal, domnívám se, že ve skutečnosti ho znají až moc dobře. Doufejme, že jim nebude trvat moc dlouho, aby si osvěžili paměť.

Takže takhle na tom teď jsme. Máme za mřížemi mezinárodního pašeráka umění, který je podezřelý z Arturovy smrti, ale nemáme žádné důkazy, které by ho s vraždou spojovaly, kromě jednoho anonymního telefonátu.“

Enrique hlasitě vydechl a prohrábl si vlasy.

„Nemohu se smířit s tím, že Artur byl zločinec.“

„To snad není pravda! Zase mluvíš o svém otci jako o zločinci? Nic není pravdě vzdálenější! Souhlasím s tím, že porušoval zákon, ale kdo to nedělá?

Tento příběh, tato organizace, která tě tak překvapuje, se nedá ani srovnat s jinými, mnohem složitějšími a se zcela odlišnými cíli. Korupce moci, pašování drog, prostituce, to jsou všechno tisíckrát horší věci než to, co dělal Artur. To jsou skutečné zločiny. Já to vím mnohem líp než ty. Soudíš ho moc přísně. Jeho aktivity nikdy nikomu neublížily…, vlastně až teď jemu samotnému.“

„Možná máš pravdu, máš výhodu zkušenosti. On byl…, byl pro mě… Nikdy bych si to nedovedl představit! A ty, když jsi o tom věděl, proč jsi něco neudělal?“

„Říkal jsem mu několikrát, aby toho nechal. Co víc jsem měl dělat, zatknout ho? Byl to můj přítel!“

Byla to spontánní odpověď a zněla jako výčitka. Byla z ní cítit bolest a Enriqua úplně odzbrojila.

„Máš pravdu. Dělal si, co chtěl, a nikdo mu v tom nemohl zabránit. Na nikoho by nedal.“

„Je to tak,“ souhlasil Fornells. „Potřebuji jen čas, několik dnů. Čas na pátrání a nalezení důkazů. Čas na to, abych ho mohl obvinit. Pak se o něj už postará zákon.“

Odhalení z Fornellsova dlouhého, téměř nepřerušovaného vyprávění visela nad oběma muži, ponořenými do ticha a svých vlastních dojmů a vzpomínek. Fornells odhalil neznámé stránky života muže, jehož si vážil, a nemohl zabránit tomu, aby způsobily další bolest. Enrique se snažil zpracovat nové informace, ale nedařilo se mu to, nedokázal tomu uvěřit a nepoctivé jednání svého otec vnímal jako osobní urážku. Hleděli jeden na druhého prázdnýma očima, bez výrazu, soustředěni na svůj vnitřní svět, a neměli chuť dál spolu mluvit. Fornells vytáhl poslední cigaretu z pomačkané krabičky. Enrique si vzpomněl, že na začátku byla napůl plná, ale Fornells během mluvení kouřil jednu za druhou.

„Musím jít,“ přerušil nakonec ticho Fornells. „Jsem úplně grogy. Už tři dny skoro nespím, a v mém věku už na to tělo nemá. Vždyť jsem už málem důchodce. Dám ti vědět, jak nám to jde.“

„Fornellsi.“ Komisař, který už odcházel od stolu, se vrátil k Enriquovi. „Děkuji.“

„Nemáš vůbec za co,“ řekl a ztratil se v davu.

10

Enrique nebyl příliš výmluvný, když hovořil s Bety po telefonu, ale řekl jí dost na to, aby dospěla k rozhodnutí, které zvažovala už několik hodin. Pokud už rukopis nepředstavoval smrtelné nebezpečí pro svého majitele ani pro ty, kdo znali jeho tajemství, mohla požádat kohokoli o pomoc. Když začala překládat a opravovat četné chyby, jichž se Enrique dopustil, nepochybovala o tom, že je schopna najít skrytý klíč v zápiscích stavebního mistra; ale teď, když se ocitla na konci své vyčerpávající práce, do níž se pustila ani ne tak kvůli sobě, jako spíše proto, aby Enriquovi dokázala své odborné schopnosti, byla nucena přiznat svou porážku. Text v latině, jakkoli byl sám o sobě zajímavý, neobsahoval řešení záhady; musí přeložit zmatené postranní poznámky. Zahnána do úzkých a bez Enriquova svolení, jež – jak se ospravedlňovala – by jí stejně nikdy nedal, protože se jednalo o její nápad, rozhodla se uchýlit ke svým kontaktům z barcelonského akademického světa. Za pouhých dvacet minut se jí podařilo spojit s Quimem Pagésem, profesorem klasické filologie na Barcelonské univerzitě, s nímž udržovala přátelský vztah – protože si nepřála, aby byl něčím víc – už několik let.

Bety ho poznala krátce před rozvodem, na semináři o technikách komparativní lingvistiky v Madridu. Prožívala právě kritické období svého života, a když je představili, brzy se cítila přitahována jeho nepochybným šarmem. Ona sama se chovala spíše plaše, což ji činilo středem pozornosti, a navíc v té chvíli vyzařovala cosi křehkého a bezbranného, co odráželo její vnitřní zoufalství. Nacházela se uprostřed krize, sžírána pochybnostmi, přesvědčena, že se podílela na ztroskotání svého manželství. Ona, jindy tak sebejistá a rozhodná, se ocitla na konci slepé uličky, z níž neviděla východisko. Její vztah s Enriquem klesl do nepředstavitelných hlubin; už týden na sebe nepromluvili ani slovo. Seminář v Madridu brala jako výmluvu, jak se od něho odpoutat a z odstupu všechno promyslet, aniž by musela denně čelit jeho přítomnosti.

Quim brzy vycítil, že bojuje sama se sebou. Jako téměř všichni muži měl schopnost vnímat krizi u osob opačného pohlaví a cítil potřebu projevit svůj ochranitelský pud a přispěchat jí na pomoc se svou pozorností. Nechoval se nijak dotěrně, na to byl příliš distingovaný. Byl prostě milý a sympatický, neustále k dispozici, dobrý společník, který se za čtyřicet osm hodin proměnil v přítele a důvěrníka. Nakonec se třetí večer, co trávili spolu, nabídl jako náhradník, nikoli pouze utěšitel. Bety málem podlehla jeho naléhání, ale nevysvětlitelný ostych jí nakonec zabránil oddat se jeho i své vlastní touze. Nechala ho stát na chodbě hotelu, s chutí jeho polibku na rtech a určitým smutkem v srdci, který však brzy vyprchal.

O několik měsíců později se znovu potkali. Bety se mezitím rozvedla a vrátila se její obvyklá energičnost. Vystavěla kolem sebe jako pevnost auru nezranitelnosti, takže se stala zcela nedostupnou pro opačné pohlaví. Chtěla být nejlepší kamarádkou, ničím víc; necítila se zralá na další milostný vztah. V hloubi duše věděla, že je stále zraněná z předchozího vztahu, a nechtěla ohrozit svou nově nabytou nezávislost. Quim, který se pokusil o nové sblížení, aby smazal hořkosladkou vzpomínku na jejich poslední schůzku, se setkal s ráznou Bety, která mu bez váhání a upřímně vysvětlila svou situaci. V důsledku tohoto setkání se z nich stali opravdoví přátelé. A teď nastal čas vybrat si pomoc, kterou si přátelé obvykle nabízejí. Pokud si Quim nebude vědět rady, určitě zná někoho vhodného, kdo jí pomůže.

V poledne Bety procházela nejkrásnější bránou Barcelonské univerzity. Nad ní se skvěl erb s nápisem „Libertas Perfundet Omnia Luce“ („Svoboda září dokonalým světlem.“) v bledém světle zamlženého slunce jako neurčitý příslib řešení neméně mlhavého tajemství.

Chodbou vlevo prošla na staré nádvoří lemované arkádami, součást hlavní univerzitní budovy v pseudogotickém stylu z počátku devatenáctého století, jež dlouhá léta sloužila všem univerzitním oborům, dokud nezačaly být její učebny v důsledku neúprosného růstu města příliš malé. V tuto denní dobu vládl všude čilý ruch. Studenti procházeli sem a tam během několika krátkých minut přestávky mezi přednáškami a zabývali se řadou nedefinovatelných činností, od nestoudných hovorů mezi chlapci až po prosté a zcela pochopitelné ukájení hladu.

Bety trpělivě čekala, až se Quim objeví. Několik mladíků na ni zvědavě pokukovalo. Navzdory své učitelské praxi si nikdy nezvykla na to, že si ji mladí lidé zcela otevřeně prohlížejí se sobě vlastní bezostyšností, a na začátku každého semestru jí zabralo několik dnů, než si zjednala potřebnou autoritu. Když viděla Quima přicházet z boční chodby, spojující nádvoří přírodních věd s filozofickou fakultou, nedá se říct, že by přímo ožila, ale rozhodně ji to potěšilo. Těch několik studentů, kteří se ještě poflakovali po dvoře a nevrátili se do učeben, sledovalo s ještě větším zájmem setkání svého profesora s atraktivní návštěvnicí.

Quim patřil do té vzácné skupiny mužů, kteří nevypadají na svůj věk. Bylo mu už téměř padesát, ale kdyby neměl stříbrem protkané vlasy, což ještě zvyšovalo jeho přitažlivost, nikdo by mu nehádal víc než pětatřicet. Byl vysoký, měl široká ramena, několikadenní strniště a klasicky krásné rysy. Oblékal se elegantně, ale zároveň podle poslední módy.

„Jak rád tě vidím!“ řekl, zatímco ji líbal na tváře.

„Já taky,“ usmála se Bety.

Quim ji vzal kolem ramen a prohlédl si ji od hlavy k patě.

„Jsi nádherná jako vždy.“

„A ty jsi starý svůdník.“

Quim se zasmál.

„No tak, děvče! To, že jsem ti jednou nabídl důvěrnou schůzku, ještě neznamená, že nemyslím na nic jiného. Neříkám to, abych ti lichotil, ale protože je to čistá pravda.“

„Tak dobře,“ ustoupila Bety, „nezlob se. Neúnavný dobyvateli dívčích srdcí, dobře víš, že nejsem na tvém seznamu.“

„Pojď, půjdeme do mé pracovny. Tam si můžeme v klidu popovídat.“

Kráčeli po spletité síti vnitřních chodeb univerzity, až došli k pracovnám filologické katedry. Quim se pozdravil s několika kolegy a otevřel dveře své pracovny, účelně zařízené malé místnosti, která se vůbec nepodobala těm velkým sálům, jaké by člověk v této budově očekával. Když už pohodlně seděli, začal její hostitel rozhovor.

„Tvůj telefonát z dnešního rána mě vážně překvapil. Co vlastně děláš v Barceloně?“

„Není to žádná turistická návštěva. Zemřel otec mého exmanžela, Enriqua.“

„Ach, to je mi líto. Také jsi říkala, že potřebuješ nějakou pomoc, ne?“

„Přesně tak.“ Odmlčela se, přemýšlejíc, jak začít. „Mám přeložit několik textů, spíš poznámek, napsaných ve staré katalánštině, pravděpodobně z šestnáctého nebo sedmnáctého století. Jsou plné zkratek a neúplných slov, a po pravdě řečeno si myslím, že na to nemám. Potřebuji maximálně přesný překlad a napadlo mě, že bys mohl znát někoho důvěryhodného, kdo by mi s tím mohl pomoci.“

Quim mlčky přikývl, než odpověděl, chvíli bubnoval prsty po desce stolu.

„Dobře, dobře,“ usmál se a stále ťukal prsty. „Myslím, že znám jednu vhodnou osobu. Je to divný týpek, Manolo Álvarez, nejlepší filolog, jakého jsem v životě potkal. Pokud to on nezvládne, tak už nikdo, o tom tě ujišťuji.“

„To je tak dobrý?“

„Nejlepší.“ Quim chvíli ťukal do klávesnice, až našel údaje, které hledal. „Tady mám jeho složku. Poslouchej: Manolo Álvarez Pinzón, narozený v Méridě devětadvacátého února devatenáct set padesát pět. Vystudoval románskou filologii v roce 1985, klasickou v únoru 1986, doktorát v obou oborech v osmdesátém sedmém. Od roku 1993 do 1995 studuje knihovnictví a dokumentaci, získává diplom cum laude, stejně jako v předchozím studiu. Má certifikáty na úrovni proficiency z italštiny, francouzštiny, němčiny, portugalštiny, několika slovanských jazyků, hebrejštiny a moderní řečtiny. Mluví také rusky, několika semitskými jazyky, čínsky, japonsky, a – nedělám si legraci – několika africkými dialekty, jejichž jméno ani nepřečtu. Je to neuvěřitelný člověk; pokaždé, když si čtu jeho složku, žasnu.“

„S podobným životopisem nepochybuji o jeho schopnostech, ale jak je možné, že jsem o něm v životě neslyšela? Vždyť to musí být génius!“

„Kdyby Spojené národy potřebovaly jen jednoho tlumočníka, poslal by zbytek překladatelů na úřad práce; ten post by bez diskuse získal on.“

„Skvělé. Kde ho najdu?“

„Počkej, počkej, jdeš na to moc zhurta,“ prosil ji Quim. „Je sice nejlepší, ale…“

„V čem je problém?“ přerušila ho Bety. „Není v Barceloně?“

„Ne, je tady. Problém je v tom, že… nevím, jak ti to mám vysvětlit. Pracuje přímo tady, v knihovně. Má výzkumný grant financovaný katalánskou vládou. Občas cestuje do jiných měst, do Bologni, Říma, Florencie, Narbonnu, Paříže a tak dále, aby tam sbíral informace. Teď zrovna ho najdeš tady. Ale, víš, Manolo je trochu… divný. Chci říct, že ti neřekne ne, ale také ti možná neřekne ano.“

„No tak, co mi přesně chceš říct o tom Manolovi?“

„Co už jsem řekl, že je trochu divný. Hele, pro něj existuje jen jeho svět. To ostatní ho nezajímá, co by se za nehet vešlo. Je tady s námi, na fakultě, protože ho jeho práce fascinuje. Ale nezajímá ho, že ignoruje ostatní lidi. Je jiný. Když se pustí do něčeho, co ho zajímá – a do jiných věcí se vůbec nepouští –, všechno ostatní pro něj přestane existovat. Spí a jí, protože to potřebuje jeho tělo, ale kdyby se bez toho mohl obejít, udělal by to.“

„Tak teď jsem z toho trochu zmatená. Znám vědce, kteří se zaberou do studia, ale ty mi ho tu popisuješ jako nějakého… vyšinutého jedince. Jak s ním vůbec vycházíte?“

„Se členy katedry je nucen vycházet, udržuje s námi vztah sice ne přímo chladný, ale povrchní. Požádáme-li ho o pomoc, neodmítne, protože si uvědomuje, že by nemohl pracovat na univerzitě, kdyby neměl s jejími profesory korektní vztahy. A co je důležité, nechová se tak divně, protože by se cítil nadřazený – což bezpochyby je – anebo že by nás podceňoval. Nic takového, není to zlý člověk. Prostě nemá zájem o věci, které se netýkají jeho světa. To je všechno.“

Bety si odfrkla:

„To je tedy týpek.“

„Je. Týpek. Ale ten nejlepší. Nedělej si starosti. Pokud mu předložíš něco zajímavého, pomůže ti okamžitě. V opačném případě ti může překlad odevzdat jak zítra, tak za tři měsíce nebo za rok… nebo také nikdy.“

„To nezní moc povzbudivě. Skoro bych chtěla, abys mi doporučil někoho jiného.“

„Klid! Poslouchej, opakuji, že je nejlepší,“ protestoval Quim. „Pokud ti nepomůže, najdeme někoho jiného. Právě tady, na naší univerzitě, máme dost odborníků na starou katalánštinu. Ale zkusíme to nejdřív s ním, než se obrátíme na ostatní. A ještě jedna rada. Až s ním budeme mluvit, snaž se chovat zdrženlivě ohledně tvého překladu a pramenů. Když to bude působit trochu tajemně, může to pomoci.“

Bety usoudila, že působit tajemně pro ni neznamená žádný problém. Věrně přepsala všechny poznámky, a ačkoli měla rukopis s sebou, rozhodla se, že ho neukáže. Přestože ztratil na své dramatičnosti po zatčení Arturova vraha, dál zůstával záhadou. Čím méně lidí bude vědět o jeho existenci, tím lépe.

„Dobře. Jdeme za ním,“ rozhodla se Bety.

„Tak pojďme,“ souhlasil Quim.

Prošli prázdnými chodbami až ke staré univerzitní knihovně.

„Na čem jsi říkal, že pracuje?“

„Provádí výzkum vlivu obchodní katalánštiny na středozemní jazyky v šestnáctém a sedmnáctém století v souvislosti s rozvojem katalánského obchodního práva a nových obchodních cest po křížových výpravách.“

„Působivé,“ prohlásila Bety ironicky.

„To je jeho svět. Tohle je už devátý grant, který získal. První konkurs vyhrál v soutěži se třemi nebo čtyřmi dalšími badateli, a měl štěstí, že došel k podobným závěrům jako většina členů grantového výboru. Pokud jsi nejlepší a navíc dojdeš k podobným závěrům jako tví šéfové, nemáš konkurenci. No, už jsme tady. Ještě jsi tady nebyla, že?“

„Ne, nikdy.“

„Bude se ti tu líbit.“

Vstoupili do knihovny otáčivými dveřmi. Ocitli se ve velkém sále, asi čtyřicet metrů dlouhém a dvacet širokém. Výškou prostor dosahoval tříposchoďového domu. V přízemí se nacházely pracovní stoly určené pro studenty, hlídané na obou koncích místnosti knihovnicemi. Druhé podlaží, kam byl omezený přístup, tvořil ochoz opatřený balustrádou, z něhož bylo možné pozorovat přízemí. V místě, které by odpovídalo třetímu podlaží, se táhly zdánlivě nekonečné řady regálů se starými svazky, k nimž umožňoval jediný přístup vysoký žebřík. Jasně osvětlené byly jen pracovní pulty, trochu police s knihami, ale zbytek prostoru tonul v přítmí. Celá knihovna působila dost ponuře, což muselo odrazovat málo zapálené studenty. Svým chabým osvětlením Bety připomínala staré románské kostely. Byla absolutně vzdálená konceptu moderní knihovny; působila jako místo rozjímání, kam se studenti nebo čtenáři uchylují ze skutečného světa, aby tvořili svůj vlastní, odděleni od zbytku badatelů soukromým bodovým osvětlením.

Vystoupili do druhého podlaží po úzkých a strmých schodech. Na opačném konci ochozu stál starý stůl téměř zcela pokrytý hromadami knih, mezi nimiž se skláněla sotva rozeznatelná postava, pohroužena do horečné činnosti.

„To je on,“ zašeptal Quim. „Jak ti připadá?“

„Vypadá jako typický knihomol. Zdá se, že je ve svém živlu.“

„Kdybys ho odtud vytáhla, bude jako ryba bez vody. Nedokážu si ho představit na fakultním večírku.“

Přiblížili se ke stolu, až zřetelně viděli postavu obklopenou knihami. Hříva rozcuchaných vlasů, které už pěkně dlouho neviděly hřeben, lemovala obličej, na kterém kromě jisté podobnosti s bláznivým géniem z filmů čtyřicátých let nebylo nic zvláštního. Z jeho bezvýrazného obličeje vystupovaly jen zářící oči, zbytek byla běžná tvář s jemnou bradou a zahnutým nosem, hranatá spíše z nedostatečné stravy než vrozené štíhlosti. Stáli před Manolem, který si jejich přítomnost neuvědomoval, dokud ho Quim nepozdravil.

„Dobrý den, Manolo.“

Mhouřil oči ve snaze vidět za kruh světla, vrhaného lampou na stole. Odpověděl, jak se Bety zdálo, spíše podle hlasu, než že by skutečně viděl svého návštěvníka.

„Quim,“ znělo to spíše jako otázka než tvrzení.

„Manolo, chtěl bych ti někoho představit.“

„Ach, výborně.“ Neobtěžoval se ani zvednout ze židle.

„Podívej, toto je Béatrice Dale, profesorka klasické filologie z Baskické univerzity. Bety, Manolo Álvarez Pinzón.“

„Výborně.“ Manolo nereagoval na ironii v Quimově hlase, anebo – což Bety připadalo pravděpodobnější – ji vůbec nevnímal.

Nastalo ticho. Manolo evidentně čekal, až ho nechají na pokoji, aby se mohl vrátit ke svým papírům, ale nebyl si jistý, zda už rozhovor skončil nebo ne.

„Manolo, Bety by potřebovala pomoc, kterou jí může poskytnout pouze odborník jako ty,“ obnovil rozhovor Quim.

„Dobře.“ Jeho hlas nezněl podrážděně, spíše lhostejně. „Podíváme se, co chce.“

Poprvé od začátku rozhovoru vstal. Bety jen s obtížemi zadržela upřímný smích, protože Manolo měl na sobě šaty nejen dávno vyšlé z módy, ale navíc sestávající z kusů, které se k sobě vůbec nehodily a nutně potřebovaly žehličku.

Bety vytáhla přepis s poznámkami z okrajů rukopisu, které zabíraly patnáct očíslovaných stran, a podala je Manolovi. Převzal je, aniž by pronesl jediné slovo, přesunul hromádku knih, aby si udělal místo, a pomalu stránky prolistoval. Po několika minutách řekl:

„Zajímavé. Spisovná katalánština, druhá třetina šestnáctého století. Četné zkratky. Text je v zásadě prostý, ale nedává smysl bez nějakého referenčního rámce, v souvislosti s kterým by se dal určit vztah příčiny a následku.“ Zhluboka a dlouze si povzdechl. „Abych to řekl jednoduše, není těžké to přeložit, ale zda to bude dávat smysl, je jiná věc. Mohl bych vidět originál, z něhož je to přepsané?“

Bety zaváhala. Bylo jasné, že Manolo neprojevuje velkou ochotu zhostit se toho úkolu bez další motivace.

„Jsou to poznámky na okraji rukopisu z počátku patnáctého století. Dostal se mi do ruky náhodou a teď studuji jeho obsah.“

„Máš ho tady?“ naléhal Manolo.

„No… ano,“ řekla Bety téměř šeptem, rozpolcená mezi touhou vědět a zachovat tajemství.

„Dej mi ho,“ nařídil Manolo bez okolků.

Bety vytáhla rukopis z kabelky a podala mu ho. Převzal ho s mnohem větším zájmem, než projevoval dosud.

„Ale, ale, co to tady máme,“ protahoval slova Manolo.

Položil rukopis na stůl a trochu zvětšil mezeru mezi hromadami knih. Nepříliš opatrně stavěl jednu hromádku na druhou, až vztyčil několik sloupů, které jen tak tak držely v rovnováze. Zvědavě si prolistoval několik stran rukopisu. Nakonec se obrátil znovu na Bety.

„Odkud to máš?“

„Je to… dárek,“ improvizovala Bety.

„Ne, nemyslím odkud to máš ty,“ přerušil ji netrpělivě, „ale odkud pochází ten rukopis.“

„Byl v knihovně jednoho starého zámku.“

„Zvláštní osud pro takovou bibliografickou perlu,“ vstoupil do hovoru Quim.

„To ano,“ souhlasil Manolo, aniž by odvrátil zrak od Bety. „Pomůžu ti,“ rozhodl se najednou.

„Kdy si myslíš, že bychom mohli začít?“

„Hned. Hned teď, samozřejmě.“

„No, vidím, že jste se dohodli, takže vás nechám o samotě,“ oznámil rychle Quim. „Mám práci. Bety, nezapomeň, že mi dlužíš laskavost. Myslíš, že večeře by byla vhodnou a dostatečnou odměnou?“

„To je fér. Zavolám ti, než se vrátím do San Sebastiánu.“

„Určitě?“

„Slibuji,“ usmála se.

„Výborně. Víš, kde mě najdeš. Sbohem, Manolo, a děkuji za pomoc naší kolegyni.“

Manolo vydal zvuk podobný zamručení. A zatímco se Quim vzdaloval chodbou, šokoval Bety otázkou, kterou jí položil s naprostým klidem:

„A teď mi vysvětli, jak se ti dostal do rukou rukopis mistra Casadevalla?“

Bety tam stála s otevřenými ústy. Tak překvapená nebyla snad nikdy v životě: Manolo Alvarez Pinzón věděl o existenci Casadevallova rukopisu. Manolo čekal na odpověď, kterou mu Bety nemohla dát.

„Promiň. Nevěděl jsem, že vyvolám takovou reakci.“

Zdálo se, že chce uklidnit situaci a usnadnit rozhovor, toho si Bety byla vědoma, stejně jako z něj necítila žádný zlý úmysl. Manolo prostě neuměl věci říci jinak než přímočaře, tak jak je cítil.

„Jak víš, že existuje?“

Manolo chvíli přemýšlel, než odpověděl:

„Quid pro quo. Já tomu říkám výměna informací. Můžeme se dohodnout. Ty mi řekneš, jak ses dostala k rukopisu a co jsi zatím o jeho obsahu zjistila, a já ti vysvětlím, co o něm vím.“

Když zvážila všechna pro a proti, zjistila, že nemá co ztratit a může hodně získat. Hovořili přece pouze o výměně informací, nikoli o tom, že mu předá rukopis ke studiu. Z tohoto hlediska se cítila klidná a mohla Manolovi říct, co chtěl vědět. Pokud projeví zájem studovat rukopis sám, Bety mohla odsunout jeho předání na vhodnější chvíli, stačilo přiznat, že rukopis není její, ale Enriquův.

„Dobře, přijímám pod podmínkou, že přeložíš poznámky, které jsem ti přinesla.“

Manolo souhlasil a posadil se, aby si vyslechl její vyprávění. Bety se posadila na jednu z volných židlí. Hleděl na ni s očekáváním, a když si to uvědomil, přinutil se částečně skrýt svůj zájem.

„Nejdřív ze všeho mi řekni, kde přesně ho našli. Mluvila jsi o nějakém zámku.“

„Ano, poblíž Ripollu, na zámku v majetku rodiny Berguésových.“

„To je vskutku zajímavé. Dobře. A teď, než začneme, potřebuji vědět, co víš o inkvizici,“ řekl Manolo.

„No, všeobecné věci, nejsem žádný expert. Vím, že ve středověku existovala špatně organizovaná inkvizice, dokud koncem patnáctého století papež Sixtus IV. nepřijal žádost o její založení od katolických Veličenstev. Dál vím jen běžné věci,“ vzpomínala Bety, „upalování, mučení, autodafé, světská paže, kajícnický oděv, Poeovy povídky… Však víš, takové věci.“

„Když jsem hledal nějaké zajímavé téma pro svůj doktorát, nevěděl jsem o moc víc. Jeden z mých nejoblíbenějších profesorů mi navrhl možnost provést výzkum inkvizičních textů a mě ten nápad zaujal. Začal jsem shromažďovat dokumenty a za necelý týden jsem měl dost informací, abych pochopil, že je to fascinující výzkum. Práci jsme nazvali ‚Vývoj církevní latiny od patnáctého do devatenáctého století v rámci její vnitřní legislativy‘.

Díky doporučení profesorů, kteří si byli vědomi mých schopností, jsem získal povolení pátrat v Toledských análech inkvizice, které se v současnosti nacházejí v Madridu a představují nejkompletnější existující archiv ve Španělsku, jenž se zachoval po všeobecném pálení inkvizičních spisů po jejím zrušení v roce 1834. Povolení studovat v archivu bylo skutečné privilegium, protože se běžně uděluje jen těm nejlepším badatelům. Byl v tom jen jeden háček. Měl jsem volný přístup ke všem dokumentům, ale nesměl jsem ve své práci explicitně zmínit nic z jejich obsahu, pouze lingvistické aspekty, které jsem studoval.“

Manolo ožil, když vzpomínal na svůj první výzkum. Jeho výraz byl uvolněný a slova teď prýštila z jeho rtů v nezadržitelném proudu.

„Na začátku byla moje práce v podstatě obvyklá, spíše nudná než zajímavá, protože vyžadovala důkladné studium velkého množství dokumentů. Pak jsem čistě náhodou, aniž bych si to uvědomil, podlehl kouzlu činnosti tak neuvěřitelně zavrženíhodné, ale zároveň fascinující, jako byla práce inkvizitorů. Měl jsem v úmyslu zaměřit srovnávací analýzu na směrnice a zprávy o činnosti nejvyšší inkviziční rady, ústředního orgánu inkvizice, ale… jednoho dne jsem si přečetl jednu zaprášenou zprávu…, ve skutečnosti to moje práce nevyžadovala, ale udělal jsem to. A od té doby jsem nemohl odolat četbě stovek inkvizičních dokumentů, vždy poté co jsem splnil práci, nezbytnou pro správné pokračování mého pravého výzkumu. Trávil jsem dlouhé noci listováním starými spisy. Mnohé si byly podobné, ale občas se objevilo něco trochu odlišného, co by upoutalo pozornost jakéhokoli člověka i s tou nejmenší představivostí. Ty se mi nesmazatelně vtiskly do paměti.

Víš, bylo tam všechno: bída, strach, hrůza, bolest, tortura, nespravedlivé pronásledování, tresty. Inkvizice byla organizace vytvořená kvůli pronásledování. Nejdřív šlo o čistotu rasy, bylo třeba vymýtit nádor, jenž pro království představovali židé a Maurové. Pak přišli na řadu samotní křesťané, kteří byli obviňováni z absurdních náboženských úchylek, což končilo zabavením jejich majetku a často smrtí na hranici; nakonec se stala nástrojem jak státu, tak církve, sloužícím k vymazání všeho, co obtěžovalo hodnostáře obou institucí.

Kouzlo výzkumu mě zcela pohltilo, byl jsem do něj ponořen každým pórem svého těla. Spisy mluvily suchým jazykem. Skládaly se z jednotlivých oddílů: rodokmene a rozsudku, formálního přísežného odvolání, způsobu utajení, způsobu trestu a příloh. První býval nejobsáhlejší, ostatní dokumenty sestávaly z podivného soupisu těch nejbizarnějších poznámek.

Jak jsem tak listoval starými dokumenty, těmi neúplnými doklady závratných dramat, narazil jsem na jeden mimořádný případ. Byl datován 29. února 1612, vidím to přesně před očima. Od té chvíle, co mi na něj padl zrak, jsem věděl, že jsem našel něco zvláštního, protože ten doklad narušoval obvyklý postup, který inkvizice dodržovala. Zákon stanovoval, že případy mají být souzeny španělskými tribunály, jež měly vymezenu oblast svého působení. Rozsudky kontrolovala nejvyšší rada inkvizice, která je obvykle potvrzovala. Ale tentokrát se tak nestalo.

Diego de Siurana byl obětí vybranou inkvizicí. Narodil se v malé vesničce Siurana, která dodnes existuje v provincii Tarragona. Je to krásné místo, které jsem nakonec sám navštívil, nějakých pět domů, kostelík a zřícenina hradu na okraji hluboké rokle. Když byl Diego malý, farář si povšiml jeho zápalu pro studium, neobvyklého pro venkovského chlapce, tak to stojí ve spisu. O několik let později je Diego vysvěcen na kněze v Tortose. Stal se sekretářem biskupského archivu, ale jeho skvělou církevní kariéru, jak tvrdí inkviziční spisy, zmařilo anonymní udání, pravděpodobně nějakého nepřejícího kolegy. Vyšetřoval jej barcelonský tribunál kvůli jeho podivným zvyklostem. Měl sklon být příliš čistotný a – což byl strašný zločin – nejedl vepřové maso. Inkvizitoři pátrali v jeho rodokmenu, až našli boční větev asi dvě stě let do minulosti, která ho spojovala s jedním židovským předkem. To samo o sobě znamenalo rozsudek. Diego přiznal svou ‚vinu‘. Ale to jim nestačilo. Hledali dál. Diego tvrdil, že o ničem neví, což byla hrubá chyba, protože nic nemohlo rozzuřit inkvizitory víc, než když se jim někdo protivil. Dali mu dvě další příležitosti a potom ho podrobili tortuře. Oslabený bolestí se k překvapení svých mučitelů zmínil o nějakém předmětu, o kterém nic víc ve spise nestojí. Inkvizitor si vyžádal samostatnou poradu s tajemníkem, který potvrdil Diegova slova, ať už řekl cokoli. Se souhlasem lékaře pokračovali v mučení, dokud nezemřel. Bylo jasné, že Diego něco skrývá, ale co? Talmud? Korán? Označili jej za možného kacíře, takže to bylo nejpravděpodobnější. Provedli důkladnou prohlídku jeho zabaveného majetku a dospěli k řadě závěrů, které se bohužel ztratily, protože poslední stránky inkvizičního spisu chybí. Ať už dospěli k čemukoli, muselo to být důležité, když se nejvyšší rada, poté co byla s případem seznámena, rozhodla zasáhnout a vypracovala tajnou zprávu, z níž jsem četl pouze část přiloženou ke spisu. Zpráva byla určena samotnému Římu a je v žalostném stavu, zničená vlhkostí a neúplná. Přesto jsem z ní získal určitou informaci, kterou jsem se pokusil doplnit z jiných pramenů. A tak jsem zjistil, o jaký předmět šlo.“

Odmlčel se, aby nabral dech. Bety jeho slova jen hltala. Teď se konečně dozví, o co se jednalo, co bylo tím předmětem, jež tolik zapůsobil na Casadevalla a stál Diega de Siurana život.

„To málo, co zbylo ze zprávy, neobsahovalo žádné jasné informace. Mluvilo se tam o Božím kameni a jak se o jeho existenci Diego dozvěděl. Zmiňuje se tam jediné jméno – Magister Operis Ecclesiae Casadevall.“

„Teď chápu tvůj zájem o ty poznámky,“ přerušila ho Bety.

„Jakákoli informace, která se týká tajemství, jež bylo příčinou Diegovy smrti, je pro mne nesmírně zajímavá. To, že ses objevila tady v knihovně s rukopisem, který by mohl přispět k vyřešení záhady, je přímo darem z nebe.“

„Co je to Boží kámen?“

„Boží kámen,“ usmál se Manolo. „Trvalo mi dva roky, než jsem zjistil, o co se jedná. A věř mi, že pro mě znamenají dva roky spoustu času.

Víš, jakmile jsem se do toho tajemství zakousl, ocitl jsem se mezi dvěma ohni. Čas letěl a já si mohl dovolit pátrat jen útržkovitě, příliš nedostatečně vzhledem ke svému zájmu a obvyklému způsobu práce. Nakonec, po dvou letech, jsem si vyšetřil dost času, abych se pátrání plně věnoval, a jak pokračovalo, výsledky byly stále zajímavější. Nejdřív jsem shromáždil spoustu informací z různých španělských knihoven, ale to nestačilo. Takže než jsem se nadál, seděl jsem v letadle mířícím do Izraele, kde mi univerzitní kolegové domluvili kontakt. Jemu, a nikomu jinému, vděčím za vyřešení této části záhady.“

„Počkej, chceš mi říct, že jsi musel cestovat do Izraele, abys zjistil, o co se jedná? Proč jsi nejel do Říma, kde se patrně nachází kopie inkviziční zprávy?“

„Neexistuje žádná možnost, jak získat přístup k těm dokumentům. Nikdo je nesmí studovat, s výjimkou velmi vzácných případů. A žádný filolog, ať by byl sebelepší, nepřísluší do klubu privilegovaných…, ledaže by patřil ke skupině ultraortodoxních katolíků, kteří jsou v Římě tak vážení. K takovým spisům se určitě dostanou jen špičky vatikánské kurie.“

„Takže přístup k nim je omezený.“

„Vlastně podléhají utajení, jež se dodnes vztahuje na velkou část vatikánských archivů. Zdá se neuvěřitelné, že je ani po tolika letech nemůžeme studovat, ale je to tak.“

„Dobře, takže jsi letěl do Izraele.“

„Ve Španělsku jsem měl několik spolupracovníků, kteří mi pomáhali v pátrání. Ale žádný z nich mi nebyl schopen vysvětlit, co to vlastně ten Boží kámen je. Nakonec mi doporučili jednoho z největších odborníků na hebrejskou tradici, Isaaka Shackermanna. Vypracoval jsem písemnou zprávu o svém dosavadním pátrání a poslal mu ji. To byl klíč, který mi k němu otevřel cestu. Shackermann je sefardita, pochází ze starobylé toledské rodiny. Je to výjimečný muž, vážený a uznávaný. Sefardští židé jsou obvykle hrdí na své předky a na to, kým jsou. Shackermann je zcela otevřeně hrdý na svůj původ. Jako všichni sefardité respektuje tradice svých předků a klíč k starému rodinnému sídlu v Toledu je vystaven v nejdůležitější místnosti jeho domu, v pracovně.

Můžeš si ho představit: na pohled nenápadný stařeček chráněný před vnějším světem tlustými skly svých brýlí. Po obou stranách obličeje bílé pejzy, oblečený celý v černém s výjimkou bělostné košile. Tělo scvrklé, hubené, člověk by nevěřil, že kdysi býval mužem v plné síle.

Shackermann bydlí v krásném domě ve starém městě poblíž arménského kláštera Sant Jacques. Jeho dům stojí trochu stranou ostatních budov, takže slunce má přístup do všech místností. Nádherné místo, daleko od hluku Jeruzaléma. K jeho domu se nedá dojet autem, protože jsou tam pěší zóny kvůli úzkým ulicím. Je to způsob, jak se vzdálit světu, který se zdá na dosah; ale má už slabé nohy a ujde jen krátké vzdálenosti. Starají se o něj dva sluhové, etiopští židé. Jeden z nich mě k němu zavedl. Seděl v okázalé pracovně, kde navzdory omezením těla jeho mysl čile pracuje.

Sluha mě představil. Čekal na mě v křesle, s čajem a koláčky na uvítanou. Na druhém konci pracovny stál moderní počítač, což vypovídá o tom, že přes své stáří má mladou mysl. Byl nesmírně milý. Vychválil své známé, kteří mě k němu doporučili, a připustil, že je těžké se k němu dostat. Také pochválil mou znalost hebrejštiny, kterou považoval za výbornou. Pak jsme mluvili o různých věcech, až na to, kvůli čemu jsem za ním přišel. Chtěl vědět všechno o mém životě, prakticky od dětství. Pak jsme mluvili o světě. Bylo mi jasné, že zkoumá můj charakter a mé motivy. Mám dojem, že kdybych se mu nelíbil, poslal by mě pryč, samozřejmě velmi zdvořile.

Druhý den proběhl v podobném duchu. Zase jsme spolu mluvili a nakonec mi navrhl intelektuální hru. Znal můj životopis a věděl, že ovládám starobylé jazyky. Podíval se na mě a najednou řekl: ‚Pere nost, che t’ies n ciel, siba sanctificá ti inuem, vënie ti rëni, sibe fata ti voluntà coche n ciel nsci n tiëra.‘ A jestli prý bych dokázal pokračovat v modlitbě v tom stejném jazyce.

Mluvil ladinsky! Odpověděl jsem mu v přesvědčení, že jsem podroben rozhodující zkoušce: ‚Má znalost ladinštiny je čistě teoretická. Nikdy dříve jsem jí nemluvil. Modlíte se otčenáš. Mohu to zkusit. Mělo by to být takto: Da-nes nauri nose pam d’unidi y lasce-nes dó nose debit, coche neüs biscion dó a nosc debitëures, y no nes nemé tla tentación, ma libre-nes del mal.‘

Zeptal se mě, zda je pravda, že jsem ladinsky nikdy dřív nemluvil. Ne, nemluvil. ‚Tak abyste věděl, vaše výslovnost se velmi blíží té správné,‘ řekl mi. ‚Budeme dál mluvit v tomto dnes zapomenutém jazyce.‘

Byla to skvělá zkušenost, protože mě vtáhl do minulosti, která už žije jen ve vzpomínkách lidí jako on. Možná to patřilo ke zkoušce, ale naštěstí ve mně musel vidět toho, kým skutečně jsem, prostého filologa, zamilovaného do minulosti jazyků, zcela neškodného a neschopného přemýšlet o tom, jaký prospěch pátrání přinese. Plody naší práce neslouží nám, ale celému lidstvu. To musel Shackermann pochopit během těch dvou dnů nekonečných rozhovorů u okna, jímž do pokoje pronikaly paprsky slunce, které jsme přerušovali jen v době jídla a když přijímal e-maily, jež mu chodily neustále. Na konci druhého dne jsem věděl, že je pro mne čest být v přítomnosti toho muže. Věnoval dva celé dny svého vzácného času mně, neznámému člověku! Z toho jsem vyvodil závěr: Pokud mi věnuje tolik času, musí ho zajímat, co mu chci říct.

Třetího dne se změnilo téma rozhovoru. Mluvili jsme přímo o náboženství. Zeptal se mě na mé vyznání, na můj duchovní život, na můj názor na smysl náboženství, a položil tisíc podobných otázek. Váhal jsem. Nejsem přímo věřící a bál jsem se, že tím mezi námi vznikne propast. Ale rozhodl jsem se říci mu pravdu, protože jsem si byl jistý, že ji už vytušil z našich rozhovorů. Byl jsem pokřtěný po narození – kdo v té době nebyl –, ale přestal jsem praktikovat náboženství, když jsem vyrostl. Pravda je, že jsem nikdy do hloubky nezkoumal svou víru ani svůj vztah k Bohu. Neměl jsem na to čas. To, na co se mnozí vymlouvají, byla v mém případě pravda. Nicméně to Shackermannovi nezabránilo pátrat po mém pravém já a bezpochyby ho našel. Jeho verdikt zněl pozitivně, protože na konci třetího dne mi oznámil, že následujícího rána zodpoví mé otázky. Nebylo ještě pozdě, sotva pět hodin odpoledne, tak jsem se zeptal, zda nemůžeme začít hned. Jeho odpověď mě zmátla: ‚O některých věcech se smí mluvit jen za jasného dne. Musíš mít trpělivost a smířit se s rozmary starce. Přijď zítra.‘

Byl jsem v Jeruzalémě už čtyři dny a zůstat o jeden den déle mi nevadilo. Dobře si na to ráno pamatuji. Přišel jsem do Shackermannova domu za deštivého šedivého dne, naprosto odlišného od všech předchozích. Nebe se zatáhlo, přišla nečekaná bouřka. Staré město potemnělo deštěm a ztratilo část svého kouzla. Atmosféra byla stejně olověná a těžká jako samotné nebe. Čtvrť, kde bydlel Shackermann, nebyla nikdy moc rušná, ale teď zely ulice prázdnotou. Nakonec jsem kráčel po úzkých křivolakých uličkách naprosto sám. Obvykle vesele působící staré domy vypadaly v té opuštěnosti přízračně.

Když jsem vstoupil do domu, sluha mě zavedl do pracovny, kde na mě čekal Shackermann jako obvykle, v křesle a s šálkem čaje v ruce. Nebyla zima, ale v krbu hořel oheň a plameny vesele skotačily a prskaly jiskry. Posadil jsem se naproti starému učenci. Zdálo se, že ten popelavý den mu odebral část energie. ‚To je ale nepříjemný den,‘ řekl, tentokrát už ne ladinsky. ‚Vypadá to jako špatné znamení.‘ To, co řekl, mě překvapilo, ale považoval jsem to za čistě rétorický obrat, nebral jsem ho doslovně. Shackermann dopil čaj a naznačil mi, abych k němu přistoupil. Upřeně se na mě zahleděl, jako by chtěl naposled přehodnotit své rozhodnutí vysvětlit mi, co je to Boží kámen.

Přikývl, nejspíš sám pro sebe, a pak začal s vyprávěním. ‚To, že stojíš tady přede mnou, je jednou z těch překvapivých skutečností, k nimž v životě člověka dochází. Že se nějaký člověk seznámil s temnými stránkami naší vzdálené minulosti je fakt, který sám o sobě stojí za to z náležité perspektivy prozkoumat. A že se dozvěděl o existenci předmětu, jako je Boží kámen, o němž ví dokonce velmi málo samotných židů, je neuvěřitelné. Ale teď není chvíle na podobné úvahy. Včera jsem se rozhodl, že ti vysvětlím to, co se týká tvého pátrání, a hodlám tak učinit. Sám o sobě je to jednoduchý příběh, ale má spletitý děj. Vynasnažím se být stručný a příliš ho nerozvádět, i když mě to staví před několik problémů. Nejzávažnější je ten, že ti chybí vzdělání v náboženských otázkách, a to představuje zásadní neznalost, která omezí mé vyprávění a ztíží tvé pochopení celé věci.‘

Byl jsem nedočkavý, dokonce vzrušený. Cítil jsem vnitřní vibrace, typické pro výjimečné okamžiky, kdy se potvrzují teorie, a fakta, která si člověk představoval, jsou doložena písemným dokladem. Shackermann pokračoval: ‚Bude těžké sdělit ti přesné údaje. V noci jsem přemýšlel, na co mám zaměřit své vyprávění, ale nedospěl jsem k žádnému závěru. Všechno se to proplétá, je to zmatené, a přitom to tvoří jeden celek. Mohu ti říci, že jsi narazil na jedno z největších a nejutajenějších tajemství našeho lidu, židů. Studovali ho…, lépe řečeno, studovali jsme ho mnozí, někteří zbožní a věřící, jiní ctižádostiví a záludní. Proto jsme spolu mluvili tři dny, než nastala tahle chvíle, abych se pokusil zjistit motiv, který tě nutí usilovat o vědění. Kdybych tě zařadil mezi ctižádostivé, nebyl bys teď tady. Nicméně ty jsi jen vědec, mé životní zkušenosti mě téměř nikdy nezklamou. Toužíš po vědění pro vědění samo, tvá zvídavost je zdravá a konstruktivní, proto se ji pokusím uspokojit, jak jen toho budu schopen. A při tom uspokojím svou vlastní touhu po poznání. Takže začneme.

Studium o Božím jméně má v judaismu dlouhou tradici. Měl bys vědět, že hebrejský koncept Boha nedovoluje jeho fyzické ztvárnění a jeho jméno v přísném smyslu slova nesmí být věřícími vysloveno nahlas. Vlastně je jeho jméno ve skutečnosti neznámé a bylo předmětem studia od nepaměti. Jména, pod kterými je znám, jsou přibližným odhadem, nejsou přesná. Víme, jak nám řekl, že ho máme nazývat, ale nevíme, jak se jmenuje doopravdy. V posvátných textech bývá označován jako El, můžeš ho nazývat Jahve, což je zjednodušená výslovnost hebrejských souhlásek YHVH, zkratka z Yod Hay Vay Hay. Nicméně toto jméno se smí používat jen ve svatostáncích, na svatých místech. Mimo chrám potom jako Adonaj – Můj pán –, nebo Elohim, majestátní plurál od El. YHVH, tyto čtyři hlásky tvoří řecké slovo nazývané tetragram, známé v hebrejštině jako Šem ha-meforaš.

Jak vidíš, může být nazýván různými způsoby, a existuje mnohem víc jeho jmen, jež byla během staletí zapovězena. O to se postarala kabala. Zrodila se jako soubor tradic přijatých ze Starého zákona, ale nakonec se proměnila v čistě esoterické vědění. Vznikla na počátku vašeho druhého století a dosáhla své úplnosti na začátku třináctého. Z těch, co ji pěstovali, se stala uzavřená skupina znalců a vykladačů určitých tajemství, kteří věřili, že svaté texty obsahují tajné vědění. Pomocí numerologie přidělili každému písmenu hebrejské abecedy určité číslo, jejichž kombinace umožňovala přístup k tomuto tajnému vědění a uvolňovala obrovskou tvůrčí kapacitu, ukrytou v textech.

Jeden z nejvýznamnějších kabalistů, Isaac Slepý, nalezl díky numerologii nové označení Boha. Nazýval ho Ejn Sof, Bez konce, čímž vyjádřil nemožnost pochopit jeho skutečný rozměr. Později Moše z Leónu prohloubil tento koncept, aby prokázal, že Bůh uskutečnil stvoření skrze sebe sama prostřednictvím sefirot, což jsou atributy nebo manifestace Boha.‘

Když se dostal ve vyprávění až sem,“ řekl Manolo, „musel jsem působit tak zmateně, že se Shackermann s porozuměním usmál a šibalsky na mě mrkl: ‚Neboj se, nemluvím z cesty. Vysvětluji ti to, protože musíš pochopit všechny důležité okolnosti, než se dostaneme k samotnému tajemství. A tím je Boží kámen, o jehož existenci ví jen velmi málo lidí. Je to zvláštní kámen, pravděpodobně smaragd, ale jeho pravý význam spočívá v tom, že ukrývá klíčové, zásadní tajemství. Je na něm napsáno pravé jméno Boží, a proto je oživen přítomností sefíry, přímou emanací Boha.‘

Venku zuřila bouře. Blesky křižovaly nebe s nezvyklou zuřivostí a téměř neustále se ozýval rachot hromu, který neztlumila ani tlustá zeď. Vím, že to může znít divně, jako typická kulisa béčkového hororu, ale věř mi, že se jednalo o nejpůsobivější bouři, jakou jsem kdy zažil, o něco tak nepatřičného, že dokonce i takový pragmatik jako já si nemohl nevšimnout toho zvláštního načasování. Přísahal bych, že někdo nebo něco projevovalo svůj hněv nad řadou odhalení, k nimž nemělo dojít, a projevem toho hněvu byla ona zuřivá bouře, protože to byla jediná forma, již je náš mozek schopen vnímat a chápat. Shackermann vycítil můj nepokoj a pokusil se mě uklidnit.“

Manolo se na chvíli odmlčel.

„V té chvíli mi řekl, že vidí můj neklid. Připustil jsem, že cítím něco divného ve vzduchu. ‚To je Jahveho moc. Je neustále přítomný, přestože jsme normálně slepí a nevnímáme ho, snad jen když se projeví jako teď. Uklidni se. Je pravda, že mluvit o určitých věcech znamená porušit pravidla. Ale také je pravda, že toto není poprvé, kdy to já nebo někdo jiný děláme. Proč myslíš, že jsme v posledních dnech tolik mluvili o náboženství? Potřeboval jsem vědět, zda je možné sdělit ti Pravdu bez obav z případných problémů. Nedělej si starosti, jsi v bezpečí.‘

Souhlasil jsem a přijal jeho slova. ‚Dobrá, vrátíme se k výkladu. Znamená to, že Bůh je přítomen v tom kameni? Ano, je to tak. Ačkoli je Bůh všudypřítomný, mohli bychom říct, že existují místa, kde je přítomen ve větší míře než jinde. Bůh sídlí v kameni, protože je na něm jeho jméno. Někteří tvrdí, že sefirot nejsou částí samotného Boha, nýbrž jeho projevem, ale to je filozofický spor, který na věci nic nemění.‘ Nechápal jsem to. Jestliže Bůh nikdy nesdělil své jméno lidu Izraele, jak se mohlo nacházet na tom kameni? ‚Historie Božího kamene připomíná spíše mýtus než realitu. A mýtus vypráví, že na úsvitu naší civilizace, po smrti Saula, se stal David druhým králem Izraele. Za jeho vlády, v jednom z nejlepších období našich dějin, čelil David četným hrozbám. Patřily k nim i neustálé útoky Pelištejců, které ustaly po smrti Goliáše, jejich zápasníka, v jediném souboji, jenž rozhodl o osudu lidu Izraele. Goliáš byl doslova neporazitelný obr a zkušený bojovník. V normálním boji by David nemohl zvítězit, to bylo nemožné. Ale dokázal to, ne svou vlastní zásluhou, ale s pomocí Boží. V noci před bojem se David modlil o Boží pomoc, nebál se o svůj život, ale o osud svého lidu. A Bůh mu chtěl pomoci. Seslal mu sen nebo vizi, že má sejít k blízkému potoku, a poté co se očistí, vnořit ruku do vody, až se dotkne dna. Tam nalezne kámen. A ten kámen, vystřelený z praku, mu zajistí vítězství v boji. Nesmí se na něj ale za žádnou cenu podívat, protože na něm bude Boží jméno, které nesmí nikdo vidět. Kámen má moc sám trefit cíl a zničit nepřítele. Až splní svůj úkol, má ho navždy ukrýt, protože jeho moc je příliš velká, než aby se dostal do rukou pouhých smrtelníků. Byl stvořen, aby si podrobil neporazitelného hrdinu a soustředil v sobě nejmocnější prostředky, jimiž Bůh vládl.

David poslechl, vytáhl z potoka kámen, který vydával nazelenalou záři, a díky Božímu kameni – jak byl později nazván – Goliáše porazil.‘ Řekl jsem mu, že v písmu svatém se nic takového nepíše. ‚Máš pravdu. Nepíše. A je tomu tak proto, že samotná existence Kamene je tajemstvím, o němž ví jen několik zasvěcených. Copak si myslíš, že veškerou tradici jednoho národa může popsat jediná kniha, jež byla navíc od počátku přístupna tolika osobám, jako byli chrámoví kněží a písaři? Nemá snad katolická církev v Římě archivy, které jsou přístupné jen několika vyvoleným? A není snad pravidlem, že ve všech náboženstvích existuje omezený počet osob, který má přístup k nejhlubším a nejdůležitějším tajemstvím, k nimž masa věřících není schopna získat přístup kvůli své nevědomosti? Buď realista, něco takového nemohlo být zapsáno v kronikách o skutcích Davidových už z politických důvodů. Jen my nejzasvěcenější a kabalisté o tom můžeme vědět.‘

Musel jsem připustit, že je to přijatelná hypotéza,“ řekl Manolo, vystaven upřenému Betyinu pohledu. „Ale i za předpokladu, že byl ten příběh pravdivý, jak se mohl ten Kámen ocitnout ve Španělsku? A jak souvisel s mistrem Casadevallem? Shackermann odvětil: ‚Mohu ti zodpovědět tvou první otázku, ale ne tu druhou. David Kámen ukryl a jeho tajemství zdědil jeho syn Šalomoun a úzká skupina kněží. Když končila stavba Šalomounova chrámu, uložil kámen do velesvatyně, vedle samotné Archy úmluvy a Desek s desatero přikázáními. A nic nerušilo jeho spánek až do vpádu Babyloňanů a zničení chrámu o čtyři sta let později. Od té doby se jeho stopa ztrácí… až dodnes. Když vezmeme v úvahu, že o jeho existenci věděla jen skupina zasvěcených, z nichž většinu vyvraždili Babyloňané, počet lidí, kteří o Kameni věděli, se ještě víc zúžil. Co se týče druhé otázky, co ti mám říct? Možná se některému knězi podařilo s Kamenem uprchnout. Od pádu Jeruzaléma začíná první diaspora, exil tisíců našich předků, kteří byli nuceni rozptýlit se po světě. Kámen musel putovat s některým z rabínů. Pokud jde o jeho vztah ke Casadevallovi, nevím nic víc, než co uvádíš ve své zprávě. Vlastně se o Božím kameni nevědělo nic od prvního zničení Chrámu, a to je už dva tisíce pět set let! Teď už to chápeš? Dva tisíce pět set let! Proto jsem ti dnes ráno říkal, jak zvláštní pro mě bylo získat informaci o tak tajném tématu od tebe. Proto si myslím, že mi osud, určený Pánem, dal poslední dar, než nadejde má hodina. Je to znamení, znamení nebes, tak jasné jako bouřka, která zuří venku. Můj čas se krátí, už léta se mi smrt vyhýbá, ale teď vím, že moje hodina se blíží.‘“

„Měl pravdu, je to neuvěřitelný příběh,“ řekla Bety nakonec.

„Ano, měl,“ souhlasil Manolo. „Zdá se neuvěřitelné, jak se minulost může vrátit a promítnout se do budoucnosti. Pro Shackermanna to muselo být ještě větší překvapení než pro tebe nebo pro mne. On byl s Božím kamenem spojen jak profesionálně, tak kulturně. Získat potvrzení o jeho existenci pro něj znamenalo vrcholný okamžik jeho života.“

„Shackermann už nežije?“

„Zemřel před třemi lety. Byl už velmi starý, nepřežil další drsnou zimu. Až do jeho smrti jsme byli v kontaktu, oba jsme čekali, že ten druhý dokáže odhalit něco dalšího, co nás dovede ke Kameni. Bohužel pro něj ses objevila příliš pozdě.“

„Říkal jsi, že šlo o mezinárodně uznávaného odborníka. Nepokusil se získat tu inkviziční zprávu?“

„Byl uznávaný v rámci hebrejské kultury, kde měl přístup ke všemu. Ale jeho vliv nesahal až do Vatikánu. Zkusil to, ale nepodařilo se mu získat přístup k těm dokumentům.“

„Všechno je to tak fascinující.“

„Víc, než si myslíš.“

„Co tím chceš říct?“ zeptala se Bety zvědavě.

„Historie Božího kamene tady nekončí,“ řekl Manolo a významně se odmlčel. „Je toho mnohem víc.“

„Vyprávěj,“ poprosila Bety, neschopna skrýt svou dychtivost.

„Boží kámen je mystický předmět se zázračnými schopnostmi.“

Bety se nevěřícně usmála. Všechno, co slyšela o tom kameni, znělo sice úžasně, ale mluvit o něm jako o zázračném předmětu bylo na její racionální uvažování příliš.

„Vidím ti na očích, že mi nevěříš.“

„Nechtěla jsem tě urazit,“ pospíšila si s vysvětlením Bety.

„Neurazil jsem se. Taky jsem tomu nemohl uvěřit, když mi Shackermann popisoval vlastnosti Kamene. Jen si to představ! Uznávaný znalec židovské kultury a tradic skálopevně věřící v magii! Ale bylo to tak. Věřil tomu.“ Jeho obličej zvážněl a sevřel pěsti. „Poslouchej, on tomu věřil! Skutečně věřil v obrovskou moc Božího kamene! Podle něj byli kabalisté schopni získat moc sefirot a použít ji pro vlastní cíle, ať už ve jménu dobra nebo zla. Vysvětlil mi, že sami kabalisté umí konat zázraky. Kdyby vlastnili Boží kámen, jejich schopnosti by dosáhly nepředstavitelných výšin.“

„Doufám, že chápeš, že je pro mě těžké tomu uvěřit.“

„Bože, jistěže ano! Jak by člověk mohl věřit takovým hloupostem? Ale poslouchej mě dobře, on tomu věřil. Chápeš? Shackermann tomu vážně věřil! Uvědomuješ si, co to znamená?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla Bety po chvilce přemýšlení. „Chceš říct, že existují další osoby jako Shackermann, které skutečně věří v možné a diskutabilní zázračné schopnosti Božího kamene, a to znamená…“

„Přesně tak,“ přerušil ji Manolo. „To znamená, že po Kameni touží. Není jich mnoho, protože si nemyslím, že by mnoho lidí vůbec vědělo o jeho existenci. Podle Shackermanna o něm věděl jen omezený okruh učenců, znalců tradice, jako byl on, kabalistů a podobně. Ale pro těch pár, kteří vědí, o co se jedná, je to předmět nevyčíslitelné duchovní hodnoty. A že to může být smaragd velikosti lidské pěsti je pro ně druhořadé.

Shackermann mi neposkytl informace o Kameni jen proto, aby uspokojil zvědavost mladého filologa, ale protože s jistotou věděl, že budu pokračovat v pátrání a že se s ním podělím o své případné objevy. Manipuloval mnou, stejně jako já jím. Toužil po Kameni. Neříkám, že by kvůli němu zaprodal svou duši, protože to byl věřící člověk s bázní Boží, ale hluboce po něm toužil. A pak jsem přišel já a nabídl mu naději.“

„A když ses vrátil do Španělska, tak jsi pokračoval v pátrání.“

„Sporadicky. Moje normální studium je velmi vyčerpávající. Věnoval jsem pátrání každé prázdniny a všechen volný čas mezi jednotlivými výzkumy. Důkladně jsem prostudoval velkou část židovské mystiky, knihy jako Babylonský a Izraelský talmud, Záštitu Maraby, Sefer Jecira, Bahir, Shoshan Edouth, Sefer ha Rimon a především Sefer ha Zohar, ale k ničemu to nebylo, s výjimkou toho, že jsem rozšířil rozsah svých někdy až zbytečných vědomostí. Všechny podstatné údaje jsem si poznamenal do jednoho pracovního zápisníku. A pak jsem se pustil po jediné zbývající stopě, což byl Casadevall. Shromáždil jsem o něm všechny dostupné údaje z historických archivů, dokonce jsem narazil na jeden jeho životopis, ale nedospěl jsem k žádnému užitečnému závěru. Prožil obyčejný život člověka, oddaného své práci. Podnikl několik cest po Evropě do míst nejvýznamnějších staveb té doby, zejména do Narbonnu, což nebylo u architekta nic výjimečného. A teď mi řekni, co víš o Casadevallovi ty?“

„Nic moc. Byl to magister principalis operis ecclesiae, pracoval od konce čtrnáctého do počátku patnáctého století na stavbě katedrály pod vedením jiných architektů…“

„… jako byli Jaumé Solà nebo Arnau Bargués,“ skočil jí do řeči Manolo, který se nedokázal udržet. „Co dál?“

„Málo. Nebyl jedním z hlavních architektů. Měl na starosti administrativní záležitosti a dozor nad pracemi.“

„Dobře. Casadevall si udržel své místo třicet šest let, zatímco ostatní přicházeli a odcházeli. Skoro nikdy nepracoval mimo Barcelonu, s výjimkou pobytu v Narbonnu, kde se v té době také stavěla katedrála v podobném stavebním slohu. Třicet šest let, to je dlouhá doba. Stejně jako jeho proslulí kolegové pracoval na stavbách církevních i světských. Některé konkrétní části katedrály jsou jeho dílem, společně s několika civilními budovami, které se bohužel nezachovaly. Vůbec se toho z jeho tvorby dochovalo velmi málo, vezmeme-li v úvahu, že jeho schopnosti – soudě podle toho mála, co po něm zůstalo – byly lepší než mnoha jeho současníků. Znáš jeho dílo?“

„Ne, vůbec.“

„Je zdokumentované v pracovních knihách archivu katedrály. Postavil původní chrámový kůr, stropy křížové chodby a usadil čtvrtou klenbu. Klenba je složitá, ale rutinní práce. Poté co ji v roce 1384 vztyčili, Casadevall ji v roce 1410 uzavřel svorníkem.“

„Stručně řečeno, Casadevall byl jen jedním z mnoha stavitelů katedrály, temná postava bez většího významu.“

„Temná? To si myslíš? Koneckonců, možná jím byl. Třicet šest let pracoval ve stínu jiných, poslouchal rozkazy různých stavebních mistrů a nikdy se nedostal do popředí, to by odpovídalo. Ale není temnou postavou, která způsobila smrt jiného člověka o dvě stě let později. Casadevall věděl anebo udělal něco zvláštního, odlišného, co vyvolalo hněv a snad, soudě podle přijatých opatření, dokonce i strach nejmocnější represivní organizace, jaká kdy existovala.“

„Tak jsem to nemyslela,“ řekla Bety.

„Já vím,“ potvrdil Manolo. „Byl tím, kým chtěl být. To si myslím já. Kdyby chtěl, získal by vyšší titul, získal by ho, byť jen kvůli stáří. Zůstal ve stínu, protože chtěl, až do své smrti.“

„Do smrti,“ zopakovala Bety poněkud roztržitě.

„Víš, co se stalo,“ řekl Manolo.

„Ano, našli ho mrtvého jednoho červnového rána na lavici v katedrále. Měl už svá léta a v té době žili lidé v těžkých podmínkách. Na svou dobu prožil dlouhý život a zemřel na místě, jemuž věnoval takové úsilí po mnoho let. Zvláštní konec tajemného muže.“

„Krásná smrt. Mnoho lidí by si přálo umřít tam, kde strávili tolik let.“

„Každý má svůj názor. Podle mě žil, zestárl a nakonec zemřel, jako jednou zemřeme všichni.“

Jejich pohledy se střetly. Manolo mlčel a nakonec pohledem uhnul.

„A co Diego de Siurana? Co se s ním stalo?“

„Po svém zatčení v Barceloně a prvním kole mučení byl převezen do Toleda, kde zemřel rukou kata. Vytahovali ho na provaz, čímž mu vykloubili kosti, mučili ho vodou, čímž mu zničili vnitřní orgány, pálili ho ohněm, takže mu odumřely končetiny. Jen dozor lékaře zabránil tomu, aby neumřel. Chtěli, aby promluvil za každou cenu. Jeho trest byl nesnesitelný a nekonečný. Ale nepromluvil. Pořád opakoval, že neví, na co se ho ptají.

Jeho tortura nebyla o nic barbarštější než mučení jiných obětí inkvizice, rozdíl spočíval v tom, jak dlouho trvala. Téměř deset let ho každé dva týdny mučili! Obvykle měla tortura tři nebo čtyři stupně a pak už byl kacíř odsouzen k smrti na hranici, uvězněn na doživotí anebo osvobozen po účasti na autodafé. Diego byl jedinou obětí, jejíž utrpení trvalo tak dlouho. Alespoň já o nikom dalším nevím, a to mi prošlo rukama takové množství spisů, že si ani všechny nepamatuji.“

„Deset let mučení,“ zašeptala Bety.

„Ano, deset let. Zdá se neuvěřitelné, že to tak dlouho vydržel. Nakonec ale jeho zubožené tělo podlehlo. Možná to byl velmi houževnatý muž, ale pravděpodobnější je, že se dlouho před smrtí zbláznil. Použití tortury mělo svá pravidla. Ta například nedovolovala mučit víc než jednou, proto se často uchylovali k takzvanému ‚odročení‘, aby mohli prodloužit mučení na několik dnů. Tortura se mohla opakovat jen v případě nových důkazů. A to se evidentně nestalo. Po smrti ho tribunál odsoudil za kacířství a jeho ostatky byly spáleny při velkém autodafé v Toledu počátkem července 1627. A podivné chování inkvizice v průběhu procesu pokračovalo, jeho jméno totiž nezahrnuli do veřejné zprávy se jmény účastníků onoho autodafé, tento fakt je obsažen pouze ve spisu.“

Manolovy ruce, které během vyprávění klidně odpočívaly na stole vedle Betyiných poznámek, se probudily k životu. Pohybovaly se s ladností, jakou by u jejich majitele nikdo nečekal, až skončily otevřené dlaněmi vzhůru. Tím jednoduchým gestem jako by potvrzoval pravdivost toho, co řekl.

„Chápu.“

„Chápeš?“

„Není to tak těžké. Nechtěli, aby po něm zůstala jakákoli stopa.“

„Dobrý odhad, ale neúplný,“ řekl se svou typickou otevřeností. „Inkvizice postupovala vždy striktně podle pravidel, nikdo je nikdy neporušoval. A jednou z nejdůležitějších věcí bylo zveřejnění seznamu jmen před každým autodafé, s cílem seznámit lid s hříchy odsouzených, aby si je pamatovali, protože tresty, které zbavovaly viny nositele kajícnických rouch, se mohly příště týkat kohokoli z nich.“

„Nejenže tedy chtěli dosáhnout toho, aby po něm nezůstala žádná stopa, chtěli také vymazat z paměti lidí samotnou vzpomínku na jeho existenci.“

„Přesně tak,“ tón jeho hlasu se najednou změnil v důvěrný. „Záznamy o narození z vesnice Siurana by se měly nacházet ve vesnici Pradesu, pod jejíž farnost patřila. Navštívil jsem ten archiv, ale jeho jméno jsem nikde nenašel. Ne že by je vyškrtli, prostě tam vůbec není. Kromě toho by se mělo v archivu barcelonského arcibiskupství nacházet několik dokumentů ve vztahu k jeho funkci, ale žádný se nedochoval, přestože jde o jednoho z nejlepších církevních archivů v naší zemi. Diego de Siurana přestal existovat, jako by se nikdy nenarodil, dokud ho jeden zvídavý badatel, prohrabující se špinavou minulostí, náhodou neobjevil.“

„Vzkřísil jsi člověka.“

„Ano!“ potvrdil Manolo vzrušeně. „Bádání dává vědcům jedinečnou moc, ať je jejich obor jakýkoli, a to odhalovat tajemství. A je jedno jaká tajemství, důležité je setkat se s nimi, stát tváří v tvář záhadě. Já jsem jedno nalezl, aniž bych si to vlastně uvědomil, a svěřil jsem ho tomu, kdo ho mohl nejlépe využít, Shackermannovi, a když se zdálo, že to tajemství se samo sebou vyčerpá, když už jsem měl konečné odhalení na dosah ruky, zmizelo mi přímo před nosem, vysmívalo se mi jako nějaká koketní kurtizána a škádlilo mě ‚tady jsem, tak blízko a přitom tak daleko‘.“

Bety nemohla celému tomu Manolovu vyprávění uvěřit. Přesahovalo všechno, co si s Enriquem dovedli představit. Ona mu na oplátku neměla co říct. Svěřil jí v dobré víře všechno, co věděl o rukopisu a jeho tajemstvích, a ona cítila, že její informace se těm jeho nemohou rovnat. Přesto se do toho pustila:

„Tak teď jsem na řadě já. Tvůj příběh byl dlouhý, ten můj je mnohem kratší. Mám tady v Barceloně příbuzné, kteří podnikají ve starožitnostech. Jeden z nich nedávno získal celou knihovnu z jednoho zámku patřícího starobylému rodu. Mezi různými spisy se objevil tento rukopis. Mí příbuzní mě požádali o spolupráci na překladu textu. S radostí jsem přijala, protože podobné příležitosti se nám nenaskytnou často. Překlad byl pracný a složitý, zejména kvůli zvláštnímu rukopisu autora, ale dokončila jsem ho bez větších problémů. Jen jedna část rukopisu odolávala mým snahám – poznámky na okraji. Jak jsi viděl, nacházejí se jen v části rukopisu. Předpokládám, že někdo s ním pracoval dlouho poté, co vznikl, a své dojmy zapsal v poznámkách. Ale jednu věc nechápu. Pokud chtěla inkvizice vymazat všechny stopy existence Diega de Siurany, jak je možné, že Casadevallův rukopis se všemi těmi poznámkami, které potvrzují Diegovu práci, nebyl nalezen a zničen? Jak mohl uniknout inkvizitorům a dostat se až k nám? To nedává smysl.“

„Napadá mě jedna hypotéza. Vzpomínáš si, jak jsem se tě na začátku zeptal, odkud ho máš?“

„Ano. Řekla jsem ti, že je ze zámku Berguésů ve Viku.“

„Správně. A nevšimla sis, že to příjmení už v našem rozhovoru zaznělo předtím?“

„No… Když to teď říkáš, ano, vzpomínám si, že když jsme mluvili o Casadevallově životě, vzpomněl jsi jména magistrů principalis a jedním z nich byl Bergués!“

„Příjmení toho architekta bylo Bargués, s ‚a‘, ale je možné, že se v průběhu času jméno změnilo na Bergués. Dává to smysl, všichni synové toho rodu byli, jak bývalo tehdy zvykem, staviteli a architekty. Že mohl Diego de Siurana ve své funkci přijít s jedním z nich do styku, to je vysvětlení logické a navíc elegantní. Nevím, za jakých okolností došlo k předání rukopisu, ale zdá se mi jasné, že se tak stalo. Z přátelství? Že by znal tajemství? Pokusil se pokračovat v Diegově pátrání, anebo musel svou touhu potlačit ve stínu inkviziční hrozby? Kdoví…“

„Teď chápu tvou reakci, když jsem zmínila Berguésovy.“

„Všechno to od začátku do sebe zapadalo.“ Manolo ji mlčky pozoroval, aniž by jeho tvář odrážela jakoukoli emoci, ale Bety přesto cítila neklid, jako by mohl vědět, že i když mu nelže, neříká mu ani celou pravdu. „A teď, když jsi přeložila latinský text, potřebuješ odborníka, který ti pomůže se starou katalánštinou, použitou Diegem de Siurana, protože nepochybuji o tom, že to psal on,“ prohlásil Manolo. „Nedělej si starosti, Quim tě zavedl za tím nejlepším.“

Bety přikývla s předstíraným klidem. O tom nepochybovala. Manolo byl nejlepší.

A to bylo přesně to, co ji znepokojovalo.

11

„Takže tady to celé začalo.“

Enrique pozoroval štíhlé oblouky, které podpíraly klenbu katedrály. Svorníky, jež klenbu uzavíraly na jejím vrcholu, se zdály volně plout v prostoru, jako by je tam pověsila ruka nějakého obra. Carlos přelétl pohledem po povrchu světlého kamene, restaurovaného na počátku sedmdesátých let, kdy získal zpět svou původní barvu po třech stoletích postupného černání.

„Ano.“

„Před pěti sty lety.“

„Ano,“ potvrdil opět Enrique.

Katedrála byla neobvykle tichá, bez tradičního hlučícího davu, který ji vždy mění v něco naprosto odlišného od posvátného místa. Ačkoli bylo pět odpoledne, jen několik věřících, většinou starších lidí, se modlilo v bočních kaplích nebo posedávalo v lavicích před hlavním oltářem. Rozhovor Enriqua s Carlosem nerušily ani organizované skupiny Japonců, honících se za nejlepším záběrem, které nejspíš nakazila gaudíovská horečka, jež v poslední době zachvátila celou zemi, ani domácí turisté, neschopni zůstat potichu dokonce na místě, které si to opravdu zasluhovalo. Zvláštní poklidná atmosféra a dokonalá akustika, jež činí z gotických staveb nejlepší místo pro poslech varhanního koncertu je nutila mluvit velmi potichu.

A využít chrámové lavice k rozhovoru o temné minulosti se zdálo stejně vhodné jako nerušit klid, k čemuž nabádaly vývěsky u vchodu.

„Už jsou to tak tři nebo čtyři roky, co jsem tady nebyl,“ prohlásil Carlos. „A je to škoda, už si ani nepamatuji, jak je krásná.“

„Ani já ne,“ souhlasil Enrique s úsměvem. „Ale pravda je, že celá tahle záležitost mi přerostla přes hlavu, už ani nevím, jakou v tom všem vlastně hraji roli. Na začátku to vypadalo jednoduše. Chtěl jsem chytit vraha, pomstít Arturovu smrt a nalézt tajemný poklad z minulosti. No a teď se ukázalo, že vrah je někdo, koho neznám, chytili ho a pomsta je vykonána, ale já z toho žádné uspokojení necítím. Poklad je nedosažitelný, jestli vůbec existoval, a co je nejneuvěřitelnější, moje minulost je najednou zpochybněna.“

Carlos si vzhledem ke svému okolí dovolil jen mírný úsměv.

„Bože můj! Kdyby se v tvém postavení ocitl kdokoli, byl by stejně zmatený jako ty. Podívej, život není přímočarý, všechno ovlivňuje tisíc různých událostí. A vidět ty události v souvislostech je velmi složité, takže se to podaří málokomu. V tomto případě je to práce pro detektiva a policii. Někteří pro to mají – máme, skromnost stranou – vrozené nadání. Jsou, jak bych ti to vysvětlil…, schopni vidět celou síť, abych tak řekl co nejvýstižněji.“

„Můžeš mi říct nějaký příklad?“ požádal Enrique.

„Představ si, že před tebou visí síť. V levém horním rohu se něco přihodí, co se začne šířit horizontálně po síti. Vždycky když dosáhne opačného konce, posune se o jeden stupeň níž, o jeden uzel blíž k podlaze, až se dostane na konec, do pravého dolního rohu, kde se nachází rozuzlení. A k tomu připočti vertikální provazy sítě, kde se také současně odehrávají různé události. Když vyšetřuji nějaký případ, snažím se rozšířit informace ve tvaru sítě, abych zjistil vztahy, které mezi jednotlivými událostmi existují. Tímto způsobem se můžeš dostat na konec sítě, aniž bys potřeboval znát všechny údaje, což je způsob vyšetřování tak říkajíc lineární.“

„Skvělé vysvětlení.“

„Díky. Škoda jen, že skvělá práce není vždy zárukou úspěchu, jak se nám teď stalo. Vyšetřování vyloučilo Samuela jako podezřelého. Měl dobré alibi, jak jsem ti už říkal. Takže tví tři potenciální podezřelí zmizeli. A aniž bys mi dal čas, abych ti to vysvětlil, objevíš se v kanceláři, zbavíš mě všech závazků vůči tobě – za což jsem ti vlastně vděčný, protože jsem od přírody líný, takže jsem si to zařídil tak, že pro mě pracuje můj tým a já mohu žít z renty –, vytáhneš mě na oběd na Plaça Reial a oznámíš mi, že chytili Arturova vraha. A nejen to, vyprávíš mi neuvěřitelnou, pět set let starou historii o schovaném pokladu, a k mému velkému překvapení mi řekneš, že Artur se zapletl do ilegálního obchodu s pašovaným uměním.“

„Nekritizuj mě. Možná že na vině je moje spisovatelská duše, která mě přiměla stvořit příběh, který oklamal nejen Bety, ale i takového profesionála, jako jsi ty. Ale všechno to do sebe dokonale zapadalo, to musíš uznat. Jak jsi to říkal? Zkušenost mě naučila nevěřit v náhody, nebo tak nějak podobně…“

„Ano, to jsem řekl,“ připustil Carlos. „A řekl jsem to, protože je to pravda. Ale ať už je ten příběh uvěřitelný nebo ne, pravda je, že jsi mi zatajoval informace. Bylo mi to jasné od našeho prvního rozhovoru na jachtě a dal jsem ti to jasně najevo. Nevadilo mi to, ale vážně bych chtěl vědět, proč jsi to udělal.“

Enrique rozhodil ruce a zavrtěl hlavou, jako by nevěděl, jak to vysvětlit.

„Ale no tak! Pochopil bych, kdyby jednal bezdůvodně nějaký puberťák s beďary na nose, ale ty, dospělý rozumný muž, a navíc můj přítel!“

„Máš pravdu. Nevím, co ti mám říct. Nechci se omlouvat, ale možná jsem to udělal z nadšení, že najdu poklad, jako když mi kdysi můj vlastní otec čítával Ostrov pokladů a pak jsme v bytě něco schovali a máma to musela hledat. Chybělo už jen, aby se objevil kapitán Flint s papouškem na rameni. Bože, Carlosi, je mi to tak líto, vážně. Nechtěl jsem tě oklamat.“

„Jiného klienta bych nakopal do zadku. Ale ty jsi byl vždycky trochu nevypočitatelný a nestálý. Nesměj se, vždy jsi chtěl být středem pozornosti, aniž by sis všiml, že všem můžeš být úplně ukradený.“

„Tvé pokárání si zasloužím,“ řekl Enrique kajícně.

„Ano. Ale jsi můj přítel,“ připustil Carlos, „takže ti pro tentokrát odpustím.“

Mlčeli. Zahalila je vřelost letitého přátelství a umlčela jejich hlasy. Vychutnávali si intenzivní pocit bratrství, který tak zřídka pocítíme v plné síle. Mlčeli, protože jejich hlasy by narušily kouzlo té chvíle.

Nějaká stařenka zapalovala svíci před obrazem svatého Pankráce. Ve vzduchu se vznášela vůně kadidla a hořícího vosku a pocit čehosi neskutečného.

„Jak snášíš to s Arturem?“ zeptal se Carlos s mírným úsměvem.

Jeho otázka rozjitřila Enriquovu bolest. Opřel si hlavu o kovové zábradlí, oddělující loď od kůru.

„Špatně,“ řekl a vložil si hlavu do dlaní.

Byla to bolestná otázka. Enriquovo chování se radikálně změnilo a on se ani nesnažil svou bolest skrýt. Carlos si myslel, že ví, jakou reakci jeho otázka vyvolá, ještě než ji vyslovil, ale i když ji považoval za nezbytnou, nedokázal si představit, že Enriquův žal je tak hluboký. Od chvíle, kdy mu u oběda řekl o Arturově činnosti, víc o něm nemluvil, což dokazovalo, jak velmi na něj jeho ztráta působí. Carlos nechtěl, aby svou bolest držel v sobě, protože sdílená bolest ztrácí na intenzitě. Není to sice útěcha, ale první krok ke smíření.

„Pojďme odtud,“ navrhl Carlos.

Enrique se zvedl společně se svým přítelem. Vyšli z katedrály východem přes křížovou chodbu. Šikmé jarní paprsky slunce ještě částečně dopadaly na místo původně určené pro meditaci kněží, dnes spíše pro rychlou procházku a jen výjimečně k rozjímání. Kráčeli po podlaze, vydlážděné hrobkami význačných mužů barcelonských cechů, směrem ke Carrer Bisbe Irurita. Tam se Enrique s Carlosem rozloučili.

„Nechci o tom mluvit. Ze srdce ti děkuji, Carlosi, ale teď bych chtěl být chvíli sám.“

Carlos nenaléhal. Dal mu možnost vyjádřit své city a ulevit své bolesti jako dobrý přítel. Víc už udělat nemohl.

„To je v pořádku,“ podal mu ruku, „vrátím se do kanceláře. Kdy odjíždíš?“

„Nevím. Vážně nevím. Brzy.“

„Předtím mi zavolej. Je období severního větru, můžeme vyrazit na moře kterékoli ráno.“

„Ano, snad bychom mohli. Děkuji ti za všechno, kamaráde,“ potřásl mu rukou a odcházel po Baixada de Santa Eulàlia.

Enrique pomalu kráčel po kopci, kde před mnoha lety umučili mladičkou dívku, jež se stala patronkou Barcelony. Strčili ji do sudu, pobitého hřeby, a spustili ji ze svahu Mons Taber Romano. Připadalo mu jako rozmar osudu, že teď kráčí po stejných místech, protože také on si připadal trýzněn, ačkoli ne na těle, nýbrž na duchu. Když Fornells dokončil své vyprávění a prošel dveřmi kavárny Londýn, Enrique se cítil nepříjemně, jako by mu tíha Arturovy tajné činnosti náhle dopadla na ramena, drtivá a ubíjející. Procházel se po přístavu, dokud nedospěl k závěru, že už nepotřebuje Carlosovo sledování. Ve skutečnosti ztratilo smysl celé vyšetřování. Proto před několika hodinami zašel do kanceláře svého přítele, aby ho seznámil s překvapivými novinkami, a také aby našel útěchu, o kterou – to věděl jistě – si jeho hrdost neřekne.

Kráčel směrem ke Carrer de la Palla. Ocitl se v samém středu barcelonské čtvrti starožitníků a zanedlouho uviděl v dáli Arturův obchod. Chvíli poté už opíral čelo o chladivé sklo výlohy, kde se pod vývěskou ‚S. HOROWITZ. STAROŽITNÍK‘ nacházel podnik nejlepšího otcova přítele. Jeho obchod byl moderní, naprosto odlišný od Arturova.

Nízké klenby asi čtyři sta let staré budovy byly v ostrém kontrastu se světlou barvou zdí. Osvětlení, teplé, ale silné, zdůrazňovalo kvalitu vystavených předmětů, většinou církevního rázu. Samuel řídil specializovaný obchod, kde kvalita hrála důležitější roli než kvantita. Uvnitř, mezi dvěma oblouky, listovala skloněná postava různými dokumenty, rozloženými na barokním psacím stole ze sedmnáctého století. Měla dlouhé černé vlasy, které jí splývaly na obnažená ramena. Oblečená byla v letních šatech s ramínky, jejichž temně vínová barva nechávala hezky vyniknout průzračnou modř jejích očí. Několik minut ji sledoval. Mariola zacházela se starými svazky s velkou opatrností, a dokonce i v těch obyčejných gestech se projevovala její elegance a nenucený půvab.

Nakonec Mariola vycítila jeho přítomnost. Překvapení v její tváři vystřídal okouzlující úsměv. Rukou, v níž držela pero, ho vyzvala, aby vstoupil, ale Enrique zavrtěl hlavou. Nakonec však jako očarován překročil práh a postavil se vedle ní.

„Ahoj,“ přivítala ho s širokým úsměvem.

„Ahoj.“

„Myslela jsem, že mi dopoledne zavoláš.“

„Chtěl jsem, ale neměl jsem čas. Policie zadržela Arturova vraha.“

Mariola se zamračila. Bylo to poprvé, co Enrique uviděl tento výraz na jejím obličeji a nedokázal odhadnout, co znamená.

„Nechceš tady zůstat? Měli bychom si o tom promluvit.“

„Nechci. Byl bych raději, kdybys šla se mnou ven.“

„Jsem tady sama,“ namítla Mariola. „Samuel něco zařizuje a dnes odpoledne nemůže přijít. Kdybych šla s tebou, musela bych zavřít obchod.“

„Tak to udělej,“ požádal ji Enrique.

Místo odpovědi zhasla světla a zapojila alarm. Než vyšli ven, omotala si kolem hrdla lehounký hedvábný šátek a oblékla slušivé dlouhé sako světle vínové barvy, lemované kolem krku, zápěstí a spodního okraje angorskou kožešinou.

„Kam chceš jít?“

„Nevím. Bezcílně jsem bloudil po ulicích, až jsem se ocitl u vašeho obchodu. Pojďme se jen tak projít.“

„Dobře.“

Mariola se do něj zavěsila a beze spěchu kráčeli směrem k Plaça de la Catedral.

„Kdo to byl?“

„No, vlastně bych ti to neměl říkat.“

„Ale jdi!“ rozzlobila se. „To si myslíš, že to budu všude rozhlašovat?“

„Vypadá to, že to byl nějaký Phillipe Brésard,“ ustoupil Enrique, který si ve skutečnosti horoucně přál se s tím někomu svěřit.

„Francouz,“ dodala Mariola.

Enrique se otočil čelem k ní.

„Ty ho znáš?“

„A kdo ho nezná?“

V Enriquově hlavě se zrodila neodbytná myšlenka.

„Taky jsi s ním pracovala.“

„Nemusíš s někým ‚pracovat‘, jak říkáš, abys ho znal. Znám spoustu korupčních případů, a přitom nejsem ve spojení s jejich aktéry,“ odpověděla na obvinění bez hněvu či podráždění.

„Takže…?“

„Od dětství jsem žila ve světě starožitníků a umění. Normální lidé Brésarda neznají, ale patří do ‚mytologie‘ našeho oboru. Všichni členové cechu znají evropského – možná světového – zloděje umění číslo jedna. Divné spíš je, že ty jsi ho neznal, než to, že já ho znám.“

Přestože z jejího hlasu nezněl ani náznak hněvu, Enrique měl dojem, že se dopustil chyby.

„Nemyslel jsem to tak. Komisař Fornells mi řekl, že podle jeho mínění většina starožitníků určité úrovně pašuje umění. Dokonce existuje specializovaná policejní brigáda, která se tomu věnuje,“ ospravedlňoval se.

„To vím také, ale nejsem jejím členem.“

Enrique poprvé viděl druhou Mariolinu tvář. Dosud s ní prožil jen krátké chvíle, které sotva stačily na to, aby poznal část její osobnosti. Věděl, že je vzdělaná, vášnivá a trochu uzavřená. Nevěděl, že dokáže být nepřátelská. Její slova sice nebyla chladná, ale z jejího hlasu se vytratil veškerý cit.

„Brésarda znám jenom z doslechu a nikdy jsem s ním ‚nepracovala‘,“ uzavřela téma Mariola.

Enrique si uvědomil, že přesně to chtěl slyšet. Považoval za důležitější, že není zapletena do pašování umění, než že je schopna hádky uprostřed rušné ulice. Uklidněn její odpovědí Enrique najednou nevěděl, jak v rozhovoru pokračovat. Pozoroval ji. Mariola nemluvila, ale také nepůsobila uraženě. Vedla je oba do Carrer del Bisbe Irurita. Prošli kolem strážních věží starobylého římského města a zahnuli doprava k místu, kde se téměř přesně před hodinou rozloučil s Carlosem. Padal soumrak a ulice potemněly pod těžkými černými mraky. Hejna vlaštovek, jež se na své cestě zastavila v hraběcím městě, nevázaně tančila po obloze, předvádějíce složité, pro lidské oko téměř nerozlišitelné figury, doprovázené jejich veselým a nezaměnitelným zpěvem.

Úzkou uličkou pod krytým klenutým můstkem prošli na Plaça de Sant Felip Neri. Na osamělém náměstíčku uslyšeli hlasité zurčení osmiúhelníkové fontány. Čtyři vzrostlé stromy, oděné v jarní nádheře, vrhaly na náměstí temný stín, v němž Enrique sotva rozeznával Mariolin obličej.

Mariola se posadila na okraj fontány. Enrique si stoupl před ni a hladil ji po vlasech. Naklonil se, aby ji políbil, ale ona ho odstrčila stranou. Zkusil to znovu, ale Mariola mu položila ruku na hruď a držela ho od sebe v dostatečné vzdálenosti, aby se nedostal k jejím rtům.

„Nechtěl jsem ti ublížit,“ řekl Enrique upřímně.

„Já vím,“ přitáhla ho k sobě. „Ale udělal jsi to.“

Poslední sluneční paprsky chabě bojovaly se soumrakem, ale neměly sílu proniknout jeho temným závojem.

Enrique ji znovu pohladil po hedvábných vlasech a cítil, jak se pod jeho dotekem uvolnila. Vzala Enriquovy ruce do svých a zvedla hlavu, aby se na něj podívala.

„Zapomeňme na to,“ zašeptala.

Enrique ji políbil. Byl to jen letmý polibek, spíš pohlazení. Gestem ho vyzvala, aby se posadil vedle ní. Enrique chtěl přerušit ticho, ale nevěděl, co má říct.

„Jak krásné místo,“ pronesla Mariola. Náměstí bylo vskutku překrásné, čarovné zákoutí v kouzelném městě.

„To je,“ Enrique se rozhlédl kolem sebe.

Soumrak ustoupil noci a bledé světlo lamp na náměstí se rozsvítilo.

„Tato část Barcelony mi připomíná nejkrásnější místo na světě.“

„Které?“

Enrique měl pocit, že dokonale pochopila jeho záměr a úmyslně mu dovoluje pokračovat v konverzaci.

„Benátky. Jen tam jsou podobná zákoutí.“

„Je to melancholické město, stejně jako tvoje nálada,“ poznamenala Mariola suše. „Jaký měl Artur vztah s Brésardem?“

Mariolina nečekaná otázka Enriqua zaskočila.

„Obchodní,“ odpověděl ponuře. „Vypadá to tak, že Artur prodával Brésardovo kradené zboží.“

„A ty se s tím nedokážeš vyrovnat, že?“

„Ano.“

„Nikdy úplně nepoznáme lidi kolem nás, ani ty, které nejvíc milujeme. Ten, kdo tvrdí, že ostatní zná, je domýšlivý, protože copak existuje někdo, kdo skutečně zná sám sebe?“

„Já myslím, že ano.“

„Vidím, že tady,“ pohladila ho po hlavě, „jsi stále ještě malé dítě bez zkušeností. Věř mi, nikdy nepoznáme, jací lidé doopravdy jsou, dokud není příliš pozdě. Svěřím ti jednu ze svých zásad partnerského soužití a dám ti radu,“ pokračovala. „Nikdy, za žádných okolností, nesuď ostatní. Nehodnoť, neodsuzuj, nekritizuj, nemoralizuj. Každý člověk je jedinečný, neopakovatelný, jeho motivace mohou být pro jeho okolí nepochopitelné. To se týká i nás. Neznamená to, že máš potlačovat své názory na ostatní, znamená to vůbec si je nevytvářet, protože kdo jsme, abychom soudili? Všichni máme své chyby, své hříchy, své problémy.“

„Nesuď, abys nebyl souzen.“

„Přesně tak. Kdo může vědět, jaké důvody vedly Artura ke vztahu s Francouzem?“

„Podle Fornellse udržuje Brésard styky s mnoha starožitníky ve městě.“

„To je možné,“ připustila Mariola. „Někteří si žijí nad své skutečné možnosti a jejich účty těžko zkontroluješ.“

Enriquovi se nečekaně vybavil Mariolin dům. Tak obrovský a luxusní, jeho byt na Monte Igueldo působil ve srovnání s ním směšně. Ale ona spolupracovala se Samuelem a byla jedinou dědičkou velmi bohaté buržoazní rodiny. A dala mu své slovo. To mu stačilo.

„Pravda je, že jen někteří mají dost dobrých kontaktů, aby mohli s Brésardem spolupracovat,“ pokračovala. „K uzavření podobných obchodů musíš mnoho let budovat důvěru klientů, kromě toho potřebuješ kontakty v těch nejbohatších kruzích. Ceny na černém trhu musí být obrovské, nikdo by neriskoval, kdyby z toho neměl velký zisk.“

„Takže když je teď Brésard za mřížemi, může s ním padnout mnoho tvých ‚ctěných‘ kolegů. Jestliže bude mluvit, získá více výhod, než kdyby mlčel.“

„To je možné. V příštích dnech se dozvíme víc. Některým určitě způsobí Francouzovo zatčení pěkné bolení hlavy!“ zasmála se Mariola. „Ale to není důležité. Podstatné je, že chytili Arturova vraha. Doufám, že stráví zbytek života ve vězení.“

„No, ještě není jisté, že to byl on. Policie si myslí, že je vrah, ale mají spíš jen indicie než skutečné důkazy.“

„Ale kdyby to nebyl on, tak kdo tedy? Ne, musí to být Brésard. Artur byl dobrý člověk, nikdo by mu nepřál nic zlého.“

Enrique přemýšlel, jestli se jí má svěřit s historií rukopisu. Teď, z nové perspektivy, se zdálo zbytečné držet ho v tajnosti. Dopadením Brésarda se všechno změnilo, a kromě toho, copak by jí mohl něco tajit potom, k čemu mezi nimi došlo ani ne před dvaceti čtyřmi hodinami? Zamyslel se nad tím. Pravdou bylo, že se k ní cítil připoután, možná příliš, když se vezme v úvahu, jak krátkou dobu spolu strávili. Byla tak skvělá, tak dokonalá, tak jemná… Neobjevil na ní žádnou vadu, snad kromě schopnosti být chladná, což jen zvyšovalo její přitažlivost. To, co by u jiné považoval za vadu, se u ní stalo předností. Její krása byla nezpochybnitelná, bez ohledu na vkus pozorovatele, její inteligence břitká, její osobnost magneticky přitažlivá. Mariola se lišila od všech žen, které kdy poznal. Nebo spíš byla pravým opakem Bety, jediné ženy, kterou poznal doopravdy.

Mariola ho zcela uchvátila. Teď si to uvědomil; myslel na ni neustále. Dokonce i když se jeho pozornost soustředila na jiné věci, na Artura, Carlose, rukopis, Bety, vždy byla v jeho mysli přítomná, vznášela se mezi jeho myšlenkami.

„Na co myslíš?“ zeptala se.

„Na nic zvláštního, přemýšlel jsem o celé té zamotané situaci.“

„No tak, řekni mi, co se děje. Přemýšlel jsi nad něčím konkrétním, tím jsem si jistá, prozrazuje to tvůj výraz.“

‚Bety má pravdu. Jsem tak průhledný!‘ přemýšlel Enrique a cítil, jak ho ta představa odpuzuje.

„Vlastně jsem myslel na tebe.“

„Jsi lichotník, a já ti nevěřím.“

„Přísahám.“ Byla to pravda, i když ne úplná. Všechny jeho myšlenky se točily kolem Marioly, ale právě teď jen kvůli tomu, že se rozhodoval, zda je vhodné svěřit se jí s rukopisem. Nevadilo mu podělit se s ní o tajemství, byl si jistý jejím mlčením, možná dokonce pomocí. Ale moc dobře si pamatoval Betyinu reakci před několika dny a nechtěl si ji znepřátelit. Chovala se skvěle, poskytla mu pomoc a útěchu, a tak se rozhodl konzultovat s ní každý krok, přesně jak si přála, i když tušil, jaká bude její odpověď.

Na druhé straně mu nepřipadalo zrovna vhodné přiznat se, že podezíral Samuela, Arturova důvěrného přítele a Mariolina společníka, a že si dokonce objednal detektivní vyšetřování. Kdyby se to Samuel dozvěděl, mohl by se urazit. Koneckonců Enrique by se v opačném případě určitě rozzlobil, a to hodně. Ne, lepší bude nic jí neříkat, alespoň prozatím.

„Nevím, jestli ti mám věřit,“ řekla Mariola po chvilce mlčení.

„Máš jistotu, že to není pravda?“

„Ne.“

„V případě pochybnosti by ses měla přiklonit na mou stranu,“ uzavřel Enrique.

Náměstím se rozlehl veselý smích. Mariola se postavila a zahleděla se mu do očí.

„Myslím, že už je na procházku trochu chladno,“ řekla. „A měla bych se vrátit do obchodu.“

„Dobře.“

Opustili náměstí východem na Baixada de Santa Eulàlia. Mariola se k němu přitiskla a on ji objal paží, aby jí poskytl trochu svého tepla.

„Chtěla bych tě o něco požádat,“ řekla.

„O cokoli.“

„Předtím jsi mluvil o Benátkách.“

„Ano.“

„Nebudeš tomu věřit, ale neznám je. Chci, abychom tam jeli spolu.“

„Když to chceš, tak to uděláme. Můžeme jet kdykoli. Rukopis mého posledního románu je u nakladatele a já mám volno. Mám k dispozici všechen čas světa.“

„Brzy. Podnikneme tu cestu brzy,“ řekla a políbila ho na tvář.

Když opustil Mariolu v obchodě, pocítil Enrique bezútěšnou prázdnotu, již způsobuje oddělení od milované bytosti. Tolik si přál být s ní, že by klidně nechal Bety samotnou v Arturově domě. Nakonec to však neudělal, protože cítil jakýsi závazek vůči své bývalé manželce. Přestože jeho nový vztah výslovně schválila, nechat ji samotnou by bylo projevem vrcholné netaktnosti, kterou si rozhodně nezasloužila. A s takto rozporuplnými pocity, jež zmítaly jeho nitrem, zamířil Enrique zpátky do Vallvidrery.

12

Enrique přijížděl k vesnici. S příchodem noci se zvyšoval počet aut, odstavených podél cesty. Většinou je řídili mladíci, kteří nacházeli větší zalíbení ve svých společnicích než v krásách přírody. Cítil smutek, nebo spíš samotu – postrádal Mariolu –, a Arturův dům nebyl vhodným místem, kde by jeho rozbouřená mysl našla klid. Ale to, co ho trápilo, nebyly myšlenky, nýbrž přízraky. Poprvé v životě pochopil, co znamená často užívaný literární obrat „přízraky minulosti“. Skutečně existují, číhají na svou příležitost, aby nám připomněly všechnu ubohost, jež tvoří nedílnou součást našich životů, naší minulosti i naší budoucnosti. A když se objeví, je třeba se jich zbavit, aby člověk mohl pokračovat dál, vstříc své budoucnosti.

Zaparkoval naproti Arturovu domu. Byl ve Vallvidreře, na svahu Tibidaba, hory, jejíž historii důvěrně znal díky své minulosti salesiánského žáčka. Celá hora patřila jediné rodině, jejíž poslední dědička, Dorotea de Chopitea, ji věnovala salesiánům při příležitosti slavné návštěvy svatého Jana Bosca v Barceloně. Od té doby salesiáni postupně prodávali další a další parcely, s výjimkou vlastního pozemku, posledního útočiště řádu, na němž se tyčí chrám usmíření s kouzelným výhledem, protože brzy začala urbanizace hory, podporovaná průbojnou buržoazií, která toužila utratit peníze vydělané na potu tisíců dělníků.

V domě se svítilo, Bety se už vrátila. Enrique chvíli seděl v autě a pozoroval dům. Byla to vzdušná, křehká stavba, tolik odlišná od okolní impozantní zástavby, vsazená mezi mohutná letní sídla z vzdálené doby, kdy Tibidabo bývalo synonymem dálky a ráje. Artur nechal zrekonstruovat jednoduchou budovu prostých, elegantních tvarů, s jedním patrem a malým podkrovím. Terasa tvořila klíčový prvek domu, byla prostorná a pohodlná, orientovaná do zatáčky, aby se zvětšila šíře výhledu. Enrique myslel na to, jak drahý musel být pozemek a rekonstrukce. A on tady šťastně žil téměř patnáct let, aniž by znal pravdu. Do té míry si zvykl na krásu zdejší vyhlídky, že nakonec jen vyměnil Barcelonu za San Sebastián a Tibidabo za Igueldo. O čem mnozí jen sní, s vědomím, že je to nedosažitelné, za to jiní neúnavně bojují. Přesně to udělal i on, i když si to až dosud neuvědomil. Jakmile přijel do San Sebastiánu, nechal svou představivost, aby se vznášela nad vlnami dokonale krásného zálivu. A dosáhl všeho, co si přál, díky svému úsilí a fantazii.

Tato myšlenka ho zradila. Také Artur prožil podobnou zkušenost, když byl vyvržen ze svého světa rozmarem dějin a bojoval o přežití v nepřátelském prostředí. Bojoval a zvítězil, dům sám byl toho nezvratným důkazem. Artur musel za svůj návrat zaplatit vysokou cenu: porušil zákon, obchodoval s pašovaným uměním, s kulturním dědictvím lidstva, s díly, z nichž většina se rozpadá vystavena vlivům počasí nebo ekonomické péči církve, která trpí neustálou finanční krizí. On měl naopak všechno ulehčené. Vyrostl ve vhodném prostředí, cítil se milován nejdřív svými rodiči a potom Arturem. Nikdy nepoznal hlad nebo zimu. Vždy tu byl někdo, aby ho utěšil, když mu slzy stékaly po tvářích. Dostalo se mu dobrého vzdělání, dokonce víc než to, protože vyučování bylo zábavou. Díky Arturově péči se v něm zrodila tvůrčí duše.

Kdyby neměl Artura, nikdy by nedokázal psát. To on ho povzbuzoval a finančně podporoval v prvních letech po studiu, když se ho zmocnil tvůrčí neklid. Stal se prvním čtenářem a kritikem jeho textů. Za všechno, čím byl, vděčil svému adoptivnímu otci. Mělo smysl ho kritizovat? Kdo byl on, aby si to dovolil? Mariola měla pravdu, nikdo nemá právo kritizovat, všichni se dopouštíme chyb.

Trochu uklidněn těmito myšlenkami vystoupil Enrique z auta. Cítil se silnější, ne příliš, ale dost na to, aby čelil Bety a jejím kousavým poznámkám. Otevřel dveře. V kuchyni se svítilo, a tak tam zamířil. Náhle se ze dveří vynořil výstředně oblečený muž. Enrique, vyděšený tím nečekaným zjevením, se přitiskl zády ke zdi s hrozivou myšlenkou, že jde o Arturova vraha. Podívali se na sebe. Návštěvník, který držel v ruce plnou sklenici džusu, ho pozoroval se zvědavostí a jistou uctivostí, a pak mu podal ruku.

„Ahoj. Ty musíš být Alonso, ten spisovatel.“

Bety se právě objevila v předsíni. Enrique stál ještě pořád u zdi, udržuje si dostatečnou vzdálenost od neznámého vetřelce.

„Kdo to je?“

„Zdá se, že jsi Enriqua vylekal,“ poznamenala Bety s těžko skrývaným úsměvem. „Manolo, představuji ti Enriqua Alonsa, mého bývalého manžela. Enrique, toto je Manolo Álvarez, filolog z Barcelonské univerzity, který mi pomáhá s překladem Casadevallova rukopisu.“

Enrique mu nedůvěřivě podal ruku a Manolo ji stiskl, ale s jistou nechutí. Manolova potem zvlhlá ruka Enriquovi připomněla dotek ryby. Bety, která už začínala poznávat svého nového spolupracovníka, pochopila význam toho gesta, ustoupil společenským konvencím z čistě praktických důvodů. Podvolit se tomu, co je považováno za správné, přestože s tím člověk nesouhlasí, znamenalo ušetřit si čas a zbytečné vysvětlování.

„Promiň mi to předtím…,“ omluvil se Enrique. „Překvapilo mě, když ses tak najednou objevil v mém domě.“

„Nic se neděje; předpokládám, že každý, kdo by mě z ničeho nic viděl vyjít ze svých dveří, by se mohl vylekat k smrti.“

Enrique si neznámého návštěvníka prohlédl; nechápal, co pohledává podobný podivín u něj doma.

„Omluvíš nás?“ obrátil se na Manola. „Rád bych si promluvil s Bety soukromě.“

„Jistě, proč ne? Počkám na vás na terase.“

Enrique ukázal na kuchyňské dveře. Když vstoupili, Bety raději zavřela dveře.

„Můžeš mi laskavě vysvětlit, co dělá ten týpek v mém domě?“

„Když jsi mi dnes ráno zavolal, rozhodla jsem se požádat o pomoc s překladem těch rukopisných poznámek experta na katalánskou filologii. Já jsem s nimi nedokázala hnout, takže jsem potřebovala pomoc odborníka. Přes jednoho známého na katedře románských jazyků jsem se dostala k Manolovi, což je nejlepší překladatel, jakého jsem v životě poznala.“

„Překladatel? Ten týpek že je překladatel?“

„Opravuji se, nejenže je nejlepší překladatel, ale také nejlepší filolog, jakého jsem kdy poznala.“

„Jen chybí, abys řekla, že je génius na jazyky, a začala se před ním klanět,“ poznamenal Enrique ironicky.

„Je to génius na jazyky a já se před ním skláním z tohoto i dalších důvodů, které ti hned vysvětlím. Ujišťuji tě, že ve Španělsku nenajdeš vzdělanějšího člověka, než je on. Má takový talent na jazyky, jaký se objeví jednou za sto let. Je něco jako Burton nebo von Humboldt moderní doby,“ vysvětlovala Bety trpělivě.

Hrozilo, že Enrique zlostí vybuchne.

„Houby mi záleží na jeho schopnostech! Nejsou to ani čtyři dny, co jsi mě kritizovala za to, že jsem o něčem rozhodl sám, a teď na mě jdeš s takovouhle historkou! Nemohu tomu uvěřit!“ Jako vždy, když se zlobil, přecházel Enrique po kuchyni sem a tam. „Jak tě mohlo vůbec napadnout svěřit historii rukopisu někomu neznámému, aniž by ses mě nejdřív zeptala? Do prdele, já tomu prostě nemůžu uvěřit!“

„Zmlkni a poslouchej mě! Chováš se jako osel!“ rozčilila se Bety. „Dokončila jsem překlad a nenašla jsem žádnou stopu, kde by se mohlo to ‚něco‘ nacházet. Poslední možností, která zbývala, byly ty poznámky, a jen odborník je schopen…“

„Ale to ti nedává právo…!“

„Tak už zmlkni!“

Enrique se na ni díval celý zmatený. Nikdy, ani v těch nejhorších chvílích jejich společného života, na něj Bety podobným způsobem nezvýšila hlas. Dokonce ignorovala Manola, který ji musel dobře slyšet. Těžce oddychujíc a možná také trochu překvapená vlastní reakcí namířila na něj Bety ukazovák.

„Můžu vědět, na co si tu hraješ? Můžu vědět, proč ti záleží na udržení tajemství, když už ztratilo smysl? Nedělám nic jiného, než že se snažím vyřešit to, co ty ani já nejsme schopni sami udělat! Nebo tě snad Arturova smrt úplně připravila o rozum?“

Enrique sevřel ruce v pěst. Agresivní výraz v jeho obličeji přinutil Bety ustoupit. Jako vždy, když se hádali, byl její poslední výpad smrtící.

„To bolelo. Ani nevíš, nedovedeš si představit jak. To jsi neměla dělat.“ Záchvat zuřivosti ho přešel, místo něj zůstalo hluboké zklamání.

„Promiň, to jsem nechtěla.“

„To chápu. Ale v San Sebastiánu, když jsi mi přišla říct o Arturově smrti, se stalo něco podobného, vzpomínáš? A měla jsi pravdu, člověk nakonec vždy řekne, co cítí, i když toho druhého zraní. Tak dobře, zapomeňme na to. A teď mi vysvětli, o co jde.“

Bety se styděla, ale Enriquův zdánlivý klid ji neoklamal. Bylo lepší nechat působit čas a odvést jeho pozornost Manolovými závěry.

„Je to strašně zvláštní příběh, byla bych raději, kdyby ti to vysvětlil on sám.“

„Tak dobře. Ale předtím mi řekni, co ví.“

„Jen to, co se týká rukopisu.“

„Dobře. Jdeme za ním.“

Manolo je čekal na terase.

„Už jste si to vyřídili?“

„Ano, už jsme si to ‚vyřídili‘. Pojďme do pracovny, tam si můžeme v klidu promluvit.“

„Dobře.“

Když se pohodlně usadili do křesel v pracovně, Manolo znovu povyprávěl celou historii, kterou už Bety znala. Stejně jako ona ani Enrique nechápal, jak mohl Manolo vědět o existenci rukopisu, aniž ho kdy na vlastní oči viděl. Od přírody byl skeptický, a teď se navíc ocitl v nepříjemné situaci, protože jeho tajemství se vyzradilo. Seděl v Arturově svatyni proti vědci, který vypadal jako šašek, a v hlavě mu dozníval Betyin nečekaný útok. A poslouchal podrobné a pečlivě podané Manolovo vyprávění…

„Je pro mě těžké uvěřit tomu, co říkáš,“ prohlásil, když Manolo skončil. „Proč by se stavební mistr jako Casadevall pouštěl do tak nebezpečné hry, jako je ukrytí Božího kamene? Kontakt mezi křesťany a židy byl omezen na obchod. Křesťanská společnost skoncovala s obdobím relativně klidného soužití obou náboženství, které vládlo do konce dvanáctého století. Proč by ho neschovali sami židé?“

„Co se týče tvé první otázky, Betyin překlad – mimochodem velmi kvalitní – nám nabízí odpověď. Řekla mi, že jsi některé strany vynechal a soustředil ses jen na klíčovou záhadu. Ale všechno je vysvětleno právě v první části. Casadevall jim dlužil laskavost, a ukrýt Kámen bylo součástí splacení dluhu. A pokud jde o tu druhou otázku, oni sami to nemohli udělat. Po velkém pogromu v roce 1391 se jejich nešťastná společenská situace ještě zhoršila. Omezovaly je hranice callu, jejich ghetta, které tehdy obepínala zeď, a bez povolení nesměli opustit město. Cestovat mohli jen na východ, ale pokud se rozhodli ze země odejít, nesměli si s sebou vzít žádný cenný majetek.“

„To byl asi klíčový faktor pro jejich rozhodnutí kontaktovat Casadevalla,“ dodala Bety. „Mysleli si, že nedokážou sami Kámen schovat, a tak se rozhodli najít pro něj naprosto bezpečné místo.“

„Díky nemoci jeho dcery se dostali s mistrem do styku. Casadevall cestoval po Evropě a to mu umožnilo navázat spojení s mnoha židovskými řemeslníky, odborníky na různé architektonické práce, zejména sklenářství. Židé měli v zahraničí mnohem lepší postavení než ve Španělsku a kromě občasných xenofobních útoků se těšili relativní svobodě. Casadevall si proto mohl vytvořit o židech lepší mínění, takže pro něj nebylo nijak těžké s nimi jednat.“

„Tomu se dá těžko věřit,“ trval na svém Enrique.

„Všechna data, která jsme našli, to dosvědčují, ale samozřejmě je těžké ti to hned teď na místě dokázat,“ odpověděl trpělivě Manolo. „Nemůžeš jet do Toleda a sám tam studovat v archivech, na to je potřeba čas a v první řadě akademické a církevní kontakty na určité úrovni. Jistě bys toho nakonec dosáhl, jsi uznávaný a seriózní spisovatel, ale jen samotné vyřízení žádosti by ti zabralo dny, možná týdny. Do té doby ti musí stačit moje slovo. Jediný důkaz, který ti mohu ukázat, je tento zápisník.“ Vytáhl malý sešit s pomačkanými deskami, opotřebovaný častým používáním. „Jsou v něm všechny poznámky, které jsem během let bádání považoval za relevantní ohledně Božího kamene. Jsou tam dokonce data, jsem metodický člověk. A pokud jde o rukopis, Bety má úplný překlad.“

Enrique zápisník prolistoval. Byl to obyčejný nelinkovaný notes. Znal několik spisovatelů, kteří podobné zápisníky používali, když shromažďovali potřebné informace, aby se později při psaní nedopouštěli faktických chyb.

„Jestli chceš, můžeš si ho nechat a prostudovat. Nepotřebuji ho, vždy si dělám kopie všech svých důležitých dokumentů.“

Enrique souhlasil.

„Udělám to.“

„Je to jediný možný závěr,“ navázala Bety. „Casadevall objevil v Božím kameni předmět, který se rozhodl ukrýt navždy. Anebo mu nařídili, aby ho ukryl, na tom nezáleží. A o dvě stě let později měl Diego de Siurana to štěstí, že objevil rukopis, který obsahoval tajemství, jež mu muselo připadat stejně fascinující jako teď nám.“

„Neřekl bych, že mu to přineslo štěstí.“

„No tak dobře,“ ustoupil nakonec Enrique pod nátlakem Bety a Manola. „I kdyby byl celý ten příběh pravdivý, co se tím mění? Ve skutečnosti nic nevíme. Opravdu důležité je vědět, kam ten Kámen ukryl. Osobně mě ani tak nezajímá, co to je, nejsme hrdinové dobrodružného filmu, alespoň já se tak necítím. Pravděpodobně se Kámen ztratil během staletí. Na místě, kde byl ukrytý, dnes nejspíš stojí nějaká banka, pošta nebo prodejna hamburgerů.“

Tím proslovem si ulevil. Sám nevěděl, co přesně říká, slova mu přicházela na mysl sama od sebe. Ještě o den dříve by udělal všechno proto, aby odhalil tajemství rukopisu, ale Fornellsovo vyprávění zcela změnilo jeho přístup k celé věci. Neuvědomoval si to, dokud nemusel čelit Bety a Manolovi. Malicherně trvali na řešení, jež pro něj najednou postrádalo smysl.

„Možná že tobě na tom nezáleží, ale pro mě je to výzva z minulosti, kterou chci vyřešit,“ poznamenal Manolo. „Myslím si, že Casadevall ho musel ukrýt na nějakém zvláštním místě, které dokázalo přestát působení času, a pokud rozluštíme skrytý klíč v rukopisu, budeme schopni ho najít. A pak…“

„Takže pro tebe je to výzva z minulosti, jo?“ přerušil ho Enrique. „Chceš vyřešit záhadu, možná největší v tvém životě. Výborně, ale pro mě je to mnohem víc, anebo mnohem méně než to. Řeknu ti, co je to pro mne: poslední vzpomínka na ztraceného otce. Přál jsem si rozluštit to tajemství jako gesto na jeho památku, poslední pozdrav, rozloučení. Trvalo mi, než jsem si to uvědomil. On věděl, kde ho najít, a zjistil to jen díky své inteligenci a zkušenosti. Já jsem se pokusil jít v jeho stopách jen kvůli jeho památce.“

„Nevím, o čem to mluvíš,“ odpověděl Manolo překvapeně.

„Nezapomeň, že Manolo neví nic o Arturovi,“ poznamenala Bety ve snaze nastolit smír.

Enrique byl příliš rozčilený. To, co se dozvěděl o Arturovi, na něj hluboce zapůsobilo.

„Můj otec před několika dny zemřel. Studoval ten rukopis a věřil, že řešení má na dosah ruky. Napsal mi to v dopise, který mi poslal před smrtí.“

Manolo se podíval na Bety vyčítavým pohledem, že mu zatajila důležitou informaci. Teď chápal Enriquovu agresivitu. Byl známý spisovatel a měl pověst klidného a vyrovnaného člověka, pravý opak výbušného zuřivce, jakého před sebou viděl.

„To je mi vážně líto. Teď tvé chování chápu. Ale musíš mě vyslechnout. Já nejsem tvůj nepřítel ani tě nechci obtěžovat. Nejsem člověk, který by tě sem přišel rušit v tvém smutku, a ujišťuji tě, že dokonale chápu tvou situaci, lépe než mnozí jiní, kteří ti přejí upřímnou soustrast. Pokud hledání v minulosti znamená, že naruším tvé vzpomínky, neudělám to, jakkoli velká může být moje zvědavost. Žiji ve vlastním světě, tak divném, že jsem nenašel nikoho, kdo by byl schopen ho se mnou sdílet. Přitahuje mě jen studium, chápeš, a občas mě dokonce fascinuje, jako v tomto případě.“

Bety překvapilo, jaký nadhled má Manolo nad svou situací a jak smysluplně se dokáže vyjadřovat, což dosud netušila.

Enrique ho zaraženě pozoroval. Jeho výraz vyjadřoval naprostou absenci citů a dokonalou sebekontrolu. Mluvil nevzrušeně, šel ke kořenu věci, vyjadřoval se jasnými slovy. A čekal. Hlavně čekal. Nedalo se poznat, na co myslí, protože v jeho tváři se nezračila úzkost ani touha, vůbec nic.

„Rozumím,“ řekl Enrique.

„Určitě?“

Bety se dívala, jak se navzájem pozorují, oba pohrouženi do svých myšlenek. Připadala si tu najednou zbytečná, ztracená v tom jejich zápase motivů a neznámých důvodů. Neznala Manola dostatečně dobře ani nechápala Enriquovo rozhodnutí. Cítila se vyloučená z jejich rozhovoru, sice fyzicky přítomná, ale neschopna sledovat jejich nepochopitelný souboj.

„Ano,“ uzavřel Enrique. „Jak dlouho ti potrvá přeložit poznámky?“

„Předpokládám, že asi dva dny.“

Bety mu podala několik listů s poznámkami.

„Překlad sám o sobě nebude těžký. Text se skládá ze dvou jasně rozlišených částí: zamyšlení nad určitými odstavci a pak různé zkratky, které mohu částečně přeložit, ale jejichž potvrzení získám jen z důkladného prostudování původního textu.“

„Proč jen částečně?“

„Nejedná se o běžné zkratky pro usnadnění četby. Jsou záměrně zašifrované. Stejně jako Casadevall ani Diego de Siurana si nepřál otevřeně vyjádřit své myšlenky.“

„Takže záhada zůstává,“ ozvala se Bety. „Stopy nám ukazují jen část celku. Ale věřím, že Manolův překlad nám pomůže lokalizovat ten předmět, ať už je to cokoli.“

‚To je divné!‘ pomyslel si Enrique. Pozoroval ji se skeptickým úsměvem, který se rozhodla ignorovat. Před několika dny si přála všechno o rukopisu sdělit policii. A teď, když Casadevallův text ztratil auru nebezpečí, i ona podlehla touze vědět… anebo vlastnit, anebo obojí. Právě teď, když on ztratil zájem nejen o rukopis, ale i o všechno, co se týkalo minulosti. Překvapeně si uvědomil, jak vzdálené jsou mu najednou city a touhy, které ještě před nedávnem naplno prožíval. Bety zatím pořád mluvila s těžko skrývaným nadšením. Dobře, tak budou pokračovat, přestože on sám už kouzlo tajemství necítí.

„… ve skutečnosti na zbytku nezáleží,“ říkala právě Bety. „Hlavní text by nás mohl přivést k samotnému předmětu za předpokladu, že se klíč nachází v závěrečném seznamu. Tam jsou taky ty nejzajímavější poznámky.“

„Mám chuť si je přečíst a později to udělám. Přečtu si celý rukopis. Ale řekněte mi, k jakým závěrům jste dospěli?“

Bety a Manolo se na sebe rozpačitě podívali. Vysvětlování se ujal on.

„Ty, co máme, nejsou relevantní. Nevíme, a pochybuji, že se někdy dozvíme, jak se dostal rukopis do Diegových rukou. Taky nevíme, jak se k němu dostal Bergués. My jsme k němu přišli jen náhodou.“

„Poznámky z první části rukopisu jsou ty, které se Manolovi podařilo přepsat nejpřesněji,“ ujala se slova Bety. „Jsou zcela jasné. Začínají neurčitým datem, ale bez jakýchkoli pochybností před únorem 1612, což je datum, kdy byl zahájen proces s Diegem. Došli jsme k následujícím závěrům – za první: Diega zajímá jen to, co se týká S.; za druhé: od těch stránek, kde se poprvé objevuje zmínka o záhadě, jsou poznámky mnohem četnější a Diego v nich začíná používat šifry, aby je utajil; za třetí: Diego prověřil ten závěrečný seznam budovu po budově. Vedle seznamu jsou podle nás počáteční písmena dat, kdy to uskutečnil. Poslední poznámka v rukopisu je ‚LLO SI D.‘, což podle Manola odpovídá Lloat sigui Déu. (Bůh buď pochválen.) Myslíme si, že ta pochvala je projevem jeho radosti nad tím, že nalezl to místo. No a za čtvrté: to místo musí být označeno symbolem, který neznáme, tak to alespoň vyplývá z té poznámky,“ řekl a ukázal ji Enriquovi.

„To zní rozumně,“ připustil Enrique. „A co zbytek poznámek?“

„Jak jsem řekl, přes Betyin přibližný odhad bych si raději prostudoval originál, abych je srovnal. Bety mi ho nebyla ochotna půjčit bez tvého souhlasu. Ale jestli mi ho na pár dnů svěříš, prozkoumám všechno, co skrývají.“

Enrique souhlasil. Jeho zvědavost se teď soustředila na to, zda bude Manolo schopen správně interpretovat význam zkratek. Manolo mu svou nabídkou pomohl dospět k rozhodnutí.

„Nemusíš se o ten rukopis bát. Můj život se točí kolem dokumentů, jako je tento, znám jeho pravou hodnotu a vím, jak s ním správně zacházet. Vrátí se ti bez nejmenší úhony, to ti slibuji.“

„Dobře, můžeš si ho vzít.“

„Ani nevíš, jak jsem ti vděčný,“ odpověděl Manolo vzrušeně.

Jeho mise byla splněna. Zůstávat dál v Enriquově domě nemělo smysl. Manolo se zvedl.

„Je čas jít.“

„Mám tě doprovodit?“ nabídla se Bety.

„Ne, to není nutné. Jestli dovolíte, zavolám si taxík.“

„Není třeba,“ ozval se Enrique a vstal z křesla. „Dvě stě metrů odtud je zastávka Vallvidrera, na náměstí, po cestě dolů.“

„Výborně. Takže vám zavolám, až pro vás budu mít nějaké zprávy.“

Enrique ho pozdravil pokynutím ruky. Bety ho doprovodila ke dveřím. Slyšel je mluvit v předsíni. Kdyby se soustředil, přece jen by jejich slovům rozuměl. Ale nezajímalo ho to. Vchodové dveře se zavřely. Manolo opustil dům a s sebou si odnášel jednu kapitolu svého života, kterou považoval za uzavřenou. Bety se vrátila. Mluvili spolu a on se tvářil, že ji poslouchá, ale nedokázal se na rozhovor soustředit, byl ponořen do vlastních myšlenek. Bety, obvykle tak jasnozřivá, jeho duševní stav nevnímala. Anebo ho vnímala, ale protože se cítila provinile, raději se moudře rozhodla ustoupit.

„Pořád se mi honí hlavou představa Diega s rukopisem v rukou. Existuje možnost, že se k němu dostal prostřednictvím opisování textů souvisejících se stavbou katedrály, určených k zařazení do archivu. Možná ho měl na dosah ruky celé dny, aniž by ho vůbec prolistoval. Jednoho dne mu padne zrak na starý svazek. Pocítí zvědavost, protože určitě dobře ví, kdo byl autorem, a rozhodne se do něj nahlédnout. Začne číst, ale nic zajímavého neupoutá jeho pozornost. Je to jen další text plný více či méně důležitých údajů. V té chvíli ho mohl odložit, ale ke své smůle to neudělal. Osud chtěl, aby otočil o jedinou stránku dál, o jednu jedinou, a najednou jeho zájem vzroste. Mění se styl rukopisu, mění se jeho vzhled, změní se jeho námět.

Otáčí další stránky a rodí se v něm vášeň, která roste každou hodinou, až ho nakonec přivede do neštěstí.

Text odhaluje data, jména, seznamy. Diego se pustí do práce a začne pátrat. Všechno se zdá správné. Údaje týkající se stavby jsou přesné, ověří si to z jiných pramenů. Budovy existují nebo existovaly. Všechno to vypadá věrohodně. Uchvácen tajemstvím dostane chuť objevit něco konkrétního. Pátrá. Z titulu své funkce má přístup k dokumentům všeho druhu, aniž by budil podezření svého okolí. Nakonec něco objeví, jenže nevíme co. Mezitím proti němu začne vést inkvizice proces. Anonymní hlas ho udá. Možná se nějaký rival v nemilosrdném boji o povýšení rozhodne rychle se ho zbavit, nebo se snad jedná o někoho, kdo v jeho chování vyslídí něco nepatřičného. Možná že pátral v zakázaných textech, které nejsou určeny pro nadějného, ale prostého sekretáře. V každém případě ho zatknou. Nicméně je také možné, že byl na vyšetřování předem upozorněn a měl čas rukopis schovat nebo uchránit.

Co se týče místa úkrytu rukopisu, mohl k tomu mít dva důvody. Buď věděl o svých židovských předcích a bylo mu jasné, že když u něj najdou tak kompromitující dokument, rozsudek smrti ho nemine. Také je možné, že když už znal tajemství, které nás tak trápí, rozhodl se inkvizici knihu ukrást. Takže se mu podaří rukopis včas ukrýt u Berguésových. Pak ho odvlečou do inkvizičních kobek, kde je podroben výslechům. Diego pravděpodobně věří v rychlé ukončení procesu. Zná inkviziční postupy a jeho přítomnost na autodafé v kajícnickém oděvu by měla stačit k uspokojení touhy inkvizitorů po obětech, aby mohli dokázat, že jsou obklopeni kacíři a že jejich činnost je pro bezpečnost království nepostradatelná.

Nicméně někde se stane chyba. Události se odvíjejí jinak, než očekával. Možná je jeho udavač vlivná osoba, možná byl jeho osud zpečetěn nezávisle na jeho doznání anebo se podezření vůči němu nezakládají jen na příměsi židovské krve v jeho žilách; v každém případě je obviněn z praktikování židovské víry. Je podroben tortuře. Při ní Diego promluví. Něco řekne, nevíme co. Inkvizitoři se radí a jejich rozhovor není zanesen do spisu. Informují nejvyšší radu a přemísťují Diega do Toleda. Tam pokračují v jeho mučení neuvěřitelných deset let, až do jeho smrti…“

Ten příběh zněl zajímavě, to uznával. Vytvářet si představy bylo tvůrčí cvičení, které dobře znal, stejně jako znal svobodu, jíž vypravěč dosáhne, když ho políbí múza, ukáže mu cestu – širokou cestu, po níž kráčejí dějiny. Bety neměla sklon k nadměrné představivosti, ale byla doslova očarovaná příběhem Casadevalla a Diega de Siurana, a vyprávěla ho, jako by byla při tom. Vstal a zamířil k baru v obývacím pokoji. Artur dokázal ocenit dobré pití a občas si dopřál doušek letité brandy nebo vyzrálé whisky. Enrique popadl jednu láhev, nalil si velkou sklenici a vrátil se do pracovny. Bety přestala překvapením mluvit; za všechna ta léta společného života ani jednou neviděla Enriqua udělat něco podobného. Bez velké chuti předstíral zájem a Bety s velkou vervou pokračovala ve svém vyprávění. Mluvila a mluvila a mluvila, ale on slyšel jen prázdné zvuky. Když se na něj podívala, přikývl, jako by se zájmem sledoval její monolog, ale jeho duše byla jinde, daleko od tohoto místa sváděla předem prohranou bitvu proti neviditelnému nepříteli – zapomnění.

CASADEVALLŮV RUKOPIS

Konnečně přišla ta chvíle. Ležel v posteli, přikrytý dekou a podepřený polštářem, s Betyiným překladem opřeným o kolena. Snad mu četba pomůže usnout. Ale tento jeho původní záměr, jímž chtěl sám sobě znovu dokázat svůj nezájem o záhadu, mu nevyšel. Ve skutečnosti byly Casadevallovy zápisky stejně poutavé jako napínavý román.

První stránky sice vskutku nebyly ničím víc než soupisem prací, úkolů a pracovní činnosti samotného stavebního mistra. Jenže už po patnácti stranách se text náhle proměnil v deník. V originále rukopisu byla na tom místě uprostřed věty krátká šikmá čára vedoucí vzhůru a velká skvrna, jako by se zlomilo pero. Za tou skvrnou následovala docela dlouhá nepopsaná mezera. A pak začínal skutečný Casadevallův rukopis.

* * *

Jsem tak unavený… Život, který jsem tolik miloval, který mě hýčkal svou krásou, který neúnavně tepe v tomto rušném městě a který nás všechny nakazil svým nadšením, touhou a dychtivostí, mě nyní obchází, ignoruje, vyrval mě ze strhujícího víru světa, kde se dílo Boží projevuje každičkým okamžikem, na každém místě a v každém záměru. Ano, ten nádherný život, který náš Stvořitel vdechl do každého těla a propůjčil mu rozum a duši, mě teď – když jsem si myslel, že jsem už vytrpěl všechno, co člověk může vytrpět, když jsem dosáhl míru, nebo alespoň určité harmonie – znovu trestá. Moje dcerka, maličká Eulàlia, onemocněla a zkušenost mi říká, že se u ní projevují symptomy, které dříve postihly jak mou ženu Leonor, tak i naše děti Josepa a Lluisu.

Všechno začalo dnes ráno. Byl to obzvlášť těžký den – kameny ‚raig triat‘ z kamenolomu na Montjuïku, určené k postavení druhého podpůrného oblouku čtvrtého žebroví čtvrté klenby, kde je zobrazeno Zvěstování, nedorazily včas, aby mohly být zasazeny hned ráno. Zdá se, že kvůli konkurenčním sporům se stavbou nové pevnostní věže hned u pláže. Bohužel přítomnost námořních pirátů je politováníhodným faktem a jen za poslední měsíc byl dvakrát zapálen oheň na hlídkové věži na Montgatu, aby upozornil obyvatelstvo na lodě těch mořských pijavic, v důsledku čehož dali přednost rychlému dokončení hradeb, které uzavřou přístup od moře a zajistí bezpečí města.

A jako kdyby to nestačilo, celý den jsme pracovali na přípravách vyzvednutí zvonu Honorata, který si získal ve městě slávu, ještě než byl uveden do chodu, vždyť ne nadarmo k jeho odlití do velké míry přispěla lidová sbírka.

Ve sváteční den 27. listopadu 1393 náš milovaný biskup zvon pokřtí, poté co bude umístěn na střechu věže Sant Iu, odkud bude navždy Barceloňanům oznamovat každou čtvrthodinu přesný okamžik dne, v němž se právě nacházejí, a připomínat jim tak, že všechno pozemské pochází z božského a že bez něj nic nelze vysvětlit.

Ale to všechno není nic než další organizační hlavolam, který musím vyřešit. A protože magister operis principalis není přítomen, zodpovědnost za hladký průběh všech prací přechází na mne. Všechno najednou se to násobí na deseti různých frontách! Protože k problémům s kamenolomem a vyzvednutím zvonu Honorata musím přičíst ještě potíže s polychromií krypty svaté Eulàlie, požehnáno budiž její jméno, a pokračující spor, který kvůli ní vedeme s biskupem. A nemohu vynechat ani problémy s dodávkami dubového dřeva na kůr, jehož se najednou záhadně nedostává, což zvýšilo jeho cenu do té míry, že byl pozastaven nákup, takže mistr Jordi Johan y Anglada si zoufá, protože má pohromadě všechny řezbáře s připravenými rydly a dláty, jenže bez dřeva je nemají do čeho zabořit.

Je to chaos a ne malý. Ten paradox, že jsme ponořeni do takového zmatku, když cílem našeho snažení je vztyčit budovu, jež vzdává chválu Stvořiteli, mě vyvádí z míry a dokonce občas nutí k pochybnostem o vlastních schopnostech.

To vše, ty nespočetné problémy, jež by mě měly tížit a které bych měl řešit, však ustoupily do pozadí a jeví se mi najednou jako nepodstatné.

Vracel jsem se z práce, když mě chůva Anna informovala o stavu malé. Měla horečku, zpočátku slabou, odpoledne vyšší a velmi vysokou večer. Šel jsem se na ni podívat do jejího pokoje a zeptal jsem se jí, jak se měla přes den, ale moc mi toho neřekla, protože si brzy zase lehla a nebylo jí vůbec dobře. Poprosil jsem ji, ať odpočívá, zatímco ji prohlédnu. Neměla na těle žádná znamení ani skvrny, ale když jsem jí prohmatal hrdlo, objevil jsem zánět na obou stranách krku. Kéž dá Bůh, aby to nebyla ta nemoc, kterou všichni nenávidí a které se všichni tak obávají! Nesnesl bych, kdybych ztratil Eulàlii, nevydržel bych se dívat, jak mě opouští stejně jako její matka a sourozenci. Dělám si velké starosti a nechci ani pomyslet, co by to znamenalo pro naši Barcelonu, kdyby se znovu vrátila černá smrt. Nemyslím ani na své povinnosti vůči katedrále svatého Kříže a svaté Eulàlie, po níž byla pokřtěna moje maličká, má poslední dcera.

Čeká mě bezesná noc. Budu se modlit Memorare a budu prosit Pannu Marii o slitování.

29. listopadu léta Páně 1393

* * *

Včera v šest večer byl vyzvednut zvon Honorata za jásání davu. Náš milovaný biskup Ramon D’Escaldes ho pokřtil za účasti nadšeného lidu svým zvučným a silným hlasem, který je pro něj typický. Procesí se vydalo od biskupství lemovaného palmami ve slavnostní atmosféře, kterou navodilo řečnické umění našeho biskupa, jímž proměnil lidovou veselici ve zbožnou oddanost. Tak velký vliv má na tyto lidi, jimž vládne pevnou rukou, ale milosrdně. Nemohl jsem se vyhnout účasti na vyzvedávání zvonu na věž, což nebylo technicky o nic obtížnější než jiné práce na la Seu, avšak s tím rozdílem, že obvykle jsou přítomni jen dělníci, zatímco tentokrát se práce prováděla venku uprostřed obrovského davu přinejmenším dvou nebo tří tisíc zvědavců, se všemi riziky a nebezpečími, které něco takového obnáší. Nebudu popisovat potíže s vyzvedáváním, protože do toho nemám chuť ani mě to nezajímá, jen napíši, že ačkoli mé tělo bylo přítomno a vydávalo potřebné příkazy, má mysl dlela u dcerky.

Předchozího dne jsem se od ní téměř nehnul. Horečka trochu poklesla, dost na to, abych to považoval za dobré znamení, snad milost Panny Marie, jež vyslechla mé Memorare, které jsem se k ní modlil za dlouhého bdění, a ulevila jí v jejím stavu. Nechal jsem zavolat lékaře, skutečného, ne jednoho z těch mastičkářů, co dovedou jen pouštět nemocným žilou. Starý Aimeric je zkušený muž, v raném mládí býval prostým holičem a chodil od kláštera ke klášteru, vyholoval tonzury mnichům a prováděl nezbytné pouštění žilou, ale v dospělosti se pak stal jedním z mála chirurgů, který vstoupil do bratrstva svatého Kosmy, aby studoval lékařství na Pařížské univerzitě. Známe se už léta, ještě z doby, než se na něj usmálo štěstí a jeho služby začala vyhledávat šlechta. I když dnes provozuje své umění mezi bohatými a ctihodnými občany barcelonskými, díky mým kontaktům na biskupství, ale zejména díky naší staré známosti se mi podařilo s ním spojit a on mě i Eulàlii poctil svou návštěvou v našem příbytku. Když přiložil ucho na pučící hruď mé holčičky a poslechl si její dýchání, doporučil jí klid a odpočinek. Není přívržencem pouštění žilou a projímadel. Trvá na tom, aby malá zůstala v teple a aby v pokoji nebyl průvan, jinak se její stav může zhoršit. Skoro jsem se neodvážil svěřit se mu se svými obavami, ale musel je vyčíst z mého výrazu, když jsem ukázal na boule na jejím krku a zašeptal:

„Není to…?“

„Ještě je brzy,“ přerušil mě. „Je zjevné, že má zasaženy plíce. V podobných případech není zánět nic divného. Mimochodem, byla v poslední době u zpovědi? Nezapomeň, že mnohé nemoci nastanou v důsledku hříchu, a když se hřích smyje slzami lítosti, jsou vyléčeny Nejvyšším lékařem, jak se říká v evangeliu…“

„Eulàlia chodí na mši každou neděli a na všechny svátky a plní své povinnosti k církvi.“

„Dobře. Pak dělej, co jsem ti řekl. Pokud se její stav změní, pošli mi vzkaz.“

Vytáhl jsem měšec, ale Aimeric odmítl.

„Pere, ty jsi věřící. Modli se za ni. To mi stačí. Pokud bude její stav vyžadovat nějaký lék, pak si promluvíme o penězích.“

Člověk jako já má skromné potřeby. Moc neutrácím a nemám žádné dluhy. Dům je náš už léta a kromě platu chůvy a nákupu potravin nemám žádné výdaje. Vždy jsem se snažil, aby Eulàlii nic nechybělo, o všechno se stará Anna. Tak se mi podařilo ušetřit část svého platu, který mi náleží jako stavebnímu mistrovi, a vím, že dokážu zaplatit jakoukoli částku, o kterou si Aimeric řekne…, do určité výše. Je to lékař šlechty a jeho léčení je drahé. Ale dal bych všechno za to, aby se moje dcerka uzdravila!

* * *

Jeden týden. Uplynul jeden týden od mého posledního zápisu v tomto improvizovaném deníku, kde mohu ulevit svému svědomí a své bolesti. Eulàliin stav se zhoršil. Aimeric nás teď navštěvuje denně a já neskrývám své znepokojení nad jeho častou přítomností. Když přijde, vždy mě uklidňuje, ať si nedělám starosti, že průběh nemoci je normální, ale když pozoruji jeho obličej, vidím, jak se soustředí, a co je horší, za jeho maskou klidu, kterou mě chce ošálit, prosvítá pochybnost. Malá často kašle a její hleny mají tmavou barvu. Ještě před několika dny byly žluté, pak nazelenalé, ale teď jsou tak husté, že je sotva dokáže vykašlat a dusí se jimi. Spí špatně a téměř nic nejí, protože zánět v krku je teď tak velký, že jí brání přijímat jinou potravu než čirý vývar, a to ho ještě jí bez chuti a s obtížemi.

Vzpomínám si, jak před třinácti lety v Narbonnu, kam jsme odjeli na základě žádosti o spolupráci při stavbě křížové chodby, pocítila Leonor jako první příznaky podobné Eulàliiným. Tehdy jsme bydleli nedaleko čtvrti kanovníků, jen kousek pěšky od katedrály, v prostém dřevěném domečku se zadní zahrádkou, který nám poskytla k užívání katedrální kapitula. Katedrála svatého Justa a Pastora se stala předmětem sporu mezi civilní a církevní mocí města. Ti první si přáli zachovat vizigótské hradby, které procházely přední částí katedrály, kvůli obraně města, zatímco ti druzí měli za svůj hlavní cíl naopak hradby zbořit a dokončit projekt mistra D’Arráse. Zatímco probíhal spor, práce na křížové chodbě pokračovaly normálně. Tam se mé umění začalo plně rozvíjet a štěstí, s nímž jsme zdobili příbytek Boží, ještě násobila radost z mé rodiny, jež se stále rozrůstala. Vidět je růst zdravé a spokojené, když jsem se večer vracel domů, pro mě bylo velkou odměnou a dodávalo mi velkou duševní vyrovnanost.

Ale té jarní noci se všechno změnilo. Leonor ležela v posteli, zabalená v přikrývkách, a měla horečku. Sedmiletý Josep dal večeři své malé sestřičce Lluise. Děti vypadaly dokonale zdravé, kromě sotva šestiměsíční Eulàlie, která neutišitelně plakala. Leonor neměla sílu vstát a dát jí napít z prsu, a tak jsem jí dítě podal, aby se nakrmilo. Když děťátko usnulo, odnesl jsem ho do kolébky a později jsem uložil obě děti. Brzy ráno jsem vyhledal Marii, jednu starší sousedku, a poprosil jsem ji, aby se o mou rodinu postarala, dokud se Leonor neuzdraví z nemoci, jíž jsem zpočátku nepřikládal velkou důležitost.

Vrátil jsem se z práce jako obvykle, unavený, ale spokojený. Práce pokračovaly předpokládaným tempem, materiál nám nechyběl a platby přicházely včas. Všechno dokonale fungovalo. Ale ve dveřích našeho domu mě čekalo to nejhorší překvapení, jaké jsem si uměl představit. Kromě Leonor měli už horečku i Josep a Lluisa, kteří leželi ve své společné posteli. Marie mi připravila něco k večeři a navrhla mi, abych Eulàlii svěřil nějaké chůvě, která ji bude moci pravidelně krmit. Pokud jde o ostatní, ona se o ně postará ve dne a já v noci. Souhlásil jsem s jejím návrhem a Marie odešla s Eulàlií do domu chůvy, mladé dívky jménem Anne, jejíž roční holčička před několika dny umřela.

Tak to pokračovalo další čtyři dny. Horečka trochu poklesla, během dne byla slabší, ale v noci z horečky málem blouznili. Toho čtvrtého večera, když jsem jim omýval těla vodou, abych je trochu ochladil, jsem u nich objevil boule jak na krku, tak na jiných částech těla. Všechny vypadaly stejně, tu první noc nebyly moc velké, ale postupně se zvětšovaly. Znepokojený jsem se hned brzy ráno vydal hledat pomoc. V kapitule mi doporučili schopného chirurga, s kterým jsem se vrátil ke svým nemocným. Lékař, jmenoval se Jacques, si natáhl podivné rukavice z rostlinných vláken, a poté co je prohlédl, potvrdil mé nejhorší obavy. Ty boule byly jasným příznakem černé smrti, té, která o šestnáct let dříve způsobila obrovskou úmrtnost nejen v Narbonnu, ale po celé Francii.

„Jak se cítíte vy?“ zeptal se mě u dveří, kam mě rychle odtáhl od postelí.

„Nemám žádný symptom, ani horečku, ani bolesti,“ odpověděl jsem.

„Musíte ihned opustit dům. Tady to není bezpečné. Pro vás ani pro nikoho jiného. Kromě toho musím dodržet knížecí nařízení a ohlásit místo nákazy.“

„Ale jak chcete, abych tady nechal svou rodinu? Kdo se o ně postará? Kdo jim dá najíst? A jste si vůbec jistý tím, co říkáte? Že je to černá smrt?“

„Je to černá smrt. Ty boule plné hnisu jsou toho nezvratným důkazem.“

„To tedy… není žádná naděje?“

„Jediné, co můžeme udělat, je rozříznout vředy, nechat vytéct hnis a čekat. V některých případech, velmi zřídka, to nemocní přežijí. Já sám jsem černou smrt prodělal na vlastní kůži, když zasáhla Narbonne v roce 1365,“ řekl a ukázal mi jizvy na rukou. „A přežil jsem. Léčil jsem všechny, koho jsem mohl, než jsem sám onemocněl. Ale mistře Casadevalle, musím vám říct, že nás zůstalo velmi málo, kdo jsme přežili. Většina umřela. Teď odtud musíte odejít. Nemocní musí zůstat sami.“

Udělal jsem krok ke své rodině, ale jeho ruka mě pevně uchopila.

„Rozmyslete si to, než se tam vrátíte. Protože jakmile to ohlásím a najdou vás tady, nebudete moci opustit dům. A vy jste zdravý a je vám dobře. Nezapomeňte, že máte ještě jednu dceru. Dobře si to rozmyslete!“

Nikdy nezapomenu, do jaké agónie mě uvrhla jeho slova. Vrátit se? Nevrátit? Moje Leonor, Josep a Lluisa, trpící a pomalu umírající tam uvnitř, a já v bezpečí venku, daleko od nich…

„A vy je necháte jen tak umřít? Nemůžete je zachránit?“

„Já splním svou povinnost. Kníže povolil pomáhat nemocným, ale ti musí zůstat v izolaci. Pokud jde o léčbu, lze ji provést z určité vzdálenosti. Máme speciální dlouhé nože, kterými můžeme řezat zdálky. To mohu udělat a také to udělám.“

„Ale oni trpí! Něco musí existovat, co jim uleví od bolesti!“

Jacques se na mě pevně podíval a odpověděl:

„Mohu zařídit, aby spali, ale je to drahé. Existuje lék, který jim umožní si odpočinout, ale jeho přísady není lehké sehnat: černý blín, mandragora, opium a pryšec.“

„Zaplatím cokoli!“

„Zaplatíte mi jen spravedlivou cenu. A teď jděte. Jděte hned, než se vrátím s vojáky.“

Jacques zamířil do Narbonnu, aby ohlásil vrchnímu veliteli knížecího vojska nemoc. Zbývala mi sotva hodina, než se vrátí s lékem. A tak jsem tam zůstal stát na prahu a pozoroval křečovitě se třesoucí tělíčka svých dětí a Leonor, zatínající pěsti v deliriu horečky. Celou hodinu jsem tam stál a zoufale plakal, aniž bych se odvážil překročit práh a utěšit svou rodinu. Hodina, kdy mnou zmítaly pochybnosti, a co je horší, hodina zbabělosti, protože copak nenáleží manželovi pomáhat své ženě, jak stojí ve svatebním slibu? Ano, zachoval jsem se jako zbabělec! Neměl jsem odvahu vstoupit do vlastního domu. Hnisavé vředy, průvodní příznak černé smrti, které pokrývaly zpocená těla mých blízkých, představovaly tu nejhorší chorobu, již lidstvo poznalo, nemoci, na kterou zemřelo nejvíc lidí.

Tak mě tam našel Jacques, když se vrátil. Doprovázelo ho šest vojáků a jeho pomocník, který nesl dlouhý balík zabalený v kůži. Lékař na mě zamyšleně pohlédl a nařídil vojákům, aby mě odtáhli od dveří.

„Udělal jste dobře, že jste nešel dovnitř. Kdybyste vstoupil, vojáci by vás nenechali z domu odejít. A teď jděte, vraťte se ke své druhé dceři anebo se jděte modlit do katedrály.“

„Chtěl bych vidět, jak je budete léčit.“

„To je morbidní žádost, zúčastnit se může jen osoba se zkušenostmi.“

„Prosím vás, dovolte mi to, nikdy se neví, co se může stát, a takto bych vám třeba mohl pomoci, kdybych změnil své rozhodnutí.“

Vojáci se mě chopili, možná předvídali nějakou agresivní reakci z mé strany. Jacques zavrtěl hlavou, ale z jeho hlasu neznělo nic odmítavého, když řekl:

„Nechoďte blíž než ke dveřím. Já sám sotva překročím práh.“

Poslechl jsem. Vojáci uvolnili své sevření a dovolili mi pozorovat postup lékaře. Pomocník vytáhl asi dva metry dlouhý nůž, který přinesl v koženém obalu. Spolu s nožem vytáhl třínožku, o kterou opřel konec nože, aby usnadnil manipulaci a odlehčil svalům ruky. Jacques a jeho pomocník vstoupili do domu s rouškami přes obličej, mumlajíce litanie, které spíše než křesťanskou modlitbu připomínaly čarodějnické zaříkávání, protože slova byla přes látku nesrozumitelná. Když vešli dovnitř, pomocník holí rozhalil košile dětí. Pak spolu postavili na podlahu nádobu, do níž nalili obsah z baňaté láhve a smísili jej s vodou. Když byl roztok připravený, namočili do něj houbu, kterou pak nasáklou přiložili dětem k obličejům. Účinek se dostavil téměř okamžitě. Děti sebou několikrát trhly, ale nakonec upadly vlivem drogy do hlubokého spánku. Pak začali dlouhým nožem z dálky řezat vředy jeden po druhém. Místnost naplnil odporný zápach hnisu, který vytékal z boulí a vpíjel se do přikrývek. Z rozřezaného odumřelého masa nevytékala krev. Poté co obstarali děti, učinili to stejné s jejich matkou. Jakmile léčba skončila, přikryli je všechny čistými přikrývkami a ty nasáklé hnisem odnesli k ohni, který venku rozdělali vojáci. Tam je spálili. Vojáci odstoupili na návětrnou stranu, kde se k nim nedostal morový pach černé smrti. Pak se na mě Jacques vážně podíval a řekl:

„Tuto léčbu je třeba provádět každý den. Budeme to dělat vždy brzy ráno. Jen tou dobou sem můžete přijít, když budeme uvnitř, pokud sem přijdete jindy, vojáci mají příkaz použít zbraně anebo vás přinutit zůstat uvnitř. Buďte rozumný, trpělivý a modlete se k Bohu, v jehož rukou jsme všichni od našeho narození.“

Vojáci zavřeli dveře a zajistili je zvenku těžkou, dřevěnou závorou. Zcela zničený jsem odešel směrem ke katedrále, kde jsem poklekl před hlavním oltářem. Modlil jsem se celé hodiny, až do úplného vyčerpání. Když jsem vysílením klesl k zemi, můj spolupracovník při řízení stavebních prací, mistr D’Arimon, se mě ujal a odvedl mě pryč.

Celý Narbonne už věděl o té špatné zprávě. Jak jsem kráčel v doprovodu D’Arimona k domu chůvy mé malé, cítil jsem v zádech pohledy občanů, které mě provrtávaly jako žhavé nože. Ze všech pohledů čišelo pohrdání a strach a někteří se nám dokonce vyhýbali, jako bychom byli oba nakažení, tak panickou hrůzu vyvolala černá smrt. Věděl jsem, že před několika lety způsobil mor smrt poloviny obyvatel a že na blízkém kopci odpočívají hromady mrtvol ve společném hrobě. Chápal jsem jejich strach, já sám jsem ho cítil před dveřmi svého vlastního domu, ale v té chvíli mi na něm nezáleželo.

Když jsme vstoupili do čtvrti kanovníků, na otevřeném prostranství jsem si všiml několika ohňů na svém pronajatém pozemku: pole a sýpku někdo zapálil. Z ohňů se zvedaly sloupy kouře a tvořily černé mraky na modrém nebi, mraky v barvě samotné Smrti, jíž si označovala místa svých nových obětí. D’Arimon mě přinutil vypít velké množství silného vína a já jsem se nebránil, protože jsem toužil po zapomnění, jež mi mohlo poskytnout.

Probudil jsem se za svítání, otupělý z vína, které mi alespoň na chvíli dovolilo uvolnit se a zapomenout. Zúčastnil jsem se léčby svých blízkých, na jejichž tělech se vytvořily nové boule. Zproštěn pracovních povinností na přímluvu kolegy D’Arimona jsem strávil čtyři dny rozjímáním nad postupným umdléváním svých milovaných, kteří se nemohli ani najíst. Nakonec jednoho rána zemřeli oba malí, hned po ošetření. Jejich tělíčka byla spálena na hranici, kterou již předem připravili vojáci. Toho stejného rána, kdy skončily mrtvolky mých dětí v plamenech, jsem málem přišel o rozum, protože jsem se pokusil k nim přiblížit a obejmout je. Zásah jednoho z vojáků mi v tom zabránil, praštil mě po hlavě rukojetí své dýky. Odpoledne, když jsem se ještě neprobral z mdlob, zemřela Leonor. Nekonal se žádný pohřeb. Aby si usnadnili práci, zapálili celý dům s jejím tělem uvnitř. Až když jsem se probral k vědomí na kupce čerstvého sena, dozvěděl jsem se tu strašnou novinu. D’Arimon se mnou přečkal ty hrozné chvíle. Plakal jsem a plakal, dokud mé oči úplně nevyschly, celé hodiny, a můj kolega mě nutil pít a pít, až se bolest a žal, tak obrovské a prokleté, zmírnily milosrdným zapomněním, které víno přináší.

Vzpamatoval jsem se o dva dny později. Objevily se dva nové případy černé smrti na opačné straně města, za hradbami, ve venkovské čtvrti, kde žili nuzní lidé, kteří jen tak tak přežívali. Kníže dal domy zbořit a spálit a nakažené odvézt do provizorního lazaretu umístěného na okraji opuštěného kamenolomu, kde je zanechali bez jakékoliv péče. Pro ně neexistoval lékař, nosili jim tam jen nějaké jídlo, které spouštěli na provaze a tyčích. Byl vyhlášen zákaz vycházení a kontaktu s vnějším světem na dobu třiceti dnů. Pak se uvidí.

Moje malá Eulàlia neměla žádné příznaky nemoci. Rozhodl jsem se okamžitě. Nic mě už v Narbonnu nedrželo. Přál jsem si jen co nejrychleji opustit to zlověstné místo, ani ne tak kvůli moru, spíše kvůli všudypřítomné vzpomínce na mou rodinu. Doufal jsem, že se rychleji vzpamatuji z jejich ztráty, bude-li vzdálenost, která mě dělí od jejich ostatků, větší. Jak jsem byl bláhový! Jako by vzdálenost mohla ovlivnit city! V každém případě jsem se rozhodl. Abych přiměl kojnou k cestě, musel jsem utratit všechny své úspory. Cesta do Barcelony trvala dlouho, se zastávkami v Perpignanu, Gironě a Viku, kromě mnoha dalších. A musel jsem samozřejmě zajistit zpáteční cestu pro kojnou. Naštěstí se Anne nakonec rozhodla jet s námi, možná právě kvůli možnosti opustit město. Rozloučila se se svým mužem, hrubiánem, za kterého se provdala z vůle rodičů, se slibem, že se do tří týdnů vrátí. Předal jsem tomu hulvátovi domluvenou sumu, velmi štědrou, a vydali jsme se na cestu. Tři týdny! Manželovi řekla tři týdny, ale nakonec zůstala kvůli Eulàlii třináct let. Anne neměla velkou chuť vracet se do Narbonnu. Její muž ji týral, a když jí umřela dcerka, našla v Eulàlii náhradu. Eulàlia na ní byla závislá, nejen kvůli kojení. Já jsem nevěděl, jak se starat o dítě, takové věci náleží ženám, a tak se mezi nimi pomalu rozvíjelo pouto, které je nerozlučně spojilo.

Když jsme přijeli do Barcelony, pronajal jsem dům na břehu řeky, nedaleko Plaça de la Trinitat. Byl malý, ale měl dvůr s malou zahrádkou a ráno byl hezky prosluněný. Když jsme se nastěhovali, Anne si se mnou chtěla promluvit.

„Pane, chci vám říct, že se nevrátím do Narbonnu. Jestli si přejete, budu se dál starat o Eulàlii, takže nemusíte hledat jinou kojnou, obzvlášť teď, když si zvykla na mé mléko.“

„Ale s tvým manželem jsme uzavřeli dohodu, že se vrátíš do tří týdnů, a ty uplynou za pět dnů.“

„O mém muži nechci nic vědět. Jestli mi to dovolíte, zůstanu s vámi a budu dál pečovat o malou. A pokud nechcete, i tak zůstanu ve městě a najdu si počestnou práci.“

„Vždyť ani neznáš jazyk! Co se s tebou stane, když zůstaneš sama v Barceloně?“

„Bůh mě bude vést na mé cestě. I když bych byla raději, kdybyste to byl vy, pod vaší ochranou si připadám v bezpečí, a ujišťuji vás, že se z mé strany nemáte čeho obávat, budu vám do smrti vděčná.“

A tak se z Anne stala Anna. Rychle se naučila katalánsky a začala nový život, daleko od své minulosti, která podle mě musela být mnohem horší, než její sousedé v Narbonnu tušili.

O třináct let později to byla právě Anna, kdo mi sdělil tu špatnou zprávu o mém posledním dítěti, toho rána dvacátého sedmého listopadu.

Zdá se, že stíny minulosti nikdy nezapomínají a nic nepromíjejí a že Eulàliino dětství nebylo ničím víc než útěkem před krutým nepřítelem, který si pamatoval její jméno, nepřítelem, který ji z nedbalosti nechal uniknout. Ale tentokrát, krutá Smrti, ti nedovolím, aby sis ji odvedla, tak jak sis vzala její matku a sourozence. Budu za její záchranu bojovat všemi prostředky, udělám všechno, co je v mé moci, a pokud to bude vůle Boží, pak zemře, ale já zemřu s ní.

* * *

Další den. Dnes jsem se celé hodiny modlil a zjistil jsem, že to k ničemu není. Poslouchá Bůh moje modlitby? Poslouchá vůbec modlitby a prosby lidí? Copak jsem nebyl věrný církvi, neodevzdal jsem snad svůj život a své srdce práci pro větší slávu Boží? Má kolena jsou odřená od kamenů a písku v pokoji Eulàlie, záda mám bolavá od toho, jak se hrbím při modlitbách, a duši prázdnou. Necítím milost a lásku Boží, ani církve. Mossen (Mossen je druhořadý šlechtický titul, udělovaný v době starého Aragonského království. (Pozn. překl.)) Custodi, z farnosti blízko svatého Justa, se pokusil mě utěšit. Všechno nadarmo. Mě už nelze utěšit a nemám už důvěru v Boha, a taky jsem mu to řekl. Mossen Custodi se vylekal a pokusil se mě přimět, abych odvolal takové nesmysly. Rozhodl jsem se mu vyhovět, abych nevzbudil podezření. Mé existenciální pochybnosti budou navenek jen přechodným vzplanutím. Ale není to tak. Jsou hluboké a pevně zakořeněné, a zvětšují se pokaždé, když se dívám do zpoceného obličeje mé holčičky, posetého boulemi, jež zpečeťují její osud.

Přivázal jsem tento zápisník k proužku kůže a budu ho neustále nosit kolem krku. Je v něm příliš mnoho a nemohu dovolit, aby padl do cizích rukou.

* * *

Opět o den víc. Diagnóza doktora Aimerika odhalila děsivou pravdu; až dosud jsme mohli doufat. Je to případ černé smrti. Boule se objevily později, ale teď jimi má pokryté celé tělo. Aimeric má povinnost informovat batlle. Město se musí připravit na možnost vypuknutí morové rány, podobné, jaká ho zasáhla už kdysi dávno, a naposled před osmi lety, kdy byly následky naštěstí méně strašné. Je třeba přijmout podobná opatření jako v Narbonnu. Holčička musí být v izolaci, buď doma nebo v lazaretu. Jestliže zůstane doma, všichni, kdo tady zůstaneme s ní, budeme mít zákaz opustit dům. Není to jediný případ. Dosud se to drželo v tajnosti, ale nemoc se už objevila v L’hortu i v Sant Pau.

Jsem Aimerikovi za jeho pomoc vděčný. Je to dobrý člověk a nezneužil svého současného privilegovaného postavení. Možná mu připomínám, že jeho postavení ještě nedávno nebylo vyšší než moje. Možná jsem mu sympatický, protože jsme se kdysi znali, i když později se naše cesty rozešly. Když vycházel ze dveří, zastavil se a řekl mi:

„Pere, asi bych to neměl dělat, ale dám ti radu.“

„Mluv.“

„Všechno, co umím udělat, v případě Eulàlie použiji. Ale možná to nebude stačit, Pere. Víš, že tato rána zahubila tisíce lidí a velmi málo bylo těch, kteří to přežili. Nicméně…“

„Pokračuj,“ naléhal jsem.

„My, křesťanští lékaři, toho umíme udělat jen málo. Ale snad by ti mohli pomoci jiní.“

„Co tím chceš říct? Mluv jasně!“

Aimeric se vrátil dovnitř a zavřel za sebou dveře. Ztišil hlas:

„Nikdo nesmí slyšet, co ti teď řeknu. Dělám to čistě z přátelství k tobě. Kdyby se to někdo dozvěděl, oba bychom měli velké problémy.“

„Přísahám na svou čest, že se to nikdy nikdo nedozví.“

„Dobře. Tak poslouchej. Za morové rány v šedesátém pátém se šířily zvěsti o židech v callu. Zlé jazyky je obviňovaly, že zapříčinili šíření černé smrti, stejně jako při předchozí epidemii v roce čtyřicet osm… Já jsem byl jenom mladičký lazebnický učeň a sotva si už na ten chaos a neštěstí vzpomínám. Pamatuji si jen, jak opuštěnými barcelonskými ulicemi projížděly vozy a nakládaly mrtvoly ve dne v noci a s tím páchnoucím nákladem pak mířily do Porta Ferrissa nebo Portal Nou, aby je spálili a pohřbili do společných hrobů. Ale lidé se nespokojili jen s obviňováním. Tvrdili, že židé neumírají, že na ně mor nepůsobí. Nebyla to pravda, sám jsem viděl, jak vyváželi mrtvoly z callu, protože jsme spolu s mým mistrem lazebníkem chodili po ulicích a pouštěli žilou a řezali vředy těm, kdo si nemohli dovolit zaplatit lékaře nebo chirurga. Ale na vlastní oči jsem viděl, jaké důsledky mají takové zlovolné lži na své oběti. Ne, tehdy se ještě nic nestalo, město bylo vzhůru nohama a nikdo neměl chuť proti židům z callu nic podnikat, ale sémě bylo zaseto a čekalo na svou chvíli. A ta přišla, jak dobře víš, na jaře před dvěma lety, třetího srpna. Jedním z argumentů, jímž se oháněli útočníci na call, se stala právě tato jejich předpokládaná vina. Vinili je ze všeho, čeho se sami útočníci k smrti báli. Byl to masakr, Pere, víš to stejně jako já a jako všichni, kteří se neodvážili té hrůze zabránit. Jen autorita biskupa, který odvážně zakročil ve prospěch židů, když se osobně objevil v bráně callu s padesáti vojáky, zabránila tomu, aby je do posledního vyhubili. Už dříve někteří na židy útočili, v šedesátém sedmém popravili tři muže, ale to se s tím poslední vražděním nedá srovnat.“

„A co to má všechno společného s Eulàliinou nemocí?“

„Vydrž a poslouchej. Po velkém moru v šedesátém pátém byla ještě jedna epidemie, ne tak významná, asi před osmi lety.“

„Tu si dobře pamatuji. Jakmile ji vyhlásili, odjeli jsme na tři měsíce z města. Nechtěl jsem nás vystavovat nákaze.“

„Já jsem se tehdy právě vrátil z Paříže. A pochopil jsem, že ty pověsti, podle kterých jsou židé proti moru imunní, nebyly sice zcela pravdivé, ale ani úplně lživé. Židé umírali, to ano, stejně jako dříve, ale bylo jich méně, než kolik by jich mělo být.“

„To nechápu. Co tím chceš říct?“

„Ví se, že roku 1348 zemřelo víc než patnáct tisíc osob. V roce 1365 jich bylo sedm tisíc. A v roce 1385 jich zemřely sotva tři tisíce. Netuším, kolik židů zemřelo za první a druhé morové rány, ale vím, že před osmi lety žilo v Barceloně třicet pět tisíc osob, z toho čtyři tisíce židů. To znamená, že na každých devět mrtvých křesťanů měl podle zákonů logiky zemřít jeden žid. Ale to se nestalo. Zemřel sotva jeden žid na každých osmnáct křesťanů! Sčítání lidu, které nařídil batlle po epidemii, to potvrdilo.“

„Chceš říct, že snad znali nějaký prostředek, jak bojovat proti černé smrti?“

„Ano, to říkám. Pevně tomu věřím. Mohlo jich zemřít o něco méně, náhody existují, ale nikdy ne o tolik. Tady nešlo o náhodu. Věřím, že židovští lékaři znají nějaké tajemství, které jim pomohlo epidemii zmírnit.“

„Ale to musíme jít do callu a pokusit se získat ten lék!“ řekl jsem rozrušeně, připraven proměnit svá slova v skutky.

„Ne! To nemůžeš udělat!“ Aimeric mě zastavil tím, že mě pevně uchopil za paži. „Jestliže otevřeně vtrhneš do callu s takovou žádostí, vystavíš tu nevelkou židovskou komunitu, která tam ještě žije, novému masakru, přestože se teď těší ochraně krále Joana a stali se z nich konvertité.“

„Ale ve hře je život mé dcery!“

„A mohl bys v klidu žít, kdybys věděl, že máš na svědomí smrt tří set osob? Znám tě, Pere Casadevalle, jsi čestný muž. Vím, že bys toho litoval.“

Horečně jsem si mnul ruce, stravován pochybnostmi. Co jsem měl dělat? Aimeric měl pravdu. Vstoupit do callu kteroukoli ze dvou bran je starým křesťanům zakázáno, dokonce i v dobách královské ochrany, a udělat to navíc ve snaze sehnat neznámý lék na mor teď, když se černá smrt začíná šířit po Barceloně, by vyprovokovalo dav k velikému pogromu. A navíc já sám jsem znal několik konvertovaných židů mezi sklenáři, kteří pracovali na oknech katedrály, a další jsem poznal v Narbonnu a jiných městech. Ne, nemohl jsem jen tak ty lidi obětovat, vystavit je takovému riziku kvůli nejasné naději. Ale jak bych se mohl s nimi spojit? A jak bych mohl přesvědčit vhodnou osobu, jejich doktora, kdybych ho sehnal, aby se se mnou podělil o své tajemství? Copak by pro něj vyzrazení léčby starému křesťanovi neznamenalo vložit do jeho rukou svou budoucnost? Koneckonců, kdybych já sám patřil ke konvertitům, kteří znají takové tajemství, nikdy bych se neodvážil svěřit ho jednomu z těch, co sotva před dvěma lety vtrhli do callu branou Portal de Sanahuja, aby je vraždili.

„Co mám dělat, Aimeriku, co mohu udělat?“

Ale ani Aimeric neznal odpověď. A jak jsme tam stáli, ozval se nějaký hlas ze stínu. Ze spíže, kde vyslechla náš rozhovor, vyšla na světlo Anna. Viděl jsem, jak jí paprsek naděje ozařuje tvář, když nám nabídla řešení.

„Pane Aimeriku, pane Casadevalle, já jsem jen obyčejná chůva, ale dobře víte, jak Eulàlii miluji. Nechci ji nechat umřít.“

„Ale co bys ty mohla udělat?“ zeptal se Aimeric.

„Tam, kam nesmějí vstoupit muži, se my ženy dostaneme. Znám několik žen, které jsou teď křesťanky, ale předtím byly židovky. Chodíme pro vodu do stejné studny na Plaça Nova. Po tolika letech, co tam chodíme, spolu normálně mluvíme a víme o sobě různé věci. Mohla bych si s nimi promluvit a vysvětlit jim náš problém.“

„Mohla bys vstoupit do callu, aniž bys vzbudila pozornost?“

„Kdo by se obtěžoval ohlédnout za chůvou, zahalenou do šály, která nese džbán vody?“

„Pokud to chceš udělat, mohl bych na pár hodin zdržet hlášení batlle, ale maximálně do večera.“

„Tou dobou už určitě ty správné osoby najdu. Pak nám nezbude než čekat. A pokud jde o tu izolaci, budu to já, kdo zůstane s Eulàlii.“

„Ne!“ odpověděl jsem okamžitě. „Neopustím ji!“

„Anna má pravdu. Pokud zůstanete v domě oba, kdo se spojí s konvertity? Je důležité, aby tě mohli najít, nemůžeš zůstat zavřený v domě.“

Měli pravdu. Anna mohla sehnat pomoc, ale byla to moje povinnost postarat se o další. S bolestí v srdci jsem nechal Aimerika a Annu odejít. Posadil jsem se k Eulàliinu lůžku a čekal jsem na její návrat s malýma ručkama své dcery v dlaních.

* * *

Uplynulo šest hodin. Honorata plní svou funkci dokonale a zvuk zvonil je slyšet jasně a silně po celém městě. Všichni zlatníci a řemeslníci, kteří se při otevírání a zavírání svých krámků odjakživa řídili slunečním světlem, se teď řídí zvukem zvonu. Právě teď, když píši tyto řádky, je sedm hodin a začíná se smrákat. Všechny ty úzké křivolaké uličky plné činorodého života se začnou vylidňovat. Řemeslníci poskládají plachty, jimiž chrání své zboží, a uloží je pod střechu. Bednáři a truhláři uvolní přístup ke studni na Pla de l’Estany, jakmile vyklidí náměstí. Námořníci na pobřeží, kteří čekají na patrona, jenž by je najal, utratí poslední peníze za víno a ženy, a povečeří talíř prostého, ale levného malcuinatu. Na město padne noc, ta noc, kterou většina z nás ignoruje anebo se tváří, že ji nepoznává, ta noc, co žije za našimi zády a nyní se snáší na nic netušící Barcelonu. Zaznělo seny del lladre, brány města se zavřou až do příštího rána. Věříme, že si tak zajistíme bezpečí, jako by všechno zlé přicházelo jen zvenku, přestože ve skutečnosti jsou zlo a hrůza tak blízko, že je nosíme uvnitř sebe samých. Jsme ubozí živí mrtví, neznalí kruté pravdy. Co se stane, až se mor rozšíří po městě? Kde zůstanou radost, zábava a chuť se bavit? Budou k něčemu modlitby a zbožnost? Kolik z nás zemře? Kolik přežije? A Anna stále nepřichází…

Eulàlia se na chvíli probrala. Nakrmil jsem ji kuřecí polévkou, snědla několik lžic. Právě jsem byl u ní, když se Anna vrátila. Rychle jsem malou zabalil do přikrývek a utíkal jsem jí naproti.

„Tak co ses dozvěděla? Našla jsi své přítelkyně?“

„Ano. V domě Ángela Martína, jednoho konvertity, který se předtím jmenoval Mossed Cayim. Ona byla kdysi Miriam, ale teď je Marta. Je to Martinova příbuzná, vzala si jednoho z jeho synovců. Mluvila jsem s ní, a navzdory počáteční nedůvěře – dalo mi práci ji prolomit, z čehož ji ale neviním, protože oni mají dost důvodů nám nedůvěřovat –, mi slíbila, že promluví s někým, kdo bude schopen posoudit naši žádost. Nechala mě čekat u nich v domě tři hodiny, zatímco šla vyřídit můj vzkaz.“

„Ale čas letí a nemoc postupuje! Mnozí zemřeli za kratší dobu, než je Eulàlia nemocná! Musejí si pospíšit, nebo to její tělo nevydrží!“

„To není v našich rukou. Nemohla jsem na ni víc tlačit, protože už pouhý fakt, že o možném léku vím, pro ně představuje hrozbu, stejně jako všechny důsledky, které z toho mohou vyplynout.“

„Takže…?“

„Zítra dostaneme zprávu. Vyhledají tě v hostinci v Blatu, brzy ráno. A teď jdi, dříve než přijdou vojáci zapečetit dům! Musíš být venku, abys nám mohl kupovat jídlo a jednat s konvertity.“

Souhlasil jsem. Políbil jsem malou na čelo a odešel jsem. Její obličej zůstal z rozmaru osudu ušetřen před projevem nemoci a je stále krásný. Když jsem ji líbal, byla relativně klidná, a kdyby někdo nevěděl, co se skrývá pod přikrývkami, s jistotou by hádal, že Eulàlii čeká dlouhý život. Mám před sebou celou noc čekání. A tentokrát ani nebudu s ní.

8. prosince léta Páně 1393

Už je noc. Všechno, co se mi dnes přihodilo, bylo tak divné a zvláštní, že nemohu odolat pokušení zapsat si to do tohoto improvizovaného deníku. I když to bude dlouhé povídání, mohu ho shrnout dvěma slovy – je naděje! Ale musím to vysvětlit, a nejlepší bude, když začnu od začátku.

Po další probdělé noci se zrodil deštivý den. Téměř jsem podlehl touze jít domů, abych zjistil, jak se má Eulàlia, ale nemohl jsem to udělat, aniž bych riskoval, že mě můj očekávaný návštěvník mezitím bude marně hledat v hostinci. Takže jsem musel zkrotit své nervy až do devíti, kdy – konečně! – vešel do hospody vysoký muž, asi kolem šedesáti let, oblečený v prostém řemeslnickém šatu. Nicméně jeho obličej prozrazoval neomylné židovské rysy, orlí nos a kudrnaté vlasy, typické pro jeho rasu. Tou dobou byl hostinec prázdný, takže ke mně přistoupil a pozdravil mě pokynutím hlavy. Protože jsem na něj čekal u samostatného stolu, nikdo nás nemohl rušit.

„Jmenuji se Ángel Martín a vy musíte být Pere Casadevall.“

„Je to tak.“

„Musím se ujistit. Kdo mě posílá?“

„Anna. Nemusíte mít ze mě strach.“

„Den, kdy se my konvertité přestaneme bát starých křesťanů, bude dnem našeho definitivního pádu, který není daleko. Ale to odbočuji. Co ode mne chcete?“

„Pane Martíne, vy moc dobře víte, v jaké jsem situaci. Anna vám vysvětlila, co se děje u mě doma. Potřebuji pomoc, kterou mi můžete poskytnout pouze vy.“

„A vážně věříte, že tato… ‚pomoc‘, jak ji nazýváte, skutečně existuje?“

„Jak jinak vysvětlit nízkou úmrtnost vašich lidí před léty, když… ta nemoc zasáhla Barcelonu?“

„Dobře. Představme si na chvíli, že něco takového existuje. Uvědomujete si, co by pro nás podobná informace znamenala?“

„Kdybych měl v úmyslu vám ublížit, už bych to mohl udělat. Stačilo by, abych zašel na Pla den Llalla anebo Plaça del Born a prohlásil to před pomlouvači. Ne, nepřeji konvertitům nic zlého, stejně jako židům. Chci jen, aby moje dcera žila!“

„Vidím, že jste upřímný. Máte bolest v srdci. Vím, že mi nelžete, protože od té doby, co Anna mluvila s mou snachou, jsme si o vás hodně zjistili, pane Casadevalle.“

„Takže mi pomůžete?“

„Nekřičte. Tady není vhodné místo pro rozhovor. Důvěřuji vám, ale tomuto místu ne. Pojďte se mnou.“

Zaplatil jsem hostinskému patnáct solidů za mizernou večeři, kterou jsem ani neochutnal, a pokoj, kde jsem strávil noc. Šli jsme do callu. Přestože podlehl částečné demolici, stále si ještě udržoval uzavřenou strukturu, i když už existovaly plány na stržení městské brány a osídlení křesťany. Naopak mnozí konvertité se odstěhovali za jeho hradby a usídlili se na Carrer Tres Llits, vedle kláštera trinitářů, snad doufali v církevní ochranu, když se teď stali novými křesťany. Prošli jsme branou Portal de Sanahuja, kde stála na místě bývalé mužské synagogy, známé jako stará škola, malá kaple zasvěcená svatému Kryštofovi. Martín vešel dovnitř a pokřižoval se, já jsem ho napodobil. Zastavili jsme se až u boční lavice před malým oltářem, odkud jsme měli výhled na celou kapli.

„Do tohoto kostela nikdo nechodí, kromě kněze v době mše, vždy v poledne a v pět odpoledne. Staří křesťané si ještě pamatují, že tu stávala synagoga. Tady budeme mít klid a nikdo nás neuslyší.“

„Takže si promluvme otevřeně. Jak jsem řekl, nechci způsobit konvertitům žádné problémy, jediné, co potřebuji, je lék, který by zachránil mou dceru!“

„Kdybych připustil, že ten lék existuje, vložil bych životy mnoha lidí do cizích rukou a nesl bych za ně odpovědnost. Jak mi můžete zaručit, že by taková informace zůstala jen mezi námi? Kdybyste se ocitl na mém místě, udělal byste to? Chápete, jakou zodpovědnost nesu na svých bedrech?“

Přemýšlel jsem o odpovědi. Martín měl pravdu. Jakou záruku jsem mu mohl nabídnout? Jak mám získat jeho důvěru? A najednou mě něco napadlo. To, že byl vůbec tady a mluvil se mnou, mohlo znamenat, že i Martín má nějaký skrytý záměr, který přede mnou tajil. Já bych ho mohl prozradit a vyprovokovat tak nové vraždění, anebo ho vydíráním přinutit k pomoci. Ani v jednom z těchto případů by se mnou nemusel vůbec mluvit. Jen pokud si přál něco víc, mělo pro něj smysl pokračovat v rozhovoru.

„Jsem připraven udělat cokoli, abych vám dokázal, že mi můžete věřit.“

„Jste v kapli, před oltářem. Přísahal byste před vaším Bohem, že to uchováte v tajnosti?“

Musel jsem si získat jeho důvěru, a tak jsem před ním obnažil své srdce.

„Kdybyste mě o stejnou přísahu požádal před osmi dny, udělal bych to bez váhání, vsadil bych vlastní duši. Ale dnes, když Eulàlia onemocněla stejnou chorobou, jež mi před léty vzala mou ženu a další dvě děti, cítím jen pochybnosti a nejistotu ohledně své víry. Kdybych přísahal před tímto oltářem, moje duše by nepřísahala. Jakkoli je to pro mě těžké, protože bych si přál věřit tak jako kdysi, dnes se necítím spojen s tím, jehož jsem tolik prosil a který na mě seslal takový trest.“

Martín mlčel a zvažoval moje slova. Jestliže ho překvapila, nedal to najevo. Několik minut zůstal pohroužen do vlastních myšlenek, než odpověděl.

„To jsou silná slova. Kdyby se o tom dozvěděli inkvizitoři, a také o vašich kontaktech s námi, měl byste smůlu. Nic by vám nepomohlo, že jste mistrem při stavbě katedrály. Zbavili by vás majetku, podrobili tortuře a nakonec zabili.“

„Já to vím.“

„Byl byste ochoten sepsat, co jste právě řekl? Napsal byste dokument, který by vás takto inkriminoval?“

„Dejte mi papír a pero a dostanete písemnou záruku.“

Martín dvakrát hlasitě tleskl do dlaní. Dovnitř vešli dva muži, které jsem předtím neviděl. Jeden z nich k němu přistoupil, sklonil hlavu a řekl jediné slovo:

„Rabbi.“

Martín mu něco zašeptal do ucha a oba vyšli z kostela. O několik minut později se vrátili s perem, nádobkou s inkoustem a papírem. Martín mi to všechno beze slova podal. Nic jsem nepřidal, napsal jsem přesně to, co jsem předtím řekl. Podal jsem mu to.

„Víte, co tento dokument znamená.“

„Předpokládá důvěru.“

„Je to otázka života a smrti.“

„Přesně tak, ale nejenom mého života, také života mé dcery.“

„Je to záruka. Od této chvíle můžeme mluvit.“

„Existuje tedy ten lék?“

„Existuje lék, přípravek, který v mnoha případech pomůže a zachrání nemocného před smrtí. Ale je úspěšný maximálně v polovině případů. Jeho složky jsou vzácné, velmi vzácné, pocházejí z Dálného východu a zbývá nám jich už málo. Jestli se mor rozšíří po celém městě, budeme ten lék potřebovat pro sebe…, ale mohli bychom vám dát dost pro malou Eulàlii. Pro vás ne.“

„Hned ho přineste! Moje dcera je nemocná už týden, potřebuje lék okamžitě.“

„Ještě ne. Ten dokument je sice záruka, ale nestačí.“

„Co mám ještě udělat?“

„Poskytnete nám jednou jedinkrát pomoc. Ale ještě než ten okamžik nastane, musíme si několikrát promluvit. Abyste nám mohl pomoci, musíte pochopit určité věci, o kterých nic nevíte a které jsou nezbytnou podmínkou vaší pomoci.“

„Chci, aby se moje dcerka zachránila, a jsem připraven tuto podmínku přijmout. Ale ze stejného důvodu, jenž jste zmínil dříve, nemohu dovolit, aby kvůli Eulàlii museli trpět jiní.“

„Nikdo nemusí trpět ani zemřít, dokonce ani nezradíte Aragonskou korunu. Jde o něco mnohem jednoduššího, ale na druhé straně také složitějšího. Pokud odpřísáhnete, že to uděláte, dáme vám lék.“

„Dobře víte, že nemohu přísahat na svou víru.“

„Tak přísahejte na něco jiného.“

Stoupl jsem si, a když jsem mluvil, díval jsem se Martínovi upřímně do očí.

„Přísahám na život své dcery Eulàlie, že pokud se vyléčí ze své nemoci, udělám to, co po mně budete žádat, pod podmínkou, že tím nikomu neublížím a nezradím svou zemi.“

„Takže je všechno domluveno. Tady máte.“ Vytáhl ze záhybů svého pláště lahvičku, plnou načervenalého prášku. „Toto je ten přípravek. Musíte ho rozpustit v malém množství vody a dát jí ho pít třikrát denně po dobu jednoho týdne. A hlavně jí přestaňte řezat ty boule. Když to děláte, podporujete vznik dalších a nemoc prodlužujete. Tělo s ní musí bojovat zevnitř. A pamatujte si, Pere Casadevalle, nemůžeme vám zaručit výsledek. Mnozí z nás se tím léčili, ale nestačilo to, aby unikli smrti. Neviňte nás, jestliže to nevyjde.“

„Nebudu. Alespoň jste mi dali naději, a i to je dost.“

„Teď jděte. Uvidíme se, až přijde čas, pokud to dovolí Adonaj. Půjde-li všechno dobře, buďte diskrétní a čekejte. A nezapomeňte, že nikdo, absolutně nikdo, se nesmí dozvědět o existenci tohoto přípravku. Život nás všech i našich blízkých by byl ohrožen.“

„Řeknu tedy na shledanou místo sbohem, protože srdce mi říká, že se ještě uvidíme.“

Opustil jsem kapli svatého Kryštofa a lahvičku s přípravkem jsem držel v ruce pod kabátem. Nejdřív jsem kráčel pomalu, ale představa, že mám ve svých rukou záchranu své dcery, mě donutila zrychlit krok, jakmile jsem opustil hranice callu. Najednou jsem utíkal, zběsile a neopatrně, směrem ke svému domu. Převrhl jsem stánek jednoho košíkáře, a zatímco mě i se zákazníky zahrnoval výčitkami, vzpamatoval jsem se a zmateně se jim omlouval. Lahvičku jsem musel dopravit bez újmy do svého domu, protože další přípravek bych nedostal.

Když jsem přišel k domu, nestála tam žádná stráž. Asi se objevily další případy moru anebo snad starý Aimeric náš případ ještě neohlásil. Ať už to bylo jakkoli, vstup do domu byl volný. Když jsem prošel dvorkem, podivně tichým v tuto dobu, Anna mi spěšně vyšla vstříc.

„Získal jste lék?“

Vzpomněl jsem si na slib, který jsem dal Martinovi: Nikdo to nesmí vědět. Musel jsem ho splnit. Přestože jsem k Anně cítil naprostou důvěru, neměl jsem jinou možnost.

„Žádný lék neexistuje. A teď, Anno, odtud musíš odejít. Nesmíme kvůli Eulàlii riskovat život oba.“

„Já ji nechci opustit! Je pro mě jako vlastní dcera!“

„Anno, o tom nemůžeme diskutovat. Uděláš, co ti říkám, a uděláš to hned. Opusť dům a jdi do Sant Gervasi, můžeš bydlet v domě u mossena Enrika Sabaté, řekni mu, že tě posílám já. Dokud bude zuřit mor, zůstaň tam, stejně jako jsme to udělali před osmi lety.“

„Nechci vás opustit!“

Opustit nás… Tedy nejen Eulàlii, měla na mysli i mě. Nikdy, za všechna ta léta, mě nenapadlo, že by můj vztah k Anně mohl být něčím víc než jen vztahem k chůvě mé dcerky. Pravda je, že kdybych chtěl, mohlo být všechno jinak. V každém případě jsem nikdy, ani na veřejnosti, ani v soukromí, nedal najevo byť jen náznak důvěrnosti. To nám umožnilo žít pod jednou střechou bez nežádoucích pomluv. A teď poprvé Anna projevila, i když jen jemně a spíš v náznaku, své city.

„Jestli nás opravdu miluješ, musíš tento dům ihned opustit,“ řekl jsem jí chladně. „A pokud ti tento důvod nestačí, udělej to kvůli lásce, kterou my cítíme k tobě. Udělej to, protože mám dobrý důvod to po tobě chtít.“

Anna zadržela slzy, které se jí draly do očí. Od prahu dveří se rozloučila pokynutím a odešla směrem k Sant Gervasi. Jakmile opustila dům, běžel jsem do kuchyně. Tam jsem lahvičku prozkoumal. Barevný prášek voněl po nějaké bylině, ale nedokázal jsem ho k žádné známé přiřadit. Připravil jsem požadovaný roztok u lůžka mé holčičky a podařilo se mi do ní vpravit požadovanou dávku.

* * *

Čekat… Čekat den za dnem, hodinu za hodinou, vteřinu za vteřinou, čekat na ten nejslabší příznak, na záchvěv života, na prosté gesto, na otevření očí… Nedělám nic jiného, než že jí podávám lék a krmím ji vývarem. Zhubla a ztrácí se mi před očima. Naplňuje mě beznaděj, občas se přistihnu, že se opět modlím, a samého mě to překvapuje. Mé rozhodnutí zříci se víry ztrácí smysl, jak realita kolem mě uniká. Jsem tady zavřený už pět dnů. Na vnitřním dvorku je sotva slyšet hluk města, které žije, vře, probouzí se po ránu a odpočívá v noci. Představuji si, že se mor šíří, a všichni proto utíkají pryč, aby se před ním ukryli.

Ale stále ještě žije! Nikdy jsem nepoznal nikoho, kdo by tak dlouho odolával černé smrti. Vředů je méně a jsou menší, od té doby, co jsem je přestal řezat. Také horečka poklesla. Ještě je naděje!

* * *

Eulàlia otevřela oči! Uplynuly další dva dny a objevila se první známka zlepšení. Bylo to odpoledne, dřímal jsem na židli po jejím boku, když jsem vycítil, že mě pozoruje. Otevřel jsem oči a díval se do jejích, sice zakalených, ale konečně otevřených. Chtěl jsem něco říct, ale nedokázal jsem to. Objal jsem ji a dlouho jsem plakal. Když jsem ji pustil, už zase spala, ale klidně a bez horečky.

Není pochyb: Eulàlia se vyléčí.

* * *

Moje holčička sedí na posteli a dokáže trochu mluvit. Ptala se na Annu, vysvětlil jsem jí, že jsem ji poslal do Sant Gervasi.

Stýská se jí po ní, to je pochopitelné, ale uvědomuje si, že o ni pečuji. Já sám jsem poprvé po dvanácti dnech spal několik hodin v kuse. Únava mého těla mizí úměrně s tím, jak má dcerka nabývá sil, jako by existovalo nějaké neviditelné spojení, kterým živíme jeden druhého. Všechno je na dobré cestě, jen jídlo nám došlo. Budu muset jít do města a nakoupit potraviny.

* * *

Vrátil jsem se z výpravy za jídlem. Barcelona je ponořena do ticha, je slyšet jen umíráček a ulice jsou téměř liduprázdné. Tu a tam hoří hranice, na nichž pálí majetek zemřelých. Ale tenhle mor alespoň není tak hrozný jako ten před osmi lety, a mnohem méně strašný než ten ještě dřívější, který byl sám mírnější než v roce 1348. Tehdy se mrtvoly vršily na ulicích a batlle a veguer stěží dokázali bojovat proti všudypřítomnému nepořádku a chaosu. Tentokrát musí být méně mrtvých, jako by byl mor spravedlivým Božím trestem za hříchy Barceloňanů, jak tvrdí každý mossen, a proto je rok od roku mírnější. Hřešili jsme snad za posledních deset let méně? Myslím, že my, kteří jsme přežili předchozí morové rány, jsme možná trochu odolnější, anebo snad umírají jen ti slabší. Kdoví! Ale pravdou je, že se mi díky tomu podařilo sehnat bez větších potíží nějakou zeleninu a maso, sice ne moc čerstvé, ale lepší než nic.

Jedli jsme hladově. Eulàlia už je silnější a dokonce vstala, aby se trochu prošla. Martínův přípravek účinkuje. Ona si ale na to horečné období vůbec nevzpomíná, takže tajemství je v bezpečí, znám ho jenom já.

Zbývá jen čekat.

* * *

O třicet dnů později se do Barcelony vrátil klid. Touha po životě byla mocnější než smrt a všechno se vrátilo do normálních kolejí. Život opět kypí všude kolem. Anna se vrátila ze Sant Gervasi, jak jsem ji vyzval. Tak spokojená, tak veselá! Jen podle temného třpytu v jejích očích se mi zdá, že něco ví, co nikdy nahlas neřekne.

Práce na katedrále se obnovily. Opět plním své pracovní povinnosti, stejně jako včera, jako zítra. Ale uvnitř jsem se navždy změnil. Už nestavím, abych chválil Pána. Stavím teď jen krásnou a složitou budovu. Má duše už není v těch kamenech z kamenolomu v Montjuïku. A bohužel nevím, kam směřuje.

* * *

Enrique odložil překlad na noční stolek a šel se napít vody. Kolik věcí vysvětloval Casadevallův příběh! Jestliže dříve nechápal důvody, které ho přiměly k tomu zvláštnímu rozhodnutí pomoci židům, teď bylo všechno jasné. Spíše než samotná přísaha v tom hrála roli jeho existenciální krize, jež ho nutila k pochybnostem a usnadnila mu získat jejich důvěru. Enrique nevěřil, že za jiných okolností by se toho Casadevall odvážil. Trest v podobě tolika úmrtí v rodině nesl velmi těžce. Jenže v té době existovalo určitě mnoho těch, kdo ztratili celou rodinu, a přesto se nezřekli křesťanství… Zachumlal se do přikrývek, aby pokračoval ve čtení.

* * *

Dnes, 13. června 1400, nastal den plný emocí. Slavili jsme svatbu mé dcery Eulàlie. Po šestiměsíčním vztahu, jak je dobrým zvykem, přijala svátost manželství s Felipem Bonastrukem. Je to druhorozený syn Andreu Bonastruka, obchodníka s vlnou a lnem. Ten muž se vypracoval sám z prostého řemeslníka, riskoval všechny své úspory na cestě do Valencie, kde nakoupil velké množství vlny a prodal francouzské látky, po nichž je tam sháňka. Díky tomu vede jeho rodina blahobytný život, což je důvod, proč jsem souhlasil se sňatkem. Kromě toho nesouhlas by učinil mou dceru nešťastnou, protože je jasné, že mezi oběma mladými lidmi vládne soulad. Svatba se pochopitelně konala v samotné katedrále, ačkoli Bonastruc by dal přednost kostelu Santa Maria del Mar v Ribeře. Ale i když katedrála stále ještě je a mnoho let ještě bude rozestavěná, to, že byl sňatek zpečetěn biskupem, jak se stalo, dodává tomuto rodinnému svazku větší společenskou prestiž. Celý večer se slavilo, dokonce tančilo, takže jsem se v rozumnou dobu s mou holčičkou rozloučil a šel domů… Vlastně to už není moje holčička. Vyrostla a je ve svých dvaceti letech velmi krásná. Na jejím těle nezůstala žádná stopa po černé smrti, jen sotva viditelné jizvičky na kůži v místech, kde jsme řezali boule. Až nastane čas, porodí děti a bude žít plnohodnotný život. Když se na ni dívám, nelituji ničeho, co jsem udělal a řekl. Cítím jen radost a také smutek, že Anna, naše věrná Anna, před několika měsíci zemřela. Jak nám chybí! Jak by byla šťastná!

Vrátil jsem se ke svým zápiskům, jichž jsem před lety zanechal, protože když jsem se vrátil ze svatby, čekala na mě uvnitř domu jedna osoba. Neměl jsem strach, protože jsem hned věděl, o koho se jedná.

„Dobrý večer a blahopřeji vám, Pere Casadevalle, ke svatbě vaší dcery.“

„Buďte vítán, Ángeli Martíne. Chovejte se jako doma.“

„Děkuji. Víte, proč jsem tady?“

„Dovedu si to představit. Jen se divím, že to trvalo tak dlouho.“

„Vlastně to trvalo ještě mnohem déle, než si myslíte. Potřebovali jsme, abyste byl sám, a po smrti Anny a svatbě vaší dcery nastal ten správný okamžik. Nikdy jsme vás neztratili z dohledu, viděli jsme, jak Eulàlia roste, zdravá a silná. Přípravek splnil svůj účel.“

„Přesně tak. A já poctivě splním svůj závazek.“

„O tom jsem s vámi chtěl mluvit. Casadevalle, budu mluvit jasně. To, že vaše dcera přežila, bylo šťastným znamením Adonaje. Stále ještě máme ten dokument, který jste svého času napsal. Určitě chápete, že teď se spíše než o vaše vlastní bezpečí jedná o bezpečí vaší dcery. Kdyby ten dokument vyšel na světlo, její život by skončil v troskách.“

„Nemusíte mi to připomínat. Ještě víc než bezpečí dcery pro mne znamená má vlastní přísaha, kterou dodržím.“

„Takže jste tedy čestný člověk.“

„Za takového se považuji.“

„Musím vám říct, že část toho, co se dozvíte, vás vážně ovlivní.“

„Pokud splníte podmínku z dokumentu, udělám, co mi řeknete.“

„V průběhu příštího roku budete mít několik diskrétních nočních návštěv. Přivedu k vám domů člověka, Pere Casadevalle, a ten člověk vám sdělí, co potřebujete vědět. Ten muž nemá jméno. Budete mu říkat S. Návštěvy proběhnou v různou dobu, někdy můžeme přijít dva dny po sobě, ale jindy může mezi jednotlivými návštěvami uplynout několik týdnů. Buďte trpělivý a poslouchejte. Buďte trpělivý a naučte se dobře, co se dozvíte.“

„Udělám to.“

„V tom případě mohu jít.“

Když Martín odešel, přemýšlel jsem o našem rozhovoru. Pravda je, že jsem na naši dohodu málem zapomněl, neboť léta plynou a vzpomínky na zlé věci se z paměti vytrácejí, abychom mohli dál žít naše životy. Vlastně to dnes bylo poprvé za celé roky, co jsem si na ni v průběhu svatby vzpomněl. Asi to tak mělo být. Pokud jde o toho tajemného S., kdo by to mohl být? Martín, jak jsem tehdy slyšel, je rabbi, jejich kněz, nejdůležitější osoba v komunitě. Ale když mluvil o S., v jeho hlase bylo tolik obdivu, dokonce hrdosti, a také úcty, jako by ten muž měl mnohem vyšší společenské postavení než on sám.

Co se má stát, stane se.

* * *

Už je to měsíc, co poprvé přišel S. Martín ho vždy doprovodí ke dveřím a pak odejde. Jindy je najdu už uvnitř, jak na mě čekají. Ale vždy zůstaneme sami. A pak S. mluví. Jeho hlas je jemný, téměř ženský. Není starý, ale ani mladý. Vždy zůstává ve stínu, takže sotva dokážu rozlišit jeho rysy. Vím, že už jsem ho viděl dříve, tím nechci říct, že bych ho spatřil někde na ulici, ale přísahal bych, že ho znám odjakživa, jenže jakmile vyjde ze dveří, neslyšnými krátkými krůčky, okamžitě se mi jeho zvláštní rysy vytratí z paměti, a jakkoli se snažím, nedokážu si je vybavit. Jen jeho oči září v temnotě, zvláště když něco pochopím, tehdy vyzařují zvláštní světlo, jako šperky, a já mám pocit, že to světlo patří jen mně. Je na něm něco divného! Ale ať je to cokoli, nevzbuzuje to strach ani odpor, jen pocit jakési vzájemnosti a blízkosti.

* * *

S. mluví a mluví, a já poslouchám a poslouchám. Vypráví tisíce příběhů, bez zjevného řádu a logiky. Někdy mluví o Starém zákoně, což je svatá kniha i pro židy. Jindy vypráví krátké bajky s podivným mravním ponaučením. A zase jindy o věcech, jimž nerozumím, o myšlenkách, které se rozplynou jako jeho rysy, jakmile je vysloví, jako by existovaly mimo můj dosah anebo je říkal cizím jazykem. Ale já přitom vím, že hovoří lidovou katalánštinou, někdy dokonce latinsky! Proč se mi tedy ty příběhy vytratí z paměti, jakmile opustí dům? Jakou podivnou magií to vládne jeho hlas či osobnost? Vím jen, že jak ubíhají dny, moje touha po jeho návratu roste, protože S. je pro mne výzvou v čase podzimu, kdy je toho už málo, co mi zbylé roky mohou dát.

* * *

Kdo je S.? Vídáme se často, ani nevím kolikrát už mě navštívil. Mluvíme o spoustě věcí, ale jen málo z nich si udržím v paměti. Dívá se na mě a září, ale jeho přítomnost nepřináší světlo. Kdokoli na mém místě by mluvil o čarodějnictví, odsouzení a pekle, nicméně já nacházím jen pozvednutí, spásu a slávu. Co to v něm je? Jakou moudrost to skrývá? Není v něm žádný neklid, jen pokojná sebejistota. Není v něm zatracení, ale cesta! Ale všechno, co mi nabízí, se zdá tak neuchopitelné, prchavé, zcela mimo mé chápání. Setkal jsem se s něčím nevysvětlitelným, co se proměnilo v hmatatelnou, ale neuchopitelnou realitu, která si se mnou bez zlého úmyslu zahrává. V tom, co vyzařuje, není žádný výsměch, jen, jen… příslib! Ale čeho, to nevím.

* * *

Je prosinec. Už šest měsíců mě navštěvuje S. a já se mu učím naslouchat. Mnoha příběhům už rozumím a jeho oči teď září často a nečekaně silně. Jak jsem předpokládal, tu záři vnímám jen já. Jednou mě zalilo světlo, ale když jsem se rozhlédl, všechno bylo v temnotě. A když se můj pohled vrátil k S., světlo mě znovu ozářilo. Když občas mluví nesrozumitelným jazykem, jenž bych teď už měl znát, shovívavě se usmívá, jako dobrý učitel, který povzbuzuje roztržitého či nepříliš chytrého žáka, jehož si přitom váží. A ty záhadné příběhy se opakují, nerozumím jim, ale vnímám jejich libozvučnost, o níž mluví hudebníci, a vím, že jsou to ty samé, že je stále znovu opakuje a čeká, až proniknou do mé hloupé hlavy. Zachytím jen prchavé myšlenky, ne příběh jako takový, jako by to, co mi vypráví, bylo tak vzdálené mé realitě, že neexistuje žádná možnost, jak tomu porozumět, což je asi pravý důvod mé nechápavosti. Má touha po vědění je tak silná, že v jedné takové chvíli jsem se rozplakal, protože jsem si tolik přál, aby jeho snaha nezůstala bez odezvy, ne kvůli konečnému cíli, jímž je splacení závazku vůči Martínovi, ale kvůli němu samotnému, pro jeho marné snažení. Tehdy poprvé ke mně S. přistoupil a položil mi dlaň na hlavu, složenou na kolena, a mluvil svým nádherným hlasem o nekonečné vděčnosti. Cítil jsem tak obrovskou úlevu, jako by měl jeho dotek léčivou, mystickou moc. Od té doby se moje chápavost nesmírně zvýšila. Do té míry, že mi S. poprvé řekl, že by mi měl ukázat cenný předmět, jenž je skutečnou příčinou našich schůzek, a že se tak musí stát v callu, protože není jiná možnost, jak se k němu dostat.

* * *

Přestali jsme se scházet v mém domě. Teď, když se setmí, aniž by mě někdo přišel vyzvednout anebo mi nechal nějaké znamení, vím, že je ten správný den, opouštím svůj domeček a mířím do callu, do domu Ángela Martína. Kráčím ulicí potmě, ale nesejdu z cesty ani nenarazím na nikoho, kdo by mě obtěžoval. Nikdy nepotkám strážné na noční hlídce nebo opilce hledající nevěstince, nenarazím na zloděje číhajícího na bezbrannou oběť, má cesta je vždy čistá a bezmračná. Tam mě vždy očekává S. a rozhovory, které jsme vedli na mém území, teď probíhají na jeho. Všemu rozumím a jen čekám na tu chvíli, kdy budu moci konečně spatřit ten předmět. Cítím netrpělivost, ale S. říká, že netrpělivost není dobrá a že se jí musím zbavit. Říká, že k tomu předmětu je potřeba přistupovat s hlubokou úctou. On zná jeho význam a tvrdí, že je to poklad, ale nikoli poklad v běžném pozemském smyslu slova, materiální hodnoty, že je to něco nekonečné hodnoty duchovní. A takový poklad nemůže být vlastněn lidmi, ti mohou vlastnit jen pozemské statky. Nakonec to bude ten předmět, kdo bude vlastnit svého majitele, ne naopak.

* * *

Sestoupili jsme do hlubin dveřmi ve sklepě, nebudu se tady zmiňovat o otevíracím mechanismu. Sešli jsme po několika sešlapaných a beztvarých schodech, spíše jen pahýlech kamenů, svědcích minulých dob. Vešli jsme do kruhové místnosti, z které vycházelo anebo kde se stýkalo sedm chodeb. Do jedné jsme vstoupili. Byl to strmý sestup, stále dolů, nekonečná cesta, po níž jsme šli hodiny a z níž si nepamatuji vůbec nic, jakmile jsme se vrátili na světlo… Když už chyběl jen kousek k cíli – jak jsem řekl, nepamatuji se, jak ani kdy jsme se tam dostali –, S. se na mě vážně podíval.

„Musíme se vrátit. Nemůže to být dnes. Cítíš touhu. Zmýlil jsem se, ještě je brzy.“

Vrátili jsme se jako ve snu do Martínova domu. Byl zklamaný.

„Musíme víc pracovat.“ Jeho jemný hlas byl harmoničtější než kdykoli předtím, hrál na každou citlivou strunu mého bytí. „Máš potenciál, je to znamení Adonaje, že jsi k nám přišel. Neplač, dokážeš to. Ale můžeš ho vidět jen tehdy, když ti nebude moci ublížit.“

Když to řekl, podruhé a naposled mě dlaní pohladil po hlavě.

Ani nevím, jak jsem se vrátil domů. Spal jsem tvrdě a hluboký dojem, který ve mně zanechalo naše noční dobrodružství, jako by s příchodem nového dne vyprchal.

* * *

Další noc. S. nepřišel, ale přišel Martín.

„Jen jsem vám přinesl tento dopis. Poznáváte ho?“

Podal mi starý srolovaný pergamen, převázaný stuhou. Nemusel jsem ho ani otevřít, abych věděl, o co se jedná.

„Uplynuly roky, ale ještě si pamatuji den, kdy jsem ho napsal. Proč mi ho vracíte?“

„Protože už ho nepotřebujeme. Víme, že nás nezradíte, a je spravedlivější, aby se vrátil do vašich rukou, než aby zůstával v našich. Zničte ho ohněm, Pere Casadevalle.“

Hodil jsem papír na řeřavé uhlíky ohniště, kde okamžitě shořel na popel.

„Ano, nezradím vás. Ale ten dokument by mohl ohrozit mou dceru a nechci, aby se tak stalo.“

„Nestane se tak. Víme, že ve vašich rukou je řešení našeho problému. Je to vůle Adonaje.“

„Věříte mi.“

„Jak jsem vám kdysi řekl, čekáme příliš dlouho. S. říká, že nastal čas. A on se nemůže mýlit. Já jsem jen obyčejný rabbi, který teď musí žít v utajení donucen okolnostmi, které pronásledují můj lid, i když jsem na své postavení byl vždy hrdý. Ale on ne, on se nemůže mýlit.“

„Ale kdo je S.? Kdo je on, že se nemůže mýlit jako my všichni ostatní? Copak není jako my? Cítil jsem dotek jeho těla! A vy jste rabbi, byl jste nejdůležitější veřejnou osobou mezi vámi, v čem vás předčí?“

„Mistře Casadevalle, copak krása dne nepřevyšuje krásu noci? Vy jste s ním mluvil, měl byste chápat ten rozdíl. Jistěže je z masa a kostí, jako my ostatní, přestože existují i jiné bytosti, které nejsou hmotné a které nemůžeme vidět! Mezi moudrými jsou někteří ještě moudřejší a ti řídí cesty těch prvních. S. je posledním kabalistou na tomto poloostrově, jehož úkolem je čekat na splnění svého poslání.“

„Všechno mi připadá tak nepochopitelné.“

„Ve skutečnosti jste už všechno zvládl, Casadevalle, nicméně jste to ještě nepochopil. A ten okamžik se blíží. Vydržte ještě chvíli.“

Potom odešel a nechal mě stát u ohně, ponořeného v myšlenkách.

* * *

Enrique zbytek dobře znal. Bety změnila v jeho překladu jen tu a tam nějaké slovo či větu. Ale přečetl si to všechno znovu s velkým zaujetím, protože díky Manolovu vyprávění získal text nový význam.

* * *

Jsme v polovině května, měsíce, jemuž židé říkají ševat a muslimové džumádá. A v tomto měsíci se stal zázrak. Dnes mi ho určitě poprvé ukážou! S. mi potvrdil, že se dnes zúčastním gahalu odlišného od všech předchozích. Žádal jsem ho o to tolikrát, že nemohu uvěřit, že se rozhodli to doopravdy udělat. Ať je Bůh, Bůh všech, ne jedněch nebo druhých, se mnou a osvítí mě.

* * *

To, co jsem dnes viděl, se nesmí pojmenovat a nesmí se o tom mluvit. Zavedli mě z domu S. na neznámé místo, různými chodbami. Šli jsme jinými chodbami než dříve, nedokázal bych najít cestu. Pod našima nohama se klikatí neznámé labyrinty, o nichž v naší bezstarostné nevědomosti nemáme ani ponětí a které vedou na zakázaná místa. Tam, kde mi dříve moje netrpělivost zabránila vytvořit si vzpomínku, si dnes s jasnou, znovuzrozenou myslí pamatuji ponurou cestu. Nejdřív jsme dlouho sestupovali a pak jsme myslím dlouhou dobu chodili v kruzích, snad protože to byla jediná cesta, snad aby mě zmátli, abych si nemohl zapamatovat cestu, i kdybych si to přál. Myslím, že mi důvěřují, ale rozdíly mezi námi jsou tak zjevné jako existence tunelů, jež jim umožňovaly únik v době pronásledování. Důvěřují mi, když mi je ukázali, ale nikdo soudný by nevystavil předmět, relikvii, nebo jak to mám nazvat, pohledu cizince, aniž by podnikl preventivní opatření. Kdo jsem já v jejich očích? Jen nevěřící. A ne pouze v tom smyslu, že naše náboženství je odlišné, ne, jsem navíc jeden z těch nevěřících, kteří je vždy jednou za čas pronásledují, okrádají a vraždí. Ale ať už jsem nebo nejsem nevěřící, či jsou nevěřící oni v očích mých a mého Boha, pravda je, že mě požádali o pomoc a já jim ji slíbil.

Přišli jsme do kruhového sálu ozdobeného těžkými rudými závěsy, špinavými a potemnělými prachem mnohaleté samoty. Uprostřed místnosti se sedmi dveřmi stál nepokrytý kamenný oltář, na němž spočívala menora, sedmiramenný svícen. Před každými dveřmi byla na podlaze vyryta jména sedmi démonů kasty shedim: Na’Amah, Kardeyakos, Ruah, Sam Ha, Mawet, Shibetta a Ashmodai.

S. dal znamení svým společníkům, kteří v jakémsi rituálu, opakovaném tisíckrát od úsvitu časů, dupli všichni najednou a stejnou nohou, levou, na jména sedmi démonů. V té chvíli jsem měl dojem, že se ozvalo tlumené mumlání, téměř neslyšné, které nevycházelo z žádného konkrétního místa. Chci věřit, že se jednalo pouze o výplod mé představivosti v důsledku zvláštního prostředí, schopného přivodit vjemy, které ve skutečnosti neexistují a pouze klamou mysl. Chci věřit, že vzrušení z toho, že se mi plní dlouho a toužebně očekávané přání, změnilo mé vnímání věcí. Chci tomu věřit. Nicméně…

* * *

Naši průvodci zůstali nehybně stát u rytin. S. vstoupil do místnosti s jistou zdrženlivou opatrností, jakoby vnitřní nedůvěrou, kterou se mu nedařilo zcela skrýt. Zapálil menoru třískou namočenou v pryskyřici, již předtím přiložil k pochodni jednoho průvodce. Začal svící nalevo a nedovolil mi, abych se přiblížil, dokud všech sedm svící nevyzařovalo bledé světlo, typické pro starý vosk.

Všiml jsem si, že pod svícnem je rytina. S. mi nařídil, že za žádných okolností nemám dělat nebo říkat nic, pokud mě k tomu nevyzve, ale já jsem najednou pocítil nevysvětlitelné nutkání dotknout se toho nápisu. Když se bříška mých prstů téměř dotýkala povrchu kamene, S. mou ruku zadržel. Podíval se na mě vážně, bez slitování, a zašeptal několik nesrozumitelných slov:

„Abreq ad Habra.“

Pak mi řekl, že je to jméno mocného démona, schopného probudit smrtící paprsek, a že neopatrný nebo neznalý člověk, který by se ho dotkl, zemře za krátkou dobu v hrozných bolestech. Ten démon má dostatečnou sílu, aby zaskočil nepřipravené a potrestal tak jejich spojení s tímto temným místem. Kdyby mi někdo vyprávěl podobnou historku, než jsem toto všechno poznal, považoval bych ho za blázna, ať by byl či nebyl nevěřící. Ale poté co moje oči viděly věci, jež se vzpírají rozumu, dokážu uvěřit čemukoli, jakkoli divně to zní.

S. pak odříkal podivnou litanii v hebrejštině, a navzdory mé snaze porozumět jí musím přiznat, že se mi to nepovedlo. Možná hovořil nějakým málo běžným dialektem anebo se jednalo o nějakou magickou formuli z dávných dob. Následně odložil svícen a stiskl jeden bod na římse kolem oltáře. Místo s nápisem pokleslo, v obrubě byl mechanismus, který umožňoval pohnout kamenem. Vložil do prostoru ruce a vytáhl ho.

* * *

To, co se stalo potom, je příliš neuvěřitelné, než abych to mohl svěřit těmto stránkám. Všechno, co vyprávěl S., je pravda. Stačí, když řeknu, že tam bylo Jeho Jméno a S. se odvážil ho vyslovit.

* * *

Měli pravdu. Je mou povinností křesťana a lidské bytosti navěky ho utajit. Musím najít způsob, jak ho ukrýt, a zapomenout na to, co jsem viděl a že jsem ho držel v rukou. Ukryji ho, tak jak si přeje, i když si myslím, že tam dole je dobře schovaný a má pomoc není nutná. Martín si to ale nemyslí, protože podle něj, až dojde k jejich nevyhnutelnému vyhnání, všechno, co patřilo židům, bude rozvráceno a bezpečí předmětu nebude zaručeno.

Ať mi Bůh všech odpustí, protože můj hřích je největší ze všech hříchů. Ať mi odpustí, protože jestliže jsem zhřešil, bylo to proto, abych zabránil jiným v hříchu a velké zkáze, aby dopadla na lidstvo. Takto jsem se možná sám vědomě zatratil. Kéž je Bůh milostiv k mé duši.

* * *

Udělal jsem, co jsem mohl. Nakonec jsem, veden milostí a soudností, nalezl v Království božím jediné logické místo, jež mi Pán ve své dobrotě označil.

* * *

Tak jako před několika dny si Enrique znovu přečetl klíčové části Casadevallova rukopisu. Přestože Betyin překlad vyřešil některé důležité záhady, ta hlavní zůstávala stále otevřená a výsměšně mu tančila před očima: Kde je ta věc schovaná? Uchovala se do dnešních dnů? A to nejdůležitější: Mohou ji nalézt? Kdo byl ten tajemný S., jehož jméno zůstalo tajemstvím? A jak mohl Casadevall tak snadno podlehnout kouzlu svého návštěvníka?

Tolik otázek si zasluhovalo odpověď, že by nikdo jen trochu zvědavý neodolal touze je poznat. A co teprve spisovatel! V dobrých rukou – jako byly ty jeho – by se z podobného materiálu dal vystavět silný román, skutečně úspěšný. Ve skutečnosti bylo všechno připraveno, stačilo jen přidat podpůrnou stavbu a uvést hlavní děj do vztahu s několika vedlejšími zápletkami, aby byl román složitější a aby se předešlo jednotvárnému a nudnému lineárnímu vyprávění… Ano, až se ty nejdůležitější věci vyřeší, mohl by se do toho pustit. Až Mariola a on… Až bude všechno uzavřené. Do té doby pro něj rukopis zůstane na druhém místě.

PÁD MOTÝLA

.

13

Enrique měl příjemné sny, takové, jaké si člověk sice nepamatuje, ale zanechají v něm něco ze své líbeznosti, nejsou tak intenzivní, aby je chtěl prožít znovu, ale ani tak chaotické, aby je ihned po probuzení zapomněl. Takže se ráno cítil jako znovuzrozený. Byl odpočatý a uvolněný, v klidu připravil snídani a osprchoval se. Bylo pozdě, půl jedné. Po právu cítil, že jeho tělo i mysl nabraly síly.

Bety nebyla doma. Než odešla, vyvěsila telefon, aby ho nikdo nerušil. Něco v jeho včerejším chování ji k tomu přimělo. Několik málo hodin stačilo, aby Enrique změnil svůj přístup. Nic nebylo jako včera. Přestál to nejhorší. Možná se mu nepodařilo smířit se s minulostí, ale přinejmenším už proti ní nebojoval. Rána se zacelovala rychleji, než čekal. Dříve či později člověk zapomene a se zapomněním zmizí i bolest.

Pověsil sluchátko do vidlice a zapnul svůj mobil. Ze schránky vyzvedl dva výtisky různých novin, jež měl Artur předplacené. Rozhodl se věnovat dopoledne praktickým věcem: zrušit předplatné různých periodik, přepsat smlouvy na elektřinu, vodu, plyn a odvoz odpadu a navštívit advokátní kancelář.

* * *

Bety začala své ráno jako vždy: několikakilometrovým během po svazích Tibidaba, což stačilo k probuzení jejího těla na zbytek dne. Zvyk, který získala v prvních dnech jako profesorka na univerzitě, se stal pravidlem, teď už se ho nedokázala vzdát za žádných okolností.

Když se vrátila do Arturova domu, rozhodla se vyvěsit telefon. Enrique klidně spal a ona si nepřála, aby ho někdo rušil. Poslední dny byly těžké. Předchozí noci byla svědkem, jak se přestal ovládat během hádky v kuchyni. Příliš mnoho napětí. Enrique se nedokázal zbavit bolesti z odhalení posledních hodin, ale v jeho situaci by se to podařilo málokomu. Po hádce upadl do netečnosti. Překvapilo ji, že dokonce pil alkohol. Na druhé straně dřívější Enrique by to snášel hůř. Od jejich rozchodu se změnil víc, než si dokázala představit. Určitým způsobem teď pro ni zůstával záhadou. Zdál se rozumnější a vnímavější, už tolik nepodléhal pudům a svým častým změnám nálady, stále víc se řídil čistě rozumem. Snad se nejednalo jen o dočasnou změnu… Ale teď nebyla vhodná chvíle nad tím přemýšlet. Manolo ji pověřil zvláštním pátráním, jež by jim mělo pomoci doplnit konečný překlad textu. Hlavním cílem se stalo nalézt Boží kámen. Během dvou dnů měla dát dohromady kompletní seznam jak církevních, tak civilních budov, postavených ve čtrnáctém a patnáctém století, se zvláštním důrazem na ty, na jejichž stavbě se podílel Casadevall. Měla je lokalizovat a označit na mapě Barcelony, aby mohli prozkoumat ty, které ještě stojí, bude-li to později nutné. Pravděpodobně jim to však nepřinese úspěch, protože většinu budov časem zbořili. Nicméně stále existovala naděje, že Casadevall ukryl Kámen na nějakém místě, jemuž se podařilo přežít běh staletí. Ale mohlo to být i naopak, čas mohl úkryt proměnit v suť a prach a odsoudit tak předmět k věčnému zapomnění. Bylo těžké pochopit systém, jenž Casadevall zvolil pro hledání úkrytu. Nejjistější by asi bylo, kdyby ho vrhl do hlubin Středozemního moře, jež by ho přikryly svým závojem temnoty. Proč by ho měl ukrývat na nějakém určitém místě? To by mohl vysvětlit jen samotný Casadevall; on a tajemný S., pochopitelně. Určitě existoval nějaký tajný důvod, ale ve skutečnosti nemělo smysl trápit se takovými otázkami. Musela se držet faktů z rukopisu, seznamu na posledních stranách a onoho závěrečného ‚LLO. SI.D.‘, jež pravděpodobně inspirovalo Casadevalla k řešení a je mátlo svou tajuplností.

S poznámkami, které jí Manolo připravil v záchvatu horečné aktivity svého geniálního mozku, se vydala do knihovny fakulty architektury s nadějí, že tam nalezne potřebnou dokumentaci.

Vzala si taxík a celou tu dlouhou cestu strávila ztracená v záhadné a spletité síti stvořené rukopisem, uchvácena jeho tajemstvím. Dávná minulost spojila malou skupinku osob, jejichž cílem bylo záhadu rozřešit. Vypadalo to, jako by měl dokument nějakou vlastní životní sílu. Skončil v rukou několika odborníků, kteří toužili jeho obsah rozluštit. Prvním byl postarší starožitník s láskou k historii, dalším mladý a známý spisovatel, posledními dva filologové, jejichž oborem se staly klasické jazyky. A touha rozřešit záhadu s každým dalším vlastníkem rostla. Ne, to není možné, aby měl rukopis takovou moc, svůj vlastní život…

Překvapeně zjistila, že taxík už jede po Via Laietana směrem k centru města. Pak najednou stála na chodníku vedle vozovky a ani si nepamatovala, jak cesta skončila. To se jí ještě nestalo, vždy byla přece tak soustředěná a cílevědomá. Nesmí se nechat unést, nesmí se vzdát.

Na Plaça Jaume I. se Bety zastavila před výlohou, její zmatený odraz se na ni díval prázdným pohledem. Nelíbilo se jí, co vidí: ženu v zajetí věci, která se jí netýká. Vykročila směrem k archivu, rozhodnutá znovu získat ztracený odstup. V jejím nitru však touha po vědění rostla jako ještě nikdy.

* * *

Enrique netrávil čas nijak slavně. Vyřídit úřední záležitosti však bylo důležité. Mnoho lidí v jeho situaci raději nechá uplynout nějaký čas, než se pustí do úkonů, které s konečnou platností setřou minulost. Nechal auto na parkovišti Carrer Hospital. Neměl chuť čelit bláznivé dopravě v centru města, vezme si raději taxík. Dopoledne uplynulo jako rozmazaný sen, jehož se vlastně ani neúčastnil. Normálně mluvil, podepisoval smlouvy, ale jeho duše bloudila daleko, že si to nebylo možné ani představit. Jedinou důležitou věc znamenala návštěva notářství; rozhodl se prodat Arturův obchod. Současní Santfeliuové pocházeli ze starého právnického rodu a věrni tradici měli svou kancelář v impozantní budově nedaleko Vítězného oblouku, ve spodní části Dreta de l’Eixample. Okázalý vchod do budovy, vkusně vyzdobený, nenechal nikoho na pochybách jejich postavení. Nedomluvil si schůzku, ale přijali ho bez delších průtahů. Možná zásluhou Arturovy památky anebo se jednalo o čistě obchodní zájem na Arturově bohaté pozůstalosti. Kdo to mohl vědět! Jakmile se starožitnosti prodají a obchod uzavře, minulost ve své hmotné podobě se rozplyne. Enrique měl zájem jen o dům ve Vallvidreře, protože mezi jeho zdmi strávil velkou část svého života. Možná že se jednou přestěhuje do Barcelony, ačkoli pokud to neudělal po rozvodu a zvykl si na San Sebastián, neviděl důvod proč… Ledaže by jistá osoba… I pouhé pomyšlení na to, že by dům prodal nebo pronajal, mu bylo nepříjemné. Nepřipadalo mu správné, aby v domě, který považoval za svůj, bydleli nějací cizí lidé. Nicméně udržovat oba domy se mu zdálo nerozumné, i když by si to teď už mohl dovolit.

Santfeliuové slíbili, že se o všechno postarají. Protože převod nespadal do jejich kompetence, předají celou záležitost odborníkům a postarají se o nezbytné dokumenty a platby. Byli schopní, ale do jaké míry? Mohli mít něco společného s firmami na praní špinavých peněz, které založil Artur? Teď už na tom nezáleželo. Slíbili, že se ozvou, a to Enriquovi stačilo, protože si přál celou záležitost co nejdříve vyřídit.

Když vyšel z notářství, ke svému překvapení potkal inspektora Rodrígueze. Potřásli si rukama.

„Nečekal jsem, že vás tady potkám. Jak se máte?“ zeptal se se svou obvyklou zdvořilostí.

„Dobře.“ Enrique neměl chuť s ním mluvit, ale potřeboval se dozvědět, co se stalo s Brésardem. „Máte chviličku?“

„Ano, samozřejmě. Santfeliuové mi neutečou,“ zažertoval. „Můžeme si dát něco v baru.“

„Dobře.“

Vešli do prvního, na který narazili. Byl to starý bar, téměř prázdný, s interiérem ve stylu sedmdesátých let, s hojností červené imitace kůže, slabým osvětlením a číšníky, kteří – soudě podle jejich věku a neochoty – tady museli být od samého otevření podniku. Posadili se ke stolku u okna a objednali si dvě kávy.

„Mohli bychom si tykat?“ navrhl Enrique.

„Ano, bude to tak lepší. Takže co potřebuješ?“

„Celé ráno jsem se nezastavil a neměl jsem čas mluvit s Fornellsem. Mohl bys mi říct, jak se vyvíjí ta záležitost s Francouzem?“

„S Francouzem? To ti řekl komisař, že ano? Ačkoli nevím, proč mě to překvapuje, mohlo mě to napadnout.“

„Prosím?“

„Podívej, Enrique, je to tajná informace. Kdyby se na to přišlo, mohl by mít problémy, i když předpokládám, že v jeho věku a před důchodem mu už na tom příliš nezáleží.“

„Stále je to tajné?“

„Ano.“

„Takže mi nemůžeš nic říct.“

„Ne. Ale pokud to neudělám a Fornells se to dozví, bude mi dělat větší problémy než obvykle, takže se mě ptej, na co chceš. Odpovím ti podle svých možností.“

„Přiznal se?“

„Ne. A nezdá se pravděpodobné, že by to udělal. Fornells mu dal nakládačku…, ale Brésard ani neotevřel pusu. Je to tvrdý chlap.“

„Co se bude dít teď?“

„Jsou proti němu jen nepřímé důkazy. Anonymní udání nestačí na obvinění. Vztah s tvým otcem se sice prokázal, ale na základě toho, co dosud máme, není možné považovat ho za vraha, kterého hledáme. Samuel Horowitz potvrdil, že věděl o neshodách mezi tvým otcem a Francouzem, ale to je pouze další nepřímý a nedostatečný důkaz. Všechno nasvědčuje tomu, že by to mohl být on, ale potřebovali bychom důkazy, jinak ten případ ztratíme.“

„Nedokážu uvěřit, že by vám mohl jen tak proklouznout mezi prsty.“

„Věci nejsou tak jednoduché, jak si lidé představují.“ Zavrtěl hlavou. „Od příchodu brigády proti nezákonnému obchodu s uměním je Brésard mimo naši pravomoc. Kdybychom našli důkazy o jeho vině, mohli bychom ho obžalovat, ale bez důkazů… Navíc jsou na něj vydány zatykače po celé Evropě a hledá ho Interpol. Převezou ho do Madridu. Sice s ním pošleme zprávu z komisařství o případu Aiguader, jak jsme ho nazvali, ale…“

„Do prdele, Rodríguezi! Neříkej mi, že jen tak unikne!“

Zdálo se, že Arturova smrt zůstane nepotrestána, ale příliš mu to nevadilo. Cítil jen určitou roztrpčenost a mírnou zlost, ale to bylo všechno.

„Neztrácejme naději. V mnoha případech se klíčový důkaz objeví na poslední chvíli, když se vyšetřování uzavře a naše představivost je v koncích…“

Enrique ho umlčel významným pohledem. Rodríguezovy úvahy mu připomínaly milosrdné lži lékařů, jimiž chtějí povzbudit vážně nemocné pacienty. Ale on nebyl nemocný. Nenávist, jež ho zpočátku spalovala, sama od sebe vyprchala. Artur byl mrtvý, a i kdyby byl jeho vrah odsouzen na doživotí, nic se na tom nezmění. Přesto ho rozčilovalo, že by mohl uniknout zcela bez trestu.

„Myslím, že znám důvod tvé návštěvy Santfeliuových.“

Rodríguez se na něj zvědavě podíval.

„Jestliže ti Fornells vysvětlil všechno ohledně aktivit tvého otce, jistě tě nepřekvapí, že s nimi mám už několik dní domluvenou schůzku,“ řekl nakonec policista.

„Mají něco společného s praním špinavých peněz, jehož se dopouštěl Artur?“

„Je to možné,“ připustil Rodríguez. „Santfeliuové spravovali jeho finanční záležitosti a je nepravděpodobné, že by o tom nevěděli, buď se toho přímo aktivně účastnili anebo museli přinejmenším vědět, že disponuje kapitálem nezákonného původu. Pokud to nevěděli, tak nejsou tak dobrými správci, jak se tváří. A z toho vyplývají další problémy. Mezi jejich klienty figurují známí podnikatelé a lidé podobného ražení, kteří, což se pochopitelně logicky nabízí, by také mohli mít určité menší – anebo i větší – daňové úniky.“

„Takže zápletka se komplikuje.“

„Když se někde vyvalí špína na povrch, obvykle postihne víc lidí.“

„Předpokládám, že budete prověřovat jeho účetnictví.“

„Jistě. Ale je to rodina advokátů, otec notář a synové odborníci na obchodní právo. Nebude to jednoduché. Než se do toho pustíme, bude lepší s nimi jednat. Uvědom si, že pracujeme na základě předpokladů a žádný soudce nám zásah neschválí s tím, co zatím máme. Nezískáme soudní příkaz, abychom mohli projít jejich účetnictví, aniž by existovaly jisté indicie o nezákonné činnosti. Věci prostě nejsou tak jednoduché, jak se může zdát.“

Enrique požádal o účet a zaplatil.

„Bývá to tak. Dobře, díky za všechno.“

„Není za co. A předpokládám, že se o našem rozhovoru nikdo nedozví.“

„Neboj se.“

Před podnikem si podali ruce.

„Zavoláme ti, až budeme mít něco nového,“ slíbil Rodríguez. „A nezapomeň, že než se vrátíš do San Sebastiánu, musíš nám dát vědět.“

„Zítra je dražba nábytku z Arturova obchodu. Tento týden ještě zůstanu, abych dal do pořádku všechny papíry. Děkuji.“

Enrique se díval, jak se inspektor vzdaluje. Přešel Ronda de Sant Pere a kráčel směrem k budově Santfeliuových. Enrique byl sklíčený. Všechno nasvědčovalo tomu, že pokud nezasáhne ruka osudu, Brésard unikne trestu za vraždu. Přesto se obrnil skořápkou skepticismu či fatalismu a bral věci takové, jaké jsou, a nenechal se jimi příliš ovlivnit. Zavolal Mariole. Zvedl to Samuel, Mariola tam nebyla, ale nechala mu vzkaz. Bude ho čekat uprostřed náměstí Plaça de la Catedral mezi jednou a půl druhou odpoledne. Byla přesně jedna; měl čas dojít tam pěšky, ale nechtělo se mu. Zastavil taxík. Bohužel narazil na jednoho z těch upovídaných řidičů, kteří rádi volají do rádií a myslí si, že změní řád světa neúnavnou kritikou. Řidič nedbal na to, že veze mlčenlivého zákazníka, byla to pro něj vhodná příležitost, jak se dosyta vymluvit. Naštěstí cesta netrvala dlouho, přesto měl Enrique možnost vyslechnout si něco o terorismu ETA, ekonomické krizi, korupci mezi politiky, dozvěděl se podrobnosti o jeho rodině a navíc domácí lék na omrzliny, to všechno vyšperkované zvláštním přízvukem emigranta, usazeného v okrajové čtvrti Barcelony, který není ani odtud, ani odjinud, podivný kříženec, příklad dokonalé vykořeněnosti. Při loučení měl dokonce čas na ironický komentář: „Přeji hezký den a děkuji za rozhovor!“

Za chvíli uviděl Mariolu. Její postava se vyjímala uprostřed téměř pustého náměstí. Jen několik osamělých, líných a znuděných důchodců se vyhřívalo na lavičkách, které tam nechala postavit radnice, tvrdošíjně trvající na zavedení nového architektonického stylu navzdory vkusu a potřebám lidí. Stála téměř přímo uprostřed náměstí, elegantní, v kostýmku stejně černém jako zbytek jejích doplňků: kožená kabelka a sluneční brýle, které skrývaly její pátravý pohled. Zatímco k ní kráčel, pozoroval, jak ji sleduje pohledem těch několik chodců, co procházeli náměstím. Někteří se dívali zvědavě, upoutáni jejím prudce elegantním zjevem, pro jiné představovala jen krásný, sexuálně přitažlivý objekt, typickou krásku, o níž obyčejný muž sní, ale jakou nikdy nezíská, s výjimkou svých snů nebo za nesmírně vysokou cenu. Mariola ho viděla už zdálky, ale nechala ho, ať k ní dojde. Enrique se cítil trochu nesvůj, když ji zdravil. Jakoukoli pochybnost však rozptýlil její polibek na rty.

„Myslela jsem, že nepřijdeš,“ pošeptala mu do ucha. „Volala jsem ti celé dopoledne a stále se ozýval záznamník.“

„Máš pravdu, ale jsem tady,“ řekl Enrique.

„Je ti lépe než včera?“

„Ano.“

„Znám tady poblíž jedno místo, kde se dá dobře najíst. Podávají tam prostá jídla a není tam velký výběr, ale vaří skvěle a obsluha je úžasná. Jestli chceš, můžeme tam zajít.“

„Tak pojďme,“ souhlasil Enrique.

Mariola se do něj zavěsila a společně šli k restauraci.

„No tak, vyprávěj, co jsi dnes dělal,“ vyzvala ho.

Enrique si povzdychl.

„Nic zvláštního. Strávil jsem dopoledne vyřizováním různých záležitostí ohledně Artura. Převody smluv a tak, však víš.“

„Vážně je ti dobře?“ naléhala Mariola.

„Ano, vážně. Nevím proč, ale je mi mnohem lépe, než jsem čekal. Za poslední týden se v mém životě stalo tolik věcí, že tomu ani nemohu uvěřit. Bohudíky jsem mezi samým neštěstím našel tebe.“

Jasný a upřímný úsměv jí rozzářil tvář.

„Jsi tak galantní… Dokonce i když mluvíme o tobě, tak zazní mé jméno. Přísahala bych, že na mě často myslíš.“

„Častěji, než si dovedeš představit.“

„Dnešní muži nejsou jako ty. Možná proto se mi tolik líbíš,“ odpověděla.

„Dnešní ženy nejsou jako ty. Možná proto se mi tolik líbíš,“ vrátil jí odpověď.

Za chvíli už pohodlně seděli v malé třípodlažní restauraci v rustikálním stylu, obklopeni různým polním nářadím, venkovským nádobím a originály obrazů sice neznámých, ale nepochybně nadaných malířů. Budova byla stejně stará jako ulice, v níž se nacházela, a do jednotlivých podlaží vedly úzké točité schody. Třetí patro bylo evidentně nejméně navštěvované, což Mariola jistě věděla.

Dvě spodní podlaží vypadala sice příjemněji na pohled, ale scházelo tam soukromí.

Číšník jim doporučil několik předkrmů a Mariola, stálá zákaznice, vybrala jako hlavní chod míchaná vejce se zeleninou. K jídlu si objednali láhev dobrého vína. Mluvili o různých věcech: o hudbě, filmu a pochopitelně také o literatuře. K Enriquovu překvapení měla Mariola částečně stejný vkus jako on, což bylo zvláštní, protože Enrique se považoval za vybíravého čtenáře, jehož přitahovala rozmanitá témata a různorodé styly. Nakonec se dostali ke své minulosti a předchozím vztahům.

„Proč to skončilo?“ zeptala se Mariola.

„Nešlo to jinak. Všechno k tomu směřovalo.“

„Ale měli jste se rádi.“

„Ano, měli jsme se rádi. Tedy alespoň já jsem ji měl rád, myslím, že ona mě taky, ale nejsem si tím jistý. Když mi oznámila, že mě opouští, bylo to neodvolatelné, neexistovala cesta zpět, nebylo o čem mluvit, nebylo proč se hádat. Odešla bez ohlédnutí a udělala dobře. Měla pravdu.“

„My máme vždycky pravdu,“ prohlásila sladce Mariola, „ale vy muži to obvykle pochopíte, až když je příliš pozdě. Vsadím se, že tě tisíckrát upozornila, že směřujete do slepé uličky.“

„Vážně, přesně tak to bylo. A nejen slovy, dávala mi to najevo i jinak. Ale mně to došlo až později, když už se nedalo nic dělat.“

„Nezlob se na mě za to, co ti řeknu, ale vy muži nejste dost vnímaví. Z tohoto pravidla je jen málo výjimek. Jste jiní, prožíváte věci jinak. Je pro mě záhadou, že je společensky uznávanou formou soužití rodina. Devadesát devět procent manželských párů se navzájem nemiluje. Zpočátku cítí přitažlivost, touhu, smyslnost. Dokud touha trvá, všechno funguje, protože problémy se minimalizují a zůstávají stranou kvůli ohni, který cítíme uvnitř. Ale vášeň časem vyhasne a problémy se dostávají do popředí kvůli nadměrnému egoismu vás mužů, jímž – a to říkám upřímně – nakazíte své partnerky.“

„Feministický projev, i když nepostrádá pravdivý základ. Lidé předstírají štěstí, přestože je jejich vztah v troskách a žijí každý ve svém světě.“

„A rozchod je stále ještě tabu pro většinu žen. Stále doufají, ale zároveň žijí ve strachu a nejistotě.“

„To ale nebyl náš případ.“

„Má charakter. Zavřela dveře za minulostí… Doufám, že navždy.“ Pevně se mu podívala do očí.

„Navždy,“ potvrdil Enrique.

V jídelně se rozhostilo trochu nepříjemné ticho. Ostatní strávníci už odešli a doléhal sem jen vzdálený ruch ze spodních podlaží. Enrique prolomil ticho jednoduchým, ale zato o nic méně účinným prostředkem.

„Připijme si,“ zvedl svou skleničku.

Mariola s úsměvem zvedla tu svou; v jejím obličeji se stále zračily určité pochyby, což ji činilo ještě krásnější. Skleničky o sebe ťukly a jejich jasný, zvonivý zvuk se rozezněl sálem. Enrique zadržel Mariolinu skleničku volnou rukou a kochal se pohledem na jasný projev citů své milenky.

„Čekáš, že teď začnu vyprávět já, že je to tak?“ zeptala se.

„Ne, vlastně ani ne. Ale nevadilo by mi, kdybych si vyslechl tvůj příběh a dozvěděl se o tobě všechno, minulost i přítomnost, to dobré i to zlé.“

„Tak dobře. V obchodě jsem ti řekla, že jsem se vdala za kritika a obchodníka s uměním. Jmenoval se Eric Keitel a poznala jsem ho v Paříži, když jsem studovala výtvarnou akademii. V posledním ročníku se konala společná výstava studentů, kde jsme vystavovali naše nejlepší díla. Eric do Paříže často jezdil a na výstavách hledal nové talenty. Pro mnoho začínajících autorů byl něco jako Pygmalion, i když poněkud vypočítavý. Jakmile podepsal smlouvu o zastupování, část umělcových výdělků připadla jemu. Když jsem ho viděla poprvé, nijak zvlášť mě nezaujal. Zdál se mi příliš starý, později jsem zjistila, že je o šestnáct let starší. Nicméně mě přitahoval. Působil jako muž z jiné doby, elegantní, vzdělaný, formální a galantní. Určitě si dovedeš představit, že taková postava by upoutala pozornost každé ženy.

Byla jsem mladá, krásná, finančně zajištěná a poprvé od narození jsem mohla dělat, co jsem chtěla. Na nezávislost jsem si ještě nezvykla, cítila jsem se jako opilá, ale naštěstí jsem se brzy vzpamatovala. Měla jsem několik milostných vztahů, prožila jsem dokonce velmi romantickou první lásku, která ale jako všechny první lásky skončila velmi špatně. Pak jsem zmoudřela nebo začala být víc sobecká, což je vlastně to samé.

Byla jsem v té době volná a cítila jsem se tak šťastná jako už od té doby asi nikdy. Přede mnou tolik věcí, které jsem chtěla objevovat, a svět se zdál tak krásný! Všechno ti to vyprávím, abys pochopil, v jakém citovém rozpoložení jsem se nacházela. Byla jsem…, nevím…, plná energie, to je to správné slovo.“

„To jsi i teď,“ lichotil jí Enrique.

Mariola ho vzala za ruce a obdařila ho úsměvem.

„Ne, není to stejné. Jsem šťastná, ale není to stejné,“ trvala na svém Mariola. „Tehdy jsem měla před sebou celý život, který teď už znám. A když mě Eric tehdy na výstavě oslovil, zaujal mě. Nešlo o běžný rozhovor, to mi bylo hned jasné. Od prvního okamžiku jsem věděla, že se mu líbím. Ale co na mně mohl vidět muž jako on? Nemohlo jít jen o sex, tak atraktivní a bohatý muž jako on mohl mít každou ženu, na kterou by si pomyslel. Já jsem byla trochu rezervovaná, protože jsem netoužila po žádném vztahu. Obletoval mě, ale decentně. Byl chytrý, zdvořilý a zajímavý. Nikdy jsem se s ním nenudila ani mě nijak neobtěžoval, a jeho otevřený zájem mi lichotil. Na naší třetí schůzce jsme se bavili o jednom obraze. Dobře si ho pamatuji, bylo to zátiší s rudými růžemi na černém pozadí. Mezi řečí jsem poznamenala, že jsou to mé oblíbené květiny, a on si to dobře zapamatoval. Své dobývání zakončil tím, že mi během jednoho týdne posílal každý den tucet rudých růží. Nevím, odkud měl mou adresu, protože já jsem mu ji nedala, a nikdy mi to neprozradil. Květiny vždy doprovázela vizitka s jeho jménem a telefonním číslem. Zavolala jsem mu, abych mu poděkovala, a než jsem se nadála, šli jsme spolu na večeři na jedno z těch míst na Montmartru, které mi tolik připomíná Plaça del Pi.

Zbytek byl jen otázkou času. Eric si prodloužil svůj pobyt v Paříži a za několik měsíců jsme měli vážný vztah. Ale museli jsme se rozhodnout, protože měl kancelář na Manhattanu a nemohl svou práci zanedbávat tak dlouho. S velkou lítostí jsme se rozloučili, ale jakmile skončil semestr, přestěhovala jsem se k němu s výmluvou, že se o prázdninách zdokonalím v angličtině. V létě jsme se rozhodli, že se co nejdřív vezmeme a já pak začnu pracovat u něj v kanceláři.

Vrátila jsem se z New Yorku s Erikem. Určitě si dokážeš představit, jaký poprask ta novinka u nás doma vyvolala. Pravda je, že až teď si plně uvědomuji, jakou bolest jsem tím svým rodičům způsobila, zejména matce. Ale v životě musíme přijímat rozhodnutí, která naše blízké zraňují, a toto bylo jedno z nich. Měli jsme intimní svatbu, trochu utajenou. A pak začal nový život v New Yorku. Zajímavá práce a manžel, který hodně cestoval po celém světě, ale kterého jsem mohla doprovázet jen výjimečně. Zpočátku, jako vždy, všechno dokonale fungovalo. Ale časem vášeň vyprchala, až přišel den, kdy jsem věděla, že ten muž, s nímž se miluji, je ve skutečnosti jiný, než jsem si představovala. Potřebovala jsem něco víc. Ne peníze ani rozkoš, ale chtěla jsem se s ním víc ztotožnit, splynout s ním. A Eric mi nic z toho nedokázal poskytnout. Snažil se, ale nevěděl, jak na to. Náš vztah skončil v troskách. Když jsem mu vysvětlila, jak se cítím, pochopil to. Naštěstí jsme neměli děti. Rozvedli jsme se po vzájemné dohodě, bez hádek a sporů. On trpěl víc, protože mě svým způsobem měl stále rád. Já jsem se vrátila do Barcelony se zármutkem v srdci. Bylo mi líto Erika, mých rodičů, sebe samé. Zůstala jsem sama, aniž bych to chtěla. Ale nakonec jsem to překonala a jsem tady.“

„Vídáte se?“

„Jak to bývá. Vánoční pohledy, přání k Novému roku… Když jedu do New Yorku, zajdeme spolu na oběd… Nic víc.“

„Není dobré zůstávat v kontaktu. Minulost je minulost.“

„Myslím, že ty nejsi ta správná osoba, která by mi to měla připomínat.“

Enrique pochopil Mariolinu výčitku.

„Bety přijela, jen aby mi pomohla. Mezi námi nic není. A kromě toho, copak si myslíš, že bych dokázal být s vámi oběma najednou?“

Mariola se nad odpovědí zamyslela.

„Ne, ty ne. Ale vy muži jste zkažení a většina by s tím neměla žádný problém. Alespoň by to zkusili.“

„Tak děkuji za důvěru.“

„Není za co. V každém případě jsem chtěla… Nechci, aby ses rozzlobil, ale měl bys pochopit, že…“ Bylo jasné, že Mariola přesně ví, jak vyjádřit to, co cítí, ale obává se Enriquovy reakce.

„Rozumím ti. Chceš, aby se Bety vrátila do San Sebastiánu.“

„Ano,“ potvrdila s úlevou. „Chápeš, i když mezi vámi nic není, přece jen bydlíte v jednom domě a žili jste spolu tolik let. Je pro mě těžké to říkat, ale tak to cítím.“

Bylo zřejmé, že je jí to nepříjemné a že ji ta situace trápí. Věděla, že Enrique to nezavinil, ale to nic neměnilo na jejích pocitech.

„Nedělej si starosti. Brzy odjíždí.“

Mariola přikývla a v očích se jí zaleskly slzy.

„Já tomu nerozumím,“ řekla potichu, jako by její hlas ztratil sílu. „Chápu, že přišla, aby ti pomohla, když jsi byl sám, ale teď to nemá logiku. Nechápu, proč tady ještě zůstává, pokud nemá v plánu se k tobě vrátit.“

Mariola měla pravdu…, ze svého pohledu. V určitou chvíli se zdálo, že se pouto mezi ním a Bety obnovilo, ale teď už to bylo pryč. Bety zůstávala v Barceloně jen kvůli rozluštění tajemství rukopisu. Neměl jinou možnost než jí to vysvětlit. Říci jí všechno, nebo skoro všechno, protože detaily nakonec nebyly tak důležité.

„Víš, Bety zatím neodjela z Barcelony, protože pracuje na jednom důležitém překladu. Její obor je klasická filologie. Artur pracoval na překladu starého rukopisu, jehož autorem byl nějaký Casadevall, stavební mistr z konce čtrnáctého století. V tom rukopise je ukryt klíč k nějaké podivné záhadě, kterou se podle všeho Arturovi podařilo rozluštit, alespoň to naznačoval v posledním dopise, který mi před svou smrtí poslal. Zdá se, že se jedná o nějaký předmět, ale nic bližšího nevíme. Po prvním překladu jsme zatím nezjistili nic. Existuje seznam možných míst, kde se ta věc může nacházet, jde o budovy z té doby, z nichž se pochopitelně většina nezachovala ve své původní podobě. Mnohé byly přestavěny anebo rekonstruovány, některé zbořeny. Ale stále máme naději, že najdeme odpověď, i když mně to připadá jako příliš složitý úkol. Nejpravděpodobnější je, že ten předmět zmizel navždy.“

„Já žasnu,“ řekla s mírným úsměvem. „Chceš říct, že Bety bydlí v tvém domě jen kvůli tomu pátrání? Jen proto? Myslíš, že jí o nic jiného nejde?“

„Jen proto. Ale já jí vysvětlím, co se děje, a vyřešíme to. Nebo jestli chceš,“ řekl Enrique s nadějí v hlase, „mohl bych se přestěhovat k tobě. Tím by se problém vyřešil.“

Mariola neodpověděla hned. Zdálo se, že o Enriquově návrhu uvažuje.

„Ještě ne,“ odpověděla nakonec. Podívala se mu do očí, s hlavou mírně nakloněnou a záhadným svůdným úsměvem na rtech. „Ještě je příliš brzy.“

„Dobře. V tom případě musí odejít.“

„Nechtěla bych nějak zasahovat…“

„Ne, to není žádný problém,“ skočil jí do řeči Enrique. „Stejně měla v úmyslu vrátit se do San Sebastiánu ve středu. Vyhovuje ti to?“

Mariola spokojeně přikývla.

„Ano, to mi vyhovuje.“ Poslala mu přes stůl vzdušný polibek. „Byla bych raději, kdyby odjela hned dnes, ale chápu tvou situaci. Počkám do středy. Ale teď už musím jít. Už je pozdě a já jsem celé dopoledne nebyla v obchodě.“

Posbírali svoje věci a sestoupili do přízemí, kde Enrique zaplatil účet. Na Ramblas se rozloučili. Mariola se chystala zamířit do obchodu, zatímco Enrique se chtěl zastavit v nakladatelství.

„Enrique, chci, abys věděl, jak moc jsem ti vděčná za pochopení, za to, že mě posloucháš.“

„Není vůbec zač.“

„Já myslím, že ano,“ řekla a políbila ho na spánek. „A ještě jedna věc. Vadilo ti, že jsem nechtěla, aby ses ke mně přestěhoval?“

„Rád bych bydlel s tebou, ale chápu, že je asi ještě brzy.“

„Neboj se, bude to dřív, než si dovedeš představit,“ řekla a políbila ho na rty. „Přijď ke mně dnes večer, kolem osmé. Budu raději, když nezůstaneš na noc, ale to neznamená, že nemůžeme být chvíli spolu.“

„Přijdu,“ usmál se šťastně.

Mariola se zamíchala do davu lidí na ulici. Jak se vzdalovala, Enrique si blahopřál, že se ta krásná žena stala součástí jeho života.

14

Vědec se téměř ztrácel za stovkami knih nakupených na stole. Knihovnice, seriózní starší paní přísného vzhledu, na něj občas pohlédla se zvědavostí a jistou nevolí, vyplývající zejména z chaotického nepořádku, jímž se obklopoval. Ten extravagantní mladík se ponořil do horečné činnosti, psal si nesčetné poznámky a svou práci přerušil jen tehdy, když žádal o další z těch nejpodivnějších dokumentů, jež za posledních třicet let, kdy vládla tomuto chrámu ticha, ani jednou neopustily své místo v regálech archivu Aragonské koruny. Nebyla jediná, kdo se cítil nepříjemně kvůli narušení ustáleného a zřídka ohrožovaného pořádku. Také ostatní badatelé, kteří svou přítomností poctili tuto svatyni minulosti, po očku pozorovali neupraveného mladíka, vzrušeně listujícího v různých knihách a rukopisech. Vrhali na něho kradmé pohledy a cestou na toaletu vždy procházeli za jeho zády, aby mohli nenápadně zkontrolovat, jaké že to knihy studuje ten zvláštní vetřelec.

Knihovnice si ho pamatovala z několika předchozích návštěv; nebylo jich sice mnoho, ale na druhé straně nebylo těžké zapamatovat si takového podivína. Ostatní návštěvníci byli starší muži, profesoři na odpočinku nebo profesionální badatelé, ale Vědec, jak ho pro sebe nazývala, se vymykal běžné představě návštěvníka archivu. Když ho před několika lety viděla poprvé, cítila se dokonce pohoršena jeho urážlivým vzhledem. Tehdy byl ještě úplný mladíček, navlečený do příliš těsných džínsů a květované košile tak pestré, až z toho přecházely oči. Přišel v doprovodu jednoho z nejuznávanějších filologů uzavřeného barcelonského akademického světa, který ho představil jako svého nejlepšího studenta. Zanechal v ní nepříliš pozitivní dojem, jemuž nedokázala vzdorovat, přestože doporučující dopisy, které předložil jeho profesor, byly dostatečně působivé, aby mu otevřely dveře kterékoli soukromé knihovny v zemi. Nicméně poté, co ho viděla pracovat, plného entuziasmu a víry, trochu pozměnila svůj názor. Ten mladík sice vypadal jako podivín, ale když pracoval, oči mu zvláštně zářily. Proto ho pokřtila na Vědce. Ostatní byli také vědci, o tom nebylo pochyb, ale z toho mladíka, jehož jméno si nepamatovala, vyzařovalo skutečné nadšení a radost, když byl obklopen čirou a ryzí minulostí. Kromě toho byl výjimečně dobře vychovaný a vždy jí upřímně poděkoval, když mu předávala další výpůjčku.

Nicméně, ačkoli uznávala jeho odborné schopnosti, nedokázala snést jakousi vrozenou nepořádnost, již projevoval při své činnosti. Vždy to bylo stejné. Nekonečná řada žádostí, nad nimiž zkušená a klidná knihovnice mohla jen žasnout. Tituly, jež byly naposledy vypůjčené v roce 1950, svazky, o jejichž umístění či dokonce existenci neměla pražádnou představu, se hromadily v chaotickém nepořádku na jeho stole. Knihovnice u něj postrádala řád, jímž se vyznačovala práce ostatních badatelů: systematické studium jednoho dokumentu po druhém, nikdy čtrnácti najednou. Na jeho stole ležely Crónica del Racional de la Civotat, Llibre de les Solemnitats de Barcelona, Dietari de la Diputació dels Generals, Dietari Privat de Jaume Safront, Memorial de Boscà a mnohé další svazky.

V každém případě si knihovnice na jeho přítomnost zvykla a tolerovala jeho zmatenou pracovní metodu srovnávací analýzy. Že horečně přecházel od jednoho dokumentu k druhému s energií včelího roje, zatímco zbytek vědců kolem něj jako by upadl do nehybné nečinnosti, pro ni nebylo nic nového. Co však bylo zcela mimořádné a vskutku pobuřující, bylo náhle vykřiknuté slovo, jež se odráželo od stěn studovny a vyvolalo nevěřícné pohledy ostatních badatelů:

„Kurva!“

Bylo to drsné, kategorické slovo, pronesené jednoznačným tónem vítězného odhalení a dosaženého triumfu, ale zároveň s nádechem překvapení. Když jeho ozvěna ještě doznívala v prostoru, Manolo Álvarez Pinzón spěšně posbíral své poznámky a rukopis, shrnul všechny vypůjčené knihy na hromadu a rozběhl se k východu, kde se zastavil jen na okamžik, aby ospravedlnil svůj náhlý odchod.

„Promiňte, ale nemám čas zdržovat se odnášením knih, strašně spěchám,“ řekl a vyběhl z archivu.

Ještě omámen z náhlého důkazu málem zakopl na tmavých schodech, když se pokoušel brát je po dvou. Venku zářilo slunce, a jakmile prošel branou, na chvíli byl zcela oslepen, takže se náhle zastavil, aby neupadl na schodišti, vedoucím do archivu. Ten okamžik stačil k tomu, aby se vzpamatoval a navzdory svému rozrušení sestoupil co nejpomaleji. Nemusel ujít ani patnáct metrů, aby došel k majestátní budově, kterou hledal. Zvedl zrak, aby si ji prohlédl v celé nádheře, a sám pro sebe se usmál. Vlastně nebylo tak těžké najít budovu, v níž Casadevall ukryl Boží kámen. Stačilo uvažovat logicky. Copak by mohl být na jiném místě? Podíval se na hodinky; bylo za deset minut jedna. Nebylo třeba spěchat. Měl dost času spojit se se svými kontakty, než se budova zavře pro veřejnost. S pracovními poznámkami v ruce vešel boční bránou, přesvědčený, že najde ten skvostný předmět. Pochopitelně si nevšiml postavy, která ho zdálky sledovala, protože jak by ho vůbec mohlo napadnout, že by to někdo dělal?

A tím zpečetil svůj osud.

* * *

Jakmile se mu podařilo najít v rukopisu skrytý klíč, čekala ho spousta práce. Potřeboval získat povolení k volnému pohybu po těch částech budovy, kam je veřejnosti obvykle přístup zakázán. Protože není možné, aby všichni navštěvovali určité části barcelonské katedrály, v níž Casadevall kdysi ukryl Boží kámen. Neexistovalo logičtější místo: znal ji tak dokonale jako svou vlastní dlaň; ne nadarmo strávil třicet let života na její stavbě. Kromě toho v křesťanské společnosti představovala katedrála symbol věčnosti, nebyla ovlivněna žádnými spory, jimž podléhal neustále se měnící vnější svět. Pokud existoval nějaký posvátný symbol uznávaný celou křesťanskou společností, pak jím byla právě katedrála. Proto tam ukryl Kámen. Byla to hořká ironie, pomyslel si Manolo, že byl klíčový symbol okultního judaismu ukryt na tom nejkřesťanštějším místě Barcelony. Představil si Casadevalla s Kamenem. Samotný fakt, že ho měl ve svém vlastnictví, pro něj musel znamenat těžko překonatelný šok. Přijal úkol, že ho schová, což bylo samo o sobě neobvyklé, a byl si vědom jeho hodnoty, protože tajemný S. mu ho ukázal při gahalu. Co se stalo, když vyslovil tajné jméno, rukopis neříkal, ale muselo to být skutečně působivé, když se tím natolik posílilo Casadevallovo rozhodnutí. A teď on, Manolo Álvarez Pinzón, vědec a badatel, jemuž se za zády smáli jeho konkurenti i profesoři, byl doslova na stopě záviděníhodného tajemství.

Netrvalo mu dlouho oslovit vlivné členy církevních kruhů, kteří mu neodmítnou možnost studovat různé reliéfy a nápisy, zdobící kamenné zdi budovy. Tomuto privilegiu se těšil díky své věhlasné rigorózní práci o vývoji církevní latiny, což ve skutečnosti nebylo nijak zvlášť překvapivé. Vymyšlený příběh o studiu výstavby katedrály posloužil jako věrohodné vysvětlení jeho žádosti o volný pohyb po všech částech katedrály, jež tak nevzbudila žádné podezření. Sekretářka barcelonského arcibiskupství mu sdělila, že povolení bude připraveno brzy odpoledne, kdy se bude moci dostavit k děkanovi katedrály. A tak si v klidu připravil nezbytné pomůcky pro svou práci: tužky a propisky, Casadevallův rukopis, fotoaparát, baterku, smirkový papír různé hrubosti k očištění kamenů od vrstvy špíny, jež se nakupila za šest století nečasu, stlačený vzduch v rozprašovači, aby se zvýraznily a zviditelnily nápisy vytesané před staletími, dláto a kladivo. Rád by přidal i notes se všemi poznámkami ohledně Božího kamene, ale ten teď měla Bety; přestože si pamatoval celý jeho obsah, a nebude ho tedy příliš postrádat, vadilo to jeho smyslu pro pořádek.

Takto vyzbrojen se dostavil do sakristie katedrály přesně ve čtyři odpoledne. Promluvil si s děkanem, jemuž přednesl svůj smyšlený plán práce. Vysvětlil mu, že dělá výzkum o jednotlivých architektech, kteří v průběhu staletí pracovali na katedrále. V první řadě si potřeboval prostudovat pracovní knihy, které zaznamenávaly průběh stavby od počátku až po současnost. Archiv se nacházel vedle křížové cesty, a i když měl o stavbě celkem jasnou představu, přál si nahlédnout do původních dokumentů. Později bude muset ověřit in situ různé značky, jimiž jednotliví stavební mistři označovali kameny, aby si ujasnil určité teze, na nichž pracoval. Jeho práce nebude nijak překážet obřadům ani věřícím a návštěvníkům chrámu, protože se bude zdržovat převážně na galerii, triforiu a střeše chrámu. Děkan neměl mnoho námitek. Koneckonců Manolovy doporučující dopisy byly na rozdíl od jeho zevnějšku bezchybné; dokonce o něm slyšel mluvit samotného biskupa, přestože jeho práce nikdy nečetl. Po necelé půlhodině strávené v archivu ho doprovodil ke schodům na galerie. Byly celkem dvě, jedna vedle Porta de Sant Iu a druhá u vchodu do křížové chodby. Vystoupili ke střeše katedrály vchodem z Porta de Sant Iu; schodiště bylo úzké a točité, špatně osvětlené, stupně byly věkem téměř sešlapané. Děkan stoupal opatrně; byl už starší a chůze po schodech mu evidentně nebyla po chuti, protože nedokázal zadržet občasný povzdech. Dvakrát se zastavil, aby nabral dech, jednou když se ocitli na úrovni galerie, podruhé na triforiu. Když konečně vystoupali až na střechu, ujistil se o Manolově znalosti konstrukce katedrály a omluvil se. Správné fungování chrámu vyžadovalo spoustu práce a on se mu nemohl dál věnovat. Pokud bude potřebovat nějakou radu, najde ho v sakristii, kam se má také dostavit, až skončí se svou prací. Manolo děkanovi poděkoval a doprovodil ho při jeho sestupu až ke galerii, kde se prozatím rozloučili. Ten člověk nikdy nepochopí, jakou mu dělá laskavost! S takovou volností pohybu nebude muset nikomu nic vysvětlovat.

Když osaměl, posadil se na jednu lavici, vytáhl plán katedrály z podrobného turistického průvodce, který si zakoupil v jednom z obchůdků umístěných v ambitu. Byla na něm vyobrazena konstrukce chrámu, od dvaceti osmi bočních kaplí až po nákres jednotlivých kleneb s odpovídajícími svorníky a zobrazení oblouků klenby hlavní lodi i lodí vedlejších. Do nepopsaného zápisníku nakreslil podivný diagram, v němž byla řada kružnic pospojována několika šipkami. Pod diagram napsal text: Strom života, kabalistická ilustrace zobrazující spojení různých sefirot. Potěšeně se usmál a prohrábl si vlasy. Vždycky snil o tom, že to místo najde, ale bez Casadevallova rukopisu by to bylo nemožné. Ani bez všech těch studií židovského náboženství a kabaly by ho v tak rozsáhlé budově nenašel. Ale teď věděl, že ho najde v Království Božím, a že až jeho zrak padne na značku odpovídající Království, bude ho mít. S tímto cílem se pustil do práce.

O tři hodiny později se Manolo vrátil na místo, kde začal. Při svém pátrání v katedrále prošel všechna místa, kde si myslel, že by cíl svého hledání mohl najít, ale bezvýsledně. Nebyl ani na podlahách galerií, ani na jejich stropech, které odpovídaly podlaze triforia. Prozkoumal je bedlivě, přestože příliš nevěřil, že by se nacházel právě tam; nicméně nemohl připustit, aby něco zanedbal. Nenašel nic. Zevrubné zkoumání stropu katedrály, kam se upínala jeho naděje, dopadlo stejně. Do starých kamenů chrámu byly vytesány značky různých stavebních mistrů, ale žádná z nich neodpovídala té, jež měla potvrdit jeho hypotézu. Byl zmatený, protože svůj úsudek považoval za neomylný, a začala se ho zmocňovat beznaděj. Něco mu chybělo, tím si byl jistý. Musela to být nějaká titěrnost, nějaký bezvýznamný detail, něco tak elementárního, že to přehlédl, typická malichernost, jež po svém objevení vyvolá stejně tak veselí jako úžas. Bylo to frustrující. Vždy vynikal svou výjimečnou schopností analýzy dat, a teď nepochyboval o tom, že se v některé části svých úvah dopustil omylu.

Pokusil se soustředit a začít s rozborem dat a řetězením úvah od začátku, ale dospěl ke stejnému závěru. „Je to logické. Tam nemůže být chyba. Ale když není tam, tak kde?“

Vytáhl mistrův rukopis a listoval stránkami, až našel, co hledal. Znovu si pozorně přečetl nejdůležitější větu, která obsahovala složitou strukturu, v níž on, Manolo Álvarez Pinzón, našel klíč k lokalizaci Božího kamene, skrytého před světem dva tisíce pět set let. Text byl jasný, jiná interpretace nebyla možná; muselo existovat nějaké znamení, nějaký charakteristický znak, nějaká stopa, nějaká značka, která to potvrdí. Uložil rukopis do aktovky ke zbytku dokumentů a materiálu a znovu vystoupil na střechu katedrály. Procházel se bez cíle, s prázdnou myslí, ve snaze přinutit své podvědomí, aby problém vyřešilo. Kroky ho vedly po stropu, mírně vypouklém vlivem pnutí oblouků a tvaru kleneb, až k místu, kde se podle něj skrývalo řešení: ke klenbě uzavřené čtvrtým svorníkem, umístěným nad kůrem, jehož usazení bylo dílem samotného Casadevalla. Nic. Nebylo tam nic. Znovu prozkoumal všechny kameny, jeden za druhým, puntičkářsky, bříšky prstů pátral po jejich povrchu doufaje v jakoukoli prohlubeň, jež by mohla skrývat náznak vytoužené značky, skryté pod vrstvou špíny, usazené za šest dlouhých století. Ale nenašel nic. Došel až ke kříži, postavenému nad čtvrtým svorníkem nad presbytářem, a posadil se na starý kámen. Ztratil svou rozhodnost i víru v rychlé vyřešení záhady.

Večerní červánky, celé rudé a zlaté díky protáhlým mrakům na modravém barcelonském nebi, naplňovaly střechu katedrály dlouhými stíny. S nástupem noci bude muset sestoupit z výšky a odložit hledání přinejmenším o několik hodin. Snad to tak bude lepší. Noc je dobrým rádcem, má schopnost obnovit aktivitu a hnací sílu mysli, vyčerpané dlouhým soustředěním. Uplynulo několik minut. Jako každý jarní podvečer tančily vlaštovky ve vzduchu, hnané svým neomylným vnitřním pudem, plné energie. Manolo pozoroval černé tečky, míhající se vzduchem sem a tam a provádějící své fantastické a úchvatné obraty. Hejno následovalo svého vůdce, nahoru a dolů, dopředu a dozadu. Tisíce ptáků sledovalo maličký bod, jehož složitý tanec byl zkouškou rychlosti jejich reflexů. Se zády opřenými o kříž pozoroval půvabný let ptáků, cítil, jak se jeho mysl uklidňuje, ukolébána rytmickým pohybem na nebi. Byl zasněný, mimo tento svět, když obrovské hejno náhle zcela změnilo směr svého letu. Vůdčí vlaštovka se otočila o sto osmdesát stupňů a zbytek hejna zareagoval o necelou vteřinu později, ale přece se zpožděním, jež mohl postřehnout každý pozorovatel. V jeden okamžik letěly tam a hned zase jinam, rozdíl nepodstatný pro svět… s výjimkou Manola. Najednou ho zaplavila vlna inspirace. Vstal a vrátil se ke čtvrtému oblouku, kde se zastavil, aby vytáhl zápisník s poznámkami. Rychle prolistoval stránky, až našel obrázek Stromu života. Ten nápad byl absurdní, ale zároveň příliš logický, než aby ho ignoroval. Předtím postupoval podle racionální úvahy: Casadevall postavil čtvrtou klenbu a zdálo se přirozené, že ukryl Kámen přesně tam, v Království Božím, jak naznačoval rukopis. Svorník klenby odpovídal pozici Království Božího na kabalistickém Stromu života, a jako by tato náhoda nestačila, jasně to potvrzoval i Casadevallův text, byť zdánlivě nevinný. To byla teorie, podle které hledal a k níž nenacházel alternativu… až do této chvíle.

Manolo si vzpomněl, co říkával jeho učitel: „Jednoduchost je hlavní zásadou badatele. Nikdy nehledejte složité a nejasné struktury, jakkoli přitažlivé se vám mohou zdát, s výjimkou těch případů, kdy jednoduché možnosti vyloučíte. Složitosti je třeba se vyhýbat, protože rozptyluje badatelova ducha a otupuje jeho představivost.“ V tomto případě bylo umístění správné, muselo být správné, žádná jiná možnost nepřicházela v úvahu. Bylo to jediné řešení, které rukopis nabízel. Chyba vznikla výhradně v jeho vlastním uvažování, jež bylo svedeno ze správné cesty faktory, které s řešením problému přímo nesouvisely. Ne, Casadevall neukryl Kámen na čtvrté klenbě hlavní chrámové lodi. Kámen byl tam nahoře, a jeho umístění odpovídalo logice, jenomže Casadevallově logice, a nikoli ubohého a zmateného Manola. Bylo to tak jednoduché! Stačilo v duchu zvětšit velikost kabalistického diagramu a pak…

Klidně kráčel k tomu pravému místu. O tomto okamžiku snil tisíckrát v tisíci nocích, a teď si byl už jistý, že našel řešení záhady. Stíny byly temnější a viděl jen obrysy tvarů, nic víc. Baterkou posvítil na to místo a hned uviděl symbol, který hledal. Se zavřenýma očima pohladil prsty to prastaré znamení, samu minulost, značku, již Casadevall vyryl vlastníma rukama, protože tehdy nemohl nikomu důvěřovat. Symbol, písmeno, bylo stále ještě dokonale čitelné pro toho, kdo znal jeho význam.

Vykřičel svou radost větru a hejnu vlaštovek, se sevřenými pěstmi a tváří obrácenou ke hvězdám. Na obličeji se mu rozlil šťastný úsměv, vytáhl kladivo a dláto, připravený vyrvat Kámen z kamene, navzdory houstnoucí tmě. Prozkoumal kámen. Byl to masivní blok, spojený s ostatními maltou. Dotekem odhalil jemnou rýhu, procházející z jedné strany na druhou, již vedlejší bloky neměly. Nevěděl, zda má kámen vytáhnout celý nebo začít tesat do té zvláštní drážky, která, jak si byl teď už jistý, souvisela s tajemstvím. Nakonec přiložil dláto k maltě mezi dvěma kameny a bouchl kladivem. Nezpůsobil velký hluk a k jeho překrytí přispěl i dopravní ruch na nedaleké Via Laietana. Musel odložit nástroje, aby si posvítil baterkou a zkontroloval výsledek svého snažení. Bělavá mezera naznačovala, že práce sice nebude obtížná, ale také nebude trvat jen několik minut. Kromě toho nemohl držet najednou nástroje i baterku a nepravidelný povrch střechy mu nedovoloval umístit svítilnu na vhodné místo, odkud by mu na práci sama svítila. Byla to velká škoda, protože v tuto pozdní hodinu jeho činnost nepoutala žádnou pozornost. Za jasného dne pracovat nemohl, bude musel počkat do příštího večera, kdy rostoucí stíny soumraku zahalí jeho činnost. A navíc ho mohl každou chvíli přijít nahoru hledat děkan, až si uvědomí jeho meškání, a přistihnout ho při činu. S velkou lítostí posbíral své papíry i nářadí a vydal se na cestu po schodišti dolů do přízemí.

Když Manolo sestoupil na triforium, pohlédl dolů. Chrám se vyprázdnil. Pro veřejnost se zavíral přesně v devět a teď už bylo o dvacet minut více. Nádherná katalánská gotika se zahalila stíny, což byl pohled zcela odlišný od toho, jenž se nabízel návštěvníkům. Rozsvíceno zůstalo jen osvětlení oken, mířící směrem ven, a světlo v kaplích. Manolo ze své vyvýšené polohy vnímal zvláštní atmosféru prostoru, jenž v něm probouzel nejasný neklid. Nikdy by ho nenapadlo, jak hrozivě osaměle působí chrám, když je zcela prázdný, zbavený duší, jež pomáhá spasit. Celý se proměnil, když postrádal svou záři, jíž se halil a kterou zakrýval, čím byl ve čtrnáctém století: domem přísného Boha, jenž odsuzoval k věčnému zatracení každého, kdo sejde z přímé cesty. Temný chrám pro temnou dobu, a přesto tak dokonalý a krásný.

Točité schodiště, úzké a bez jakéhokoliv osvětlení, ho přinutilo sestupovat spíše po hmatu a nesmírně opatrně, aby zabránil pádu v důsledku nepravidelnosti jednotlivých stupňů. Zakopnout by znamenalo nebezpečný pád, jenž by se dal jen stěží zabrzdit. Hluboce si vydechl úlevou, když konečně po poslední zatáčce uviděl světlo. Už byl téměř na úrovni podlahy. Když sestoupil do hlavní lodi, uviděl ve vchodu do sakristie děkana, jak mluví se strážným z bezpečnostní služby. Když ho zahlédl, vyšel mu děkan spěšně v ústrety, takže se setkali u schodiště do krypty.

„Konečně! Už jsem začínal mít obavy. Devět hodin je už dávno pryč a vy jste se nedostavil do sakristie, jak jsme se domluvili… Právě jsem říkal strážnému, že vyjdu na střechu, abych zkontroloval situaci, jenže bez světla je téměř nemožné sestoupit dolů.“

„To je pravda, alespoň částečně. Musím přiznat, že jsem úplně zapomněl na čas. Když se stmívalo, byl jsem na střeše a zdržel jsem se pozorováním západu slunce. Sestupoval jsem ale opatrně a pomaloučku, a tady mě máte.“

„Dobře. Mám radost, že se vám nic nestalo. Všechno šlo dobře?“

„Ano. Práce v terénu potvrzuje mé předpoklady, ale ještě tady budu muset strávit několik dnů, abych našel značky všech stavebních mistrů. Také je ale možné, že skončím hned zítra večer.“

„Katedrála otevírá pro veřejnost v deset ráno, kdy je první mše, ale jestli chcete, pustím vás dovnitř dřív, kolem osmé, přes sakristii.“

„Děkuji za nabídku, ale nebude to nutné. Ráno musím porovnat všechny nápisy v archivu, takže vás nebudu obtěžovat, přijdu odpoledne.“

„Jak je libo. A teď mě omluvte, Pedro vás doprovodí k východu. Ještě mám práci, ta nikdy neskončí.“

„Děkuji vám.“

Děkan se vrátil do sakristie a Pedro, strážný z bezpečnostní služby, doprovodil Manola k bráně ambitu, která vedla na Carrer de la Pietat. Venku se Manolo zhluboka nadechl. Vydal se směrem na Plaça de San Iu, na opačnou stranu budovy, a vychutnával si zvláštní klid, typický pro gotickou čtvrť. Teplé tóny flétny mu připomněly minulost, dobu stavitelů katedrál, kdy byla stavba spíše projektem než skutečností, budova sotva napůl dostavěná, pokrytá lešením a lanovím, na nichž se hemžily stovky řemeslníků a dělníků. Osamělý hudebník jeho přítomnost nevnímal, ponořený do své hry, motivovaný spíše okolím než skutečnou potřebou publika, což naznačovalo prázdné pouzdro na flétnu u jeho nohou. Hrál sám pro sebe a pro nikoho jiného, obklopený starými kameny, z nichž možná čerpal inspiraci stejně jako Manolo, i když z jiného důvodu. Magické prostředí, jež většina lidí nevnímá, měnící se podle dne a možná i hodiny, nabízelo pokaždé jinou tvář.

Radostný, sebejistý a s důvěrou v úspěch kráčel Manolo ulicí až na Plaça de la Catedral. Tam se otočil, aby se podíval na obrovskou tyčící se masu katedrály, jejíž temné tajemství brzy odhalí. Dlouze a zeširoka se usmál. Ještě jeden den a Kámen bude jeho. Vlastně ne tak úplně. Uznával, že Bety a Enrique na něj měli jisté právo, ale bez jeho pomoci by veškerá jejich snaha byla marná. Ale na tom teď nezáleželo, promluví si o tom, až bude mít Kámen ve své moci. Byli to inteligentní a vzdělaní lidé, doufal, že budou rozumní. Alespoň mu tak do té chvíle připadali.

Na Via Laietana chytil taxík. Udal adresu svého domu a spokojeně se posadil, uvažuje o tom, že si doma dopřeje dobrou večeři, dlouhou koupel a vychutná si četbu kterékoli ze starých knih, zatímco si dopřeje skleničku kvalitního koňaku. Tento den si zaslouží, aby odhodil svůj obvyklý asketismus; zakončí ho ve velkém stylu.

O dvě hodiny později už Manolo splnil dvě ze svých předsevzetí. Zabalený do starého obnošeného koupacího pláště postával před knihovnou a nemohl se rozhodnout, kterou knihu si má vybrat. Přecházel rukou po hřbetech knih, ale žádnou nevytáhl. Nad Kafkovou Proměnou zaváhal. Její obsah znal nazpaměť, ale vždy znovu si dokázal vychutnat neblahý příběh a tragický konec Řehoře Samsy. Ukazováčkem knihu povytáhl. Dnes by mohl být vhodný okamžik pro její opětovné přečtení; měl dobrou náladu, až příliš, než aby se zamýšlel nad tím, jaké psychologické pohnutky ho vedou k tomu, že si ji musí přečíst několikrát za rok. Když se už pro ni téměř rozhodl, jeho zrak upoutal jiný svazek se zlatým písmem na hřbetě. Utopie, anglické vydání bratrů 0’Tooleových z roku 1923, skutečný poklad pro zkušeného sběratele jako on. Těžká, velká kniha s výrazným písmem, plná krásných ilustrací, s vazbou stejně tlustou jako sama kniha. Nakonec sám sebe přesvědčil, že je to pro dnešek správné dílo.

Když zamířil k pohovce, někdo zazvonil. Trochu překvapený kvůli pozdní hodině přistoupil ke dveřím. Nikoho nečekal. S knihou v náručí otevřel dveře, a to bylo to poslední, co v životě udělal. Proti němu se vrhl stín.

Utopie dopadla na zem s tupým žuchnutím o vteřinu dříve než Manolovo tělo. Než zemřel, zrodila se mu v hlavě poslední vědomá myšlenka, tak absurdní jako konec jeho existence: že si totiž tu nádhernou knihu už nikdy znovu nepřečte.

15

Enrique se setkal s Bety až pozdě v noci, kolem jedné, když se vrátil z Mariolina paláce. Vešel potichu, aniž by způsobil hluk. Nedělal to záměrně, prostě zavřel dveře pomalu a tlusté koberce ztlumily zvuk jeho kroků. Bety seděla za Arturovým psacím stolem, kolem sebe rozloženou mapu a různé knihy, některé historické, jiné odborného charakteru, vypůjčené na fakultě architektury. Psací stůl stál u boční stěny pracovny, kolem něj se táhly police plné tisíců knih všemožného stáří a obsahu, určené k utišení nehasnoucí žízně po vědění svého předchozího majitele. Opřený o dveřní zárubeň pozoroval, s jakou intenzitou a soustředěností Bety pracuje. Překvapilo ho, že ji vidí s brýlemi, protože kdysi žádné nenosila, ačkoli bývala po několika hodinách čtení unavená.

Právě se chystal dát jí o sobě vědět, když Bety vylekaně nadskočila, jakmile si uvědomila cizí přítomnost v pokoji. Židle spadla na zem, zatímco Bety o několik kroků ustoupila, než jí došlo, že je to Enrique.

„Ty syčáku!“ vykřikla. „Co tě to napadlo, vplížit se sem tak potichu? K smrti jsi mě vyděsil!“

„Promiň, nechtěl jsem. Právě jsem tě chtěl pozdravit, když jsi vstala.“

Bety se celá chvěla, po těle husí kůži. Najednou bez varování prudkým gestem shodila na zem knihy, rozložené po stole.

„Hlupáku!“ Rukama si nervózně zakryla ústa, pak je zkřížila na prsou. Byla skutečně vystrašená.

„Promiň. Nechtěl jsem tě vylekat.“

„Ještě to tak! Po tom všem, co se stalo, tě to snad mohlo napadnout, nemyslíš?“

„Ještě jednou se omlouvám,“ řekl smířlivě a začal sbírat knihy ze země. „Nečekal jsem takovou reakci.“

„A jakou jsi čekal? Podle tebe Arturova smrt, celé to vyšetřování, slavná nastražená past a příběh Diega de Siurana nejsou dostatečným důvodem, aby se člověk, který je sám v celém domě, necítil nervózní? Strašlivě jsi mě vyděsil!“

Enrique položil knihy na stůl a pokusil se změnit téma rozhovoru. Ale Bety ho nechala stát s otevřenou pusou, prosmýkla se kolem něj a zmizela v chodbě. Vrátila se už klidnější, se sklenicí čerstvě natočené vody v ruce.

„Tak dobře. Zapomeňme na to.“ Bylo vidět, že nechce vytahovat kostlivce ze skříně. „Chci ti něco ukázat. Posaď se sem ke mně.“

Přisunuli ke stolu další židli a posadili se.

„Tak mluv.“

„Celé odpoledne jsem sháněla údaje o budovách ze čtrnáctého století, které ještě stojí. Manolo si myslí, že se může hodit připravený seznam, kdybychom je museli jednu po druhé prozkoumat. Myslím ale, že mě tím pověřil spíš proto, aby mě nějak zaměstnal anebo se mě zbavil, než že by to bylo skutečně tak důležité. Ale nakonec to naštěstí nebyla nijak těžká práce. Nejpravděpodobnější je, že buď se odpověď skrývá v rukopise anebo ji stejně nikdy nevypátráme. V tom druhém případě nám tento seznam ušetří čas.“

„Už jsi ho dokončila?“

„Ano. Na fakultě architektury byli velice milí a poskytli mi nezbytnou bibliografii na toto téma, a nakonec měli všechny potřebné knihy ve své knihovně. S jejich pomocí se mi podařilo vypracovat tuto mapu. Zobrazuje umístění a stav historických budov, které dodnes stojí. Šlo to snadno, i když jich není zas tak málo, jak jsme si mysleli. Vedle nákresu jsem zapsala dostupné údaje o známých architektech, stylech a vlivech, stupni zachovalosti, pozdějším vývoji a podobně.“

Enrique si prohlížel mapu.

„Je jich dvacet čtyři,“ poznamenal překvapeně. „Nikdy by mě ani nenapadlo, že jich tolik zůstalo stát šest set let. Ale pravda je, že jsem nad tím vlastně ani nepřemýšlel.“

„Třinácté a čtrnácté století představovaly vrchol politické moci Aragonského království. Dokonce se dá říci, že se v té době stalo nejvýznamnější zemí v Středomoří, pravděpodobně mnohem mocnější než samotná Kastilie. Obě království prožívala období politické nestability, ale poloha Aragonu u moře a vyspělé námořnictví mu otevřely dveře k mezinárodnímu obchodu. A Barcelona jako hlavní město prudce rostla, nejen co do počtu obyvatel, ale také co do politického, společenského a kulturního významu. V té době se rozmohla neuvěřitelná stavební horečka. Město bylo vzhůru nohama, obsazené doslova stovkami řemeslníků, kameníků, dělníků a zlatníků. Dokonce ani kamenolom v Montjuïku jim nestačil!“

„Znamenají něco ta čísla?“

„Ne, označila jsem je jen pro přehlednost. Na těchto papírech je seznam budov.“

„Ukaž… Na první pohled většinu poznávám.“ Enrique ukazoval prstem na mapě, zatímco je vyjmenovával: „Katedrála, kostel Pi, kostel Sant Just a Sant Pastor, Santa Maria del Mar, Sant Pau del Camp, Santa Anna, Santa Àgata, Sant Llàtzer, Sant Pere del Puelles, Sant Martí de Provençals, Santa Llúcia, kaple Marcús, kaple Palau Reial Menor, Palau Berenguer, Palau Episcopal, Drassanes, nemocnice Santa Creu y Sant Pau, Generalitat a toto je…,“ zaváhal, než pokračoval v seznamu, „Palau Requesens! A Casa dels Canonges, Saló del Tinell, který patřil k Palau Reila Mayor, Lonja, Casa de la Civotat a Palau Bellesguerd. Tak co, spletl jsem se někde?“

„Ne. Je vidět, že své město dobře znáš.“

„No, lidé většinou neocení, co mají doma, a Barceloňané nejsou výjimkou. Vsadil bych se, že devadesát devět procent obyvatel Barcelony nezná názvy ani čtvrtiny z těchto budov.“

„To by byla sázka na jistotu,“ zasmála se Bety. „Já bych se s tebou rozhodně nesázela. A teď, když jsi prokázal své hluboké znalosti, přichází otázka za milion. Byl bys schopen říct, kolik z nich se zachovalo do současnosti beze změny?“

Enrique pomalu zvažoval odpověď.

„Myslím si, že některé víc a některé méně, ale všechny podlehly nějakým přestavbám nebo změnám.“

„Správná odpověď. Na seznamu jsou budovy, které se zachovaly dodnes jen s menšími úpravami, i když mám-li být upřímná, některé z nich by na tom seznamu vlastně být neměly. Sant Martí de Provençals, Casa dels Canonges nebo Casa de la Ciutat utrpěly vážné škody stavebními zásahy. A existují další budovy z té doby, které jsem do seznamu nezahrnula, protože absolvovaly tak zásadní vnitřní přestavbu, že by dnes bylo naprosto nemožné najít v nich Kámen, i kdyby jej tam kdysi uložili.“

„Skvělá práce,“ pochválil ji Enrique. „Teď by se hodilo porovnat ho s Casadevallovým seznamem.“

„To už jsem udělala. Těch dvacet čtyři budov na něm je, společně s dalšími dvanácti, o jejichž existenci se nic neví. Šlo o civilní stavby a časem musely být zbořeny.“

„Gratuluji. Dobrá práce v rekordním čase.“

Bety se na něj upřeně zadívala, než pokračovala. Přemýšlela o jeho reakcích.

„Mohla bych vědět, co se s tebou děje?“ zeptala se bez obalu.

„Nevím, o čem to mluvíš,“ lhal.

„Nelži mi. Už dva dny se chováš úplně jinak.“

„Proč to říkáš?“

„No tak, Enrique! Ještě před pár dny sis tak toužebně přál najít ten záhadný předmět, z něhož se vyklubal Boží kámen, že jsi chtěl dokonce riskovat svůj život, abys toho dosáhl. A teď se zdá, že ti na jeho nalezení už vůbec nezáleží.“

„Neriskoval jsem svůj život, abych nalezl Boží kámen, o jehož existenci jsem tehdy nic nevěděl, ale Arturova vraha, a v tom je velký rozdíl.“

„O tom bychom mohli diskutovat, myslím si, že je to pravda jen částečně. Ale to na věci nic nemění. Co se ti stalo? Už ti na tom nezáleží?“

Zamyslel se, než odpověděl.

„Ne, nezáleží,“ připustil Enrique. „Všechno se změnilo, když mi Fornells sdělil, že Artur se zabýval nezákonným pašováním umění. To, co jsem řekl Manolovi, jsem myslel vážně. Byl to poslední projev úcty k němu, ale najednou to postrádalo smysl. Teď vaše snažení sleduji s jistou zvědavostí, ale už se mě to netýká.“

„Nechápu tě, je to divné…“

„O nic divnější než tvoje posedlost tím Kamenem. Šli jsme opačnou cestou. Mně to nejdřív připadalo nesmírně důležité a tobě jako obyčejná hloupost, teď je to hloupost podle mě a pro tebe je to najednou důležité.“

Bety se na něj dívala zmateně, jako ryba chycená na udici.

„Touché, mon ami. Máš pravdu,“ uznala nakonec.

„Proč se vždy tak rozumná a zdrženlivá Bety zakousla do záležitosti, která se jí vůbec netýká?“ zeptal se sarkasticky.

„Protože je to nádherný příběh,“ odpověděla okamžitě, bez nejmenšího zaváhání. „Je to úžasný příběh, jedinečný, je to dobrodružství, jaké prožiješ jen výjimečně. Nás k němu přivedla náhoda, aniž bychom si ho přáli, a odměnila nás něčím, co nemůžeme ignorovat. Proto mě překvapuje, že právě ty, jakkoli tě musí bolet trpká pravda ohledně Artura, zahodíš možnost pokračovat ve hře, do níž jsme se zapojili. Právě ty, tvůrce imaginárních světů, milovník dobrodružství, nejlepší vypravěč, jakého jsem měla to štěstí číst a poslouchat, se vyhýbáš mytickému příběhu, který ti osud nabízí.“

Enrique nesouhlasně zavrtěl hlavou. Bety nechápala, že od jejich rozchodu se změnil. Už nebyl stejný jako dřív, to bylo jasné. Bety ho pořád ještě viděla jako prchlivého génia slov, rozmazleného a bohatě odměňovaného, který si však nedokáže udržet žádnou ženu, ani ji, ani žádnou jinou.

„Co se s tebou k sakru děje? Enrique, kterého jsem znala, by se nikdy nechoval jako ty!“ naléhala Bety.

„Enrique, kterého jsi znala, už neexistuje,“ vysvětloval trpělivě.

Bety si rozpustila vlasy svázané do ohonu a upravila si je oběma rukama. Ramínka podprsenky a trička jí sklouzla z pravého ramene a odhalila ňadro až po tmavý kruh kolem bradavky, jehož kulatou pevnost si Enriquovy ruce dobře pamatovaly. Několik pramenů vlasů jí sklouzlo do tváře a Enrique za nimi viděl její zářící oči. Připomněl si minulé chvíle, které mu kdysi připadaly tak šťastné, jejichž bývalá intenzita však bledla při stále přítomné vzpomínce na krásnou tmavovlásku.

„Tys byl s ní, že je to tak?“

„Ano,“ přiznal Enrique.

„Co má ona, co já ti nemohu dát?“ Bety samotnou její vlastní otázka překvapila.

Enrique natáhl ruku, aby ji pohladil po tváři. Cítil její teplý dech na své dlani a celým tělem mu proběhl dobře známý záchvěv rozkoše.

„Nic. A všechno,“ odpověděl nakonec. „Teď je její čas.“

Bety, aniž by si byla vědoma toho, co dělá, zachvácena touhou nepodléhající její vůli, vzala Enriquovu ruku do své a pomalu ji vedla dolů po své šíji. Několik dlouhých, sladkých a zároveň hořkých vteřin klouzaly Enriquovy prsty po její jemné kůži až k hebce oblému ňadru. Dobře tu cestu znal, tisíckrát ji kdysi procházel. Zavřel oči; nepotřeboval vidět, aby poznal známé křivky. V představách mu vytanula minulá setkání, šťastné chvíle, téměř zapomenuté vzpomínky na intenzivní a prchavou rozkoš. Ne, na minulost se nezapomíná, lze ji pouze uzavřít do nejtajnějších koutů mysli, odkud nemůže narušovat a měnit přítomnost. Vzpomněl si na nahé tělo, vlhké potem, sevřené rozkoší. Vzpomněl si na pevná ňadra ve svých dlaních, křišťálové sklenky plné toho nejsladšího vína. Vzpomněl si na tvrdé vztyčené bradavky, které se poddávají krouživým pohybům jeho prstů. Vzpomněl si na hladkou křivku jejích boků, pevné tělo a nohy, dlouhé jako bezměsíčná noc. Vzpomněl si na společné milování, vzájemné sdílení, slastný pocit ze zápasu těl, očekávání rozkoše, pýchu z uspokojení toho druhého, nikoli sebe sama. Když otevřel oči, jeho ruka stále spočívala na stejném místě jako předtím. Vzpomínky mu proběhly myslí jako řeka vylitá z břehů, v jediné vteřině, která mu stačila na to, aby se vzpamatoval. Obraz Marioly v jeho náručí ho přinutil ruku stáhnout. Bety na něho pohlédla s lítostí, ústa pootevřená a oči zvlhlé.

„Promiň,“ řekla. Pak se zvedla a odešla do svého pokoje.

Enrique se pokusil vstát, ale jakási vnitřní síla ho zastavila. Neznámá tíha mu zcela znehybnila tělo i mysl. Mysl odmítla touhu, kterou cítilo tělo. Mariola uhodla pravdu, aniž by svou soupeřku znala. Možná to vytušila proto, že všechny ženy sdílejí nějaký základní instinkt, který jim velí jednat podobným způsobem. Možná proto, že poznala jeho a dokázala si představit, jak Bety zareaguje. To se nikdy nedozví. V každém případě musí Bety co nejrychleji odjet.

* * *

Středeční ráno bylo chladné a zamračené. Severní vítr s sebou přinesl svěží, ale chladný vzduch z hor a teplota v Barceloně, navzdory jejímu zvláštnímu mikroklimatu, výrazně poklesla. Když se Enrique probudil, zaslechl bouchnutí venkovních dveří. Bety nebyla připravena na setkání se svým bývalým manželem po včerejším incidentu. Když uslyšela jeho budík, odešla, či spíše utekla z Arturova domu. Enrique tomu byl vlastně rád, kdyby se s ní viděl, znamenalo by to pro oba nepříjemný zážitek. Nemohli se tvářit, že se nic nestalo, takže bylo lepší se jeden druhému vyhnout. Nahlédl do jejího pokoje, aby zjistil, zda si šla zaběhat anebo odjela do Barcelony. Sportovní oblečení bylo úhledně složené na židli. Pro jednou tedy porušila svůj zvyk.

Po rychlé sprše a ještě rychlejší snídani vyrazil Enrique do Barcelony. Přesně ve dvanáct měla začít dražba v zasedací síni na Boulevard dels Anticuaris. Když mluvil s Mariolou, o Bety jí nic neříkal, nebylo to nutné. Kdyby chtěl, přešli by od vzpomínek a něhy k něčemu mnohem vážnějšímu, to bylo jasné. Pokušení existovalo, to jistě, protože vzpomínka na minulost má svou váhu, zejména pokud jde o minulost dlouho oplakávanou. Ale teď, když svou bolest ze ztráty již překonal, pouhá vzpomínka nestačila, aby porušil sice nevyslovený, ale přesto závazný slib. Neublíží Mariole. Proto s ní mluvil jen o dražbě. Řekla mu, že je všechno připravené. Ve dvanáct hodin se v zasedací síni sejde výkvět společnosti starožitníků, aby za přijatelnou cenu pořídili předměty z Arturova obchodu. Nicméně ne všechny kusy půjdou do dražby. Mariola se rozhodla koupit si pro sebe několik kusů nábytku z té skupiny, kterou si Artur držel pro vlastní potěšení. Vysvětlila mu, že pokušení bylo příliš silné, takže je vyřadila ze seznamu dražených předmětů, a vlastně je už nechala odvézt do svého domu v Putxetu. Pro Enriqua to nepředstavovalo žádný problém; copak mu záleželo na tom, kdo si ten nábytek pořídí? Jestli se Mariole líbil, bude její. Poté co mu začala vysvětlovat, že mu uhradí předem domluvenou částku – chtěla mu za ten nábytek zaplatit, což mu připadalo směšné –, Enrique hovor rychle ukončil. Podobnou hloupost jí bude muset vymluvit. Měli se setkat v deset hodin v kanceláři na Passeig de Gràcia, aby měli dost času prodiskutovat podrobnosti dražby.

Enrique měl výjimečně štěstí a podařilo se mu zaparkovat přímo naproti budovy, což mu připadalo jako dobré znamení pro nadcházející den. Passeig de Gràcia, proslulá obchodní třída, se zaplnila nakupujícími ověšenými taškami, turisty a vyššími úředníky v oblecích podle poslední módy s mobily u ucha, kteří procházeli sem a tam mezi bankami, spořitelnami a dalšími finančními institucemi. Proklouzl tím lidským mořem na druhou stranu ulice a vystoupil po schodech. Mariola, ještě hezčí než jindy, pokud to bylo vůbec možné, oblečena se svou typickou jednoduchou elegancí, hovořící do telefonu tím nejčistším newyorským přízvukem, mu palcem ukázala na židli. Zavrtěl hlavou, raději se chtěl projít po Puigventósově obchodě. Když domluvila, přistoupila k němu, aby ho políbila.

„Jak se máš?“ oslovila ho s milým úsměvem.

„Výborně. Ale měl bych se ještě lépe, kdybych strávil noc s tebou.“

„O tom nepochybuji,“ zasmála se. „Pojď se mnou do zasedací síně.“

Zavedla ho do prostorného výtahu, jímž sjeli o jediné patro. Prošli chodbou, na jejímž konci se nacházel sál.

„Přišli jsme zezadu, je to služební chodba. Tamto je vchod, jímž se nosí nábytek z parkoviště.“

Sál byl velký, moderní, funkčně zařízený. Výzdoba střízlivá a židle, jichž se sem vešla asi stovka, velmi pohodlné. Bylo tam malé pódium s pultem pro ředitele dražby a otočný dopravní pás, na němž se budou postupně předvádět jednotlivé kusy nábytku a různé předměty, které potom zmizí v přilehlé místnosti. Několik kusů nábytku, opravdu těžkých, ale ještě přepravitelných, stálo v celé své nádheře za řídícím pultem, vystaveno chtivým pohledům a touhám kupců. Jen ty opravdu nepřemístitelné masivní kusy budou promítány jako fotografie. Několik techniků seřizovalo ozvučení se svým typickým „jedna, dvě, zkouška“. Na opačném konci jiní dva zřízenci rovnali mírně zvlněný koberec. Enriquovi to připomínalo všechny ty intenzivní přípravy v boxech před startem Velké ceny Formule 1. Soustředěná činnost, sice ne přímo hektická, ale zato plynulá. Kráčeli po koberci ke vchodu.

„Všechno je hotové. Připravila jsem malý bufet, jak je zvykem. Pokud se kupci cítí příjemně, jsou štědřejší. Koktejly se začnou podávat za chvíli, v jedenáct, ve vedlejším sále.“

Odhrnula závěs. Tři číšníci tam dokončovali prostírání několika stolů s mísami plnými nejrůznějšího občerstvení a řadami skleniček s nalitými nápoji, které čekaly na žíznivé zákazníky.

„Nevěděl jsem, že připravit dražbu je tak složité,“ poznamenal Enrique obdivně. „Mám dojem, že se to úplně vyrovná dražbám, které znám z filmů.“

„Musíš si uvědomit, že dnešní dražba je zaměřena na velmi specifické publikum. Budou tady jen členové cechu a několik lidí zvenčí, zato ale dostatečně znalých věci. Zaslouží si větší péči, než bývá zvykem, už z prestižních důvodů. Můj otec je v těchto věcech velký puntičkář a trval na tom, že osobně dohlédne na všechny detaily. Podívej, tamhle jde.“

Pere Puigventós sestupoval po širokém schodišti, opíraje se levou rukou o zábradlí a pravou o hůlku. Kráčel namáhavě a trochu nejistě, záda ohnutá stářím. Mariola k němu přistoupila s neskrývaným hněvem.

„Otče, víš, že nesmíš chodit po schodech sám. Mohl bys spadnout.“

„Nech mě,“ protestoval starý pán, ale nabídnutou ruku své dcery neodmítl. „Ahoj, Enrique! Tak vidíš, už nesmím sám ani sejít ze schodů.“

„Dobrý den. Myslím, že byste si neměl stěžovat. Moci se opřít o Mariolinu paži je přece skutečná pocta.“

„Příteli, ujišťuji tě, že je to jediná osoba na světě, které to dovolím. Jen její zesnulá matka a ona měly tu čest vnucovat mi svou vůli.“

„To není žádné vnucování,“ pokárala ho jeho dcera. „Před dvěma lety spadl doma ze schodů a nechci, aby se to opakovalo,“ vysvětlovala Enriquovi.

Puigventós něžně pohladil Mariolu po černých vlasech.

„Přiznej si, že kdybych tě pořád nehlídala, chybělo by ti to.“

„Máš pravdu,“ připustil. „Ale dnes je výjimečný den a chci, aby bylo všechno naprosto dokonalé. Proto chodím nahoru a dolů a snažím se ti vyhýbat. Nezapomínej, že dnešní den jsme tu na počest našeho drahého přítele Artura.“

„Já to vím, tati. A právě proto tě mohu ujistit, že je všechno v dokonalém pořádku. Ve skutečnosti to bylo připravené už včera večer, až na příruční program. V tiskárně slíbili, že ho pošlou hned ráno, už je ve vestibulu.“

„Tak dobře. Když je tedy všechno připravené, vrátím se do kanceláře, abych se převlékl. Přijď pro mě krátce před začátkem, až se začnou scházet kolegové.“

„Přijdu,“ slíbila, „ale objeví se tady co nevidět. Zatím si odpočiň. Dopoledne bude dlouhé a musíš střádat síly.“

Mariola ho doprovodila k výtahu, kde ji otec pozdravil pokynutím ruky, když se dveře zavíraly.

„Je to tvrdohlavý stařík. Jeho mysl má mnohem víc energie než tělo. Je už dost starý a po smrti matky to s ním šlo výrazně z kopce. Obvykle se chová docela rozumně, ale v posledních dnech je rozrušený Arturovou smrtí. Nevím proč, ale řekla bych, že pociťuje něco jako výčitky svědomí. Včera mi řekl, že není správné, aby umírali mladí lidé, zatímco starci jako on žijí dál.“

„Nemusí cítit výčitky. Arturova smrt byla tragédie, s níž nemá nic společného.“

„Staří lidé se na věci dívají jinak. On je přesvědčen, že je na konci životní cesty. Chce se co nejdřív setkat s Elisou, mou matkou. Občas mi to dělá starosti.“

„V těchto případech jsou racionální argumenty k ničemu. Vnímání se věkem mění a staří lidé vidí věci, které nám připadají nelogické, ale ve skutečnosti nejsou iracionální. Tvůj otec cítí, že je na konci své cesty. Žije svůj život, aniž by klesal na mysli, energicky, ale zároveň žije ve své realitě, se vzpomínkou na tvou matku…“

Mariola na něj pohlédla s obdivem.

„Ty rozumíš věcem, které většina lidí těžko chápe. Teď mi to došlo. Postavy přece mluví ústy svého tvůrce. Félix říká něco podobného v Kronice neexistující lásky.“

Enrique nedokázal zabránit úsměvu.

„Takže je pravda, že jsi je četla…“

„Hlupáčku!“ zamračila se na něj s předstíraným pobouřením. „Samozřejmě, že jsem je četla! Neexistuje žádná tvoje kniha, kterou bych nečetla a neobdivovala.“

„Jen jsem žertoval,“ řekl a zvedl ruce s otevřenými dlaněmi v obranném gestu. „Ukážeš mi ten program?“

„Ano, ale musíme jít do vestibulu.“

Vyšli po schodech zavěšeni jeden do druhého, aniž by skrývali svůj vztah. Enriqua Mariolino chování překvapilo. Nedávala své city okázale najevo, ale také je neskrývala. Mohl je vidět kterýkoli náhodný pozorovatel. Díval se na ni, unesený její krásou. Ve vestibulu mu Mariola podala program.

„Tady ho máš,“ natáhla k němu ruku s několikastránkovou brožurkou. „Vlastně je to soupis předmětů a nábytku, který jsme pořídili minulý víkend, doplněný podrobným popisem. Víc není třeba; všichni účastníci dražby Artura dobře znali a vědí, že věci z jeho obchodu jsou té nejlepší kvality.“

„Myslíš, že se prodá všechno?“

„To je téměř jisté. Ten oltář, což je největší, nejtěžší a nejpodivnější objekt, si necháme my se Samuelem, pokud nedojde k nějakému překvapení. Výborně se hodí do našeho obchodu. Pokud ho škrtneš ze seznamu, nezbývá už nic problematického. Věřím, že se všechno prodá…“

„… anebo v to alespoň doufáme,“ přerušil ji Samuel a podal Enriquovi ruku.

Mariolin společník a kdysi největší Arturův přítel se nečekaně objevil za zády dvojice. Byl dokonale oblečený, v ruce držel jeden výtisk programu, popsaný různými poznámkami.

„Už jsi někdy nějakou dražbu viděl?“ zeptal se Enriqua.

„Toto bude první,“ odpověděla za něj Mariola.

„Je to představení, které stojí za to spatřit. Pro nás veterány je to jako hra, která však ani při častém opakování neztrácí na půvabu. Máš příležitost vidět všechno, zejména upřímnou rivalitu, která je našemu povolání vlastní.“

„Co to tam máš poznačené?“ zeptala se Mariola a ukázala na Samuelův program.

„Však víš,“ usmál se Samuel.

Enrique jí nahlížel přes rameno, zatímco Mariola listovala programem. Téměř u všech položek bylo rukou dopsané jméno, u některých i dvě nebo tři. Mariola mu vysvětlila, co to znamená, ještě než se stačil zeptat.

„Je to taková naše hra, kterou se Samuelem hrajeme,“ řekla. „Při každé dražbě se sázíme, na co budou kteří kolegové přihazovat.“

„Je to nevinná zábava, při které hraje velkou roli překvapení a představivost. Ale myslím, že tentokrát nebudu mít oponenta. Mariola byla příliš zaneprázdněná přípravou dražby, než aby se zabývala takovými malichernostmi, že je to tak?“

„Ano. Obvykle se organizace ujímá ten, kdo věci nabízí, a cech mu poskytne sál za malý poplatek. Ale protože ty nejsi tak zkušený jako Artur, byla jsem to já, kdo…“

„Připravit dražbu není těžké, ale vyžaduje to určitou znalost prostředí,“ přerušil ji Samuel. „Mariola je v tomto ohledu skutečný mistr, přestože se pohybuje v našem malém světě relativně krátkou dobu. A mohu tě ujistit, že málokdo by to dokázal připravit za pouhých pět dnů. Samozřejmě, že téměř úplně přestala plnit své povinnosti v obchodě a nechala mě, abych se s tím vypořádal sám, ale protože se jedná o pomoc příteli, nemám jí to za zlé. Věř mi, odvedla dobrou práci.“

Enrique se na Mariolu podíval.

„To věřím.“ Za těmi dvěma prostými slůvky se skrývala nesmírná vděčnost.

„Když jsem odcházel z parkoviště, viděl jsem přijíždět Massachsovy a Ribóovy. Za necelých dvacet minut se sál tak zaplní, že nepropadne ani jehla. Kde je Pere?“ obrátil se Samuel na Mariolu.

„Šel se převléknout do své pracovny. Půjdu pro něj.“

Mariola odešla do prvního patra vyzvednout svého otce. Enrique ji pozoroval, jak se vzdaluje, stále ještě opojený náhlým citovým vzplanutím, jež pocítil na schodech a které ani následný rozhovor nedokázal vymazat.

„Je to nádherná bytost,“ poznamenal Samuel. „Kdyby mi bylo o třicet let méně a neměl bych ji rád jako svou dceru, sám bych se pokusil změnit náš vztah. Ale zdá se, že ona si už vybrala,“ řekl a mrkl na něj.

„Tak sis toho všiml.“

„Jak by ne! Tolik hovorů a vzkazů v posledních dnech lze sice vysvětlit potřebou komunikace kvůli dražbě, ale jakmile jsem vás viděl spolu, hned jsem věděl, že je mezi vámi něco víc. Prozrazuje tě, jak se na ni díváš.“

„Máš pravdu, myslím, že je mezi námi něco víc,“ připustil Enrique.

„A já z toho mám radost, opravdu, chlapče.“ Vzal ho kolem ramen. „Je to osobnost.“

„Děkuji.“

První účastníci dražby se začínali shromažďovat, přesně jak Samuel předpověděl. Do hodiny stanovené v programu zbývaly ještě desítky minut, ale dražba představovala pro členy cechu zároveň významnou společenskou událost. Pro všechny zúčastněné to byla příležitost uctít Arturovu památku a při tom získat něco z prvotřídního zboží z jeho obchodu. Po dvaceti minutách se síň zaplnila výkvětem společnosti starožitníků, slavnostně oblečených a stavějících na odiv vybrané způsoby a urozený původ. Naštěstí pro Enriqua se Mariola se Samuelem střídali po jeho boku, aby ho uchránili před nadměrnými projevy dobrého vychování hostů, kteří se předháněli v tom, aby mu projevili úctu, soustrast, vděčnost a podělili se s ním o příhody a společné zážitky s jeho otcem. Mariola mu kvůli své roli hostitelky nemohla věnovat takovou pozornost, jak by si přála, protože byla zaneprázdněna společenskou konverzací tu s tím či oním, aby všem dala najevo, jak jsou zde vítáni a potřební. Navzdory laskavé Samuelově ochraně se však Enrique za chvíli cítil v této společnosti cize a nepatřičně.

Jen Guillem a Enric se s ním zdrželi o něco déle než zbytek hostů, protože jim to starý otcův přítel dovolil. Jakmile se s ním rozloučili, překvapilo ho, když si uvědomil, jak mohli ti dva, tak evidentně neškodní muži, vzbudit podezření několika lidí jako možní Arturovi vrazi. Nenápadně je pozoroval. Guillem, se svou obvyklou směsí sebedůvěry a zdvořilosti, se usadil uprostřed hlavní části síně. Enrique ho nespouštěl z očí. Ve společnosti sobě rovných, kde se uznávala elegance, půvab a společenský takt, byl Guillem králem. Všechny okouzlil a způsobně naslouchali jeho historkám. Nebyl jen sympatickým klaunem, který rozveseluje společnost, byl její duší, středem, kolem něhož se všechno točí. Muž s výjimečným talentem získat si obdiv a přízeň ostatních. Naopak Enric mluvil jen zdrženlivě, občas prohodil slůvko či dvě s několika staršími muži v rohu sálu, s vážností typickou pro svou povahu. Těžko by se našla dvojice přátel tak odlišných vzhledem i charakterem, nikoli však po intelektuální stránce.

Zbytek hostů ho přivedl k jednoznačnému závěru. Skutečně tvořili uzavřenou skupinu, kde hrál rodinný původ velkou roli. On, Enrique Alonso, přestože byl stále považován za syna Artura Aiguadera, se necítil jejím členem. Svět starožitností ho nikdy nepřitahoval, a Artur nikdy nenaléhal, aby pokračoval v jeho tradici. Šlo o nesmírně exkluzivní společnost, jejíž členové se bez pokrytectví a předstírání radovali z toho, kým byli. Nebylo to tím, že by si mysleli, že jsou odlišní; oni skutečně odlišní byli.

Když se rozezněl zvonek, ohlašující začátek dražby, Enrique s překvapením zjistil, že upíjí ze sklenice džusu, o níž si vůbec nepamatoval, že si ji objednal. Mariola k němu energicky přistoupila a Samuel se ztratil v davu. Prošli mezi řadami židlí do čela sálu, kde pro ně bylo rezervováno několik bočních křesel. Cestou Enrique mezi útržky komentářů k programu zaslechl i klepy o nich dvou. Mariola Enriqua opustila, když se posadil vedle Samuela, a spěchala pomoci svému otci, který namáhavě přicházel chodbou, aby ho uvedla k pultu ředitele dražby.

Tam se Pere Puigventós chopil mikrofonu a obrátil se ke svým pozorným a náhle ztichlým posluchačům.

„Drazí kolegové a milovníci umění, dobrý den. Není zvykem, aby předseda cechu promlouval ke společnosti před začátkem dražby, ale dnes je výjimečný den a mně se naskytla příležitost, abych naposled uctil památku našeho drahého přítele, který již není mezi námi. Nebudu se pokoušet o žádný chvalozpěv, ale rád bych řekl pár slov o jeho osobnosti, takže se mnou prosím mějte trpělivost.

Před čtyřiceti lety měl jeden mladý intelektuál odvahu koupit si – také v dražbě – obchod našeho starého člena, jehož si ti nejstarší z nás ještě pamatují, Lluíse Foxà. Lluís byl z politických důvodů donucen k emigraci, aby se vyhnul vězení nebo ještě něčemu horšímu. Obchod, jeden z nejtradičnějších na Carrer de la Palla, získal Artur vzhledem k okolnostem za babku. Nastaly špatné časy, trh téměř neexistoval a Artur tímto činem neskutečně riskoval. Když se Artur rozhodl pokračovat v Lluísových obchodech, našlo se mnoho těch – a já jsem k nim patřil –, kdo ho otevřeně nebo za zády kritizovali. Kdo je ten přivandrovalý mladík, co se opovážil vetřít do našeho světa? Tehdy, stejně jako dnes, jsme se chovali sobecky a rozhořčeně jsme ho kritizovali, aniž bychom věděli, že se mu podařilo poslat vysokou částku, která odpovídala skutečné hodnotě obchodu i se zbožím, právoplatnému majiteli do Mexika. Artur byl trpělivý, nikdy se neurazil kvůli přezíravému chování cechu, a pomalu si získával sympatie, když už ne celé společnosti, tak určitě mnohých z nás. Když o mnoho let později Lluís znovu oslovil mého otce, tehdejšího předsedu cechu, požádal ho v dopise, aby poděkoval Arturovi za to, že nezneužil situace a poslal jim peníze, potřebné k novému začátku v Mexiku. Jistě si dovedete představit, že ta zpráva vyvolala mezi členy cechu velké vzrušení a přispěla ke konečnému přijetí onoho mladíka mezi nás.

Takový byl Artur: diskrétní a šlechetný, pravý džentlmen v klasickém slova smyslu, vždy ochoten pomáhat ostatním a nežádat nic na oplátku. Zkrátka člověk z jiné doby.

Bohužel nás Artur opustil. Nějaká osoba bez srdce a skrupulí nás obrala o dobrého člověka a dobrého přítele. Protože nade všemi ctnostmi, jimiž vynikal, byl Artur, slovy samotného Machada, ‚dobrým člověkem‘.“

Puigventós se odmlčel, aby nabral dech. Enrique, překvapený takovou chvalořečí na počest svého zesnulého otce, sledoval, s jak uctivou pozorností ji poslouchají všichni přítomní, ať už byli členy cechu či nikoli, kteří Artura znali mnoho let a vážili si ho. Mariola, sedící vedle něj, ho vzala za ruku a usmála se na něj.

„Dnes je tady s námi Enrique, jeho syn. I jeho znám spoustu let, myslím, že když jsme se seznámili, nesahal mi ani po pás. Enrique vyrostl obklopen starožitnostmi, nábytkem pokrytým prachem, ponurými obrazy a stovkami starých knih, jež byly Arturovou vášní.

Dnes je Enrique jediným dědicem majetku svého otce a rozhodl se odpoutat od světa starožitníků. Je to něco, čeho částečně lituji, protože to znamená, že zanikne jeden historický obchod a jedno pouto, které jsme si přáli zachovat. Ale také z toho mám radost, protože vím, že je obdařen výjimečným a vzácným talentem, kterému teď může zasvětit svůj život. Jsem rád, že se bude věnovat psaní těch skvělých knih, které tak rádi čteme, než aby seděl zavřený v malém krámku, který nemiluje tak jako my ostatní. A Enriquovi, jako Arturovu dědici, jenž byl přítelem, kolegou a místopředsedou cechu, v tomto pořadí, nyní předávám tuto plaketu za významný přínos cechu, na jeho počest a památku.“

Puigventós vytáhl zpod pultu pouzdro, které za hlučného potlesku otevřel. Pozlacená plaketa se blýskala ve světle zářivek. Mariola postrčila překvapeného Enriqua, aby si šel ten nečekaný dárek vyzvednout. Předseda cechu ho se slzami v očích objal a také Enrique se nedokázal ubránit dojetí. Tiše poděkoval, zatímco předváděl plaketu divákům. Nakonec se opět posadil vedle rozzářené Marioly.

„To jsi určitě vymyslela ty,“ zašeptal jí do ucha. „Všechno jsi organizovala, takže jsi o tom musela vědět. Mohla jsi mi to říct!“

„To nebyl můj nápad, ale mého otce,“ odpověděla rovněž šeptem. „Chtěl něco podobného udělat a teď se mu naskytla vhodná příležitost. A koneckonců jsem neměla nejmenší důvod pokazit mu to překvapení. A je tu ještě jeden důvod…“

„Jaký?“

„Tato emotivní scéna určitě zabrání mým kolegům snižovat cenu. Dobře je znám, jsme už takoví.“

Dražební síní se rozlehl hluboký hlas. Člověk, jemuž patřil, byl asi čtyřicetiletý muž, štíhlý a vysoký, aristokratického vzhledu, oblečený v přísném černém obleku, přímo zosobnění vážnosti. Představil předměty, které se měly dražit, jako „fantastickou sbírku různých kusů nejvyšší kvality“ a bezprostředně poté přistoupil k samotné dražbě jednotlivých položek podle pořadí, uvedeného v programu. Po vyvolání každého předmětu oznámil výchozí cenu, určenou Mariolou, která chytře stanovila poněkud nižší ceny, než bylo obvyklé, aby povzbudila přihazování ze strany účastníků. Všeobecně se hosté v sále zachovali podle jejího očekávání, ačkoli se nekonal dramatický boj o žádný z předmětů. Když se cena zvýšila přibližně o třetinu vzhledem k výchozí částce, vždy skončila v majetku některého z účastníků. Enrique překvapeně zjistil, že v sále vládne uvolněná atmosféra a příjemné ticho, přerušované jen tichými komentáři. Samuel při nabídkách několikrát prošel sálem, aby si promluvil s různými lidmi, a zamířil i do přilehlé místnosti, kde číšníci nepřestávali podávat občerstvení. Samuel vystupoval jako představitel svého podniku, Samuel Horowitz – starožitník, takže Mariola jako organizátorka dražby se raději držela stranou a věnovala se Enriquovi. Když se dostal na řadu oltář, o který Samuel s Mariolou předem projevili zájem, museli čelit stále vyšším nabídkám jednoho evidentně bohatého účastníka. Mariola Enriquovi pošeptala do ucha, že se jedná o osobní záležitost, o rozmar nabízejícího, s nímž nepočítali. Oltář se vymykal z běžného zboží na trhu, protože se dal použít jediným způsobem – stejně jako Artur ho vystavit jako ústřední dekoraci velkého sálu nebo terasy. Oni sami měli v úmyslu umístit ho jako výstavní kus ve svém obchodě a využít ho k reorganizaci celého vnitřního prostoru. Enrique protestoval, proč v tom případě vůbec dávali oltář do dražby, ale Mariola ho zarazila s tím, že se přece jedná o to, aby pro něj získali co nejvyšší cenu. To, že ho sami nebudou mít, nebylo důležité. Nakonec ho dotyčný člověk skutečně získal, za cenu značně převyšující původní nabídku.

„Jsem si jistý, že navyšoval cenu, aniž by o něj měl skutečný zájem, jen aby nám vytřel zrak,“ prohlásil Samuel, který ztratil svou dosavadní dobrou náladu.

Mariola Enriquovi vysvětlila původ této animozity, pramenící z dávného sporu, jehož příčina byla tak absurdní, že si ji už ani jeden z protivníků nepamatoval. Nepřátelství teď živila pouze odhodlanost obou stran neposkytnout tomu druhému důvod ke spokojenosti.

„Podobné historky jsou pro svět starožitníků typické,“ dodala. „Členové cechu jsou většinou silné a poněkud výstřední osobnosti. Mají mezi sebou nejrůznější roztržky, jimž podle vlastních slov nepřikládají význam, ale které podporují jejich rivalitu. Kdokoli nezúčastněný by to nazval touhou ubližovat jeden druhému.“

„Proto se Samuelem hrajete tu hru na hádání, kdo bude navyšovat cenu různých položek?“

„Na tom se to zakládá. Majitelé obchodů ve svých aktivitách prozrazují osobní vkus. Tento vkus obvykle nesdílí většina ostatních starožitníků, ale jen jeden nebo dva, maximálně tři další. A protože známe vkus většiny kolegů, můžeme odhadovat, o co budou mít zájem.“

„Mám dojem, že je to mnohem méně nevinná zábava, než se může na první pohled zdát.“

„Neděláme to ze zlomyslnosti…, téměř nikdy,“ zasmála se Mariola. „Nicméně je pravda, že někdy je dost zábavné pozorovat, jak se snaží nedat najevo zklamání před svými kolegy, když jim něco nevyjde.“

„Samozřejmě pokud se to nestane vám,“ ukázal na zamračeného Samuela.

„Na mě to nepůsobí. Samuel se zlobí, protože jejich spor je strašně starý. Já jsem v oboru jen čtyři roky a ještě nade mnou žádný rival nezvítězil. A ani nezvítězí, protože mi připadá nesmyslné ztrácet čas podobnými hloupostmi. C’est ne pas vrai?“ zeptala se sladce Mariola.

„Oui, mon chère.“

Dražba proběhla poměrně rychle navzdory obrovskému množství předmětů, které Artur vystavoval v obchodě a skladoval ve svém soukromém muzeu. Kolem třetí odpoledne se vydražil poslední kus, starožitná čínská porcelánová váza, která získala úctyhodnou sumu sedmi tisíc eur. Jakmile skončilo představení, které pro ně dražba ztělesňovala, začali se starožitníci rozcházet s novými projevy soustrasti a uznání. Enrique, tentokrát doprovázený Mariolou, musel nesčetněkrát podávat ruku, dávat a přijímat stovky polibků a všem vyjadřovat vděčnost za účast na dražbě. Velký sál, před několika minutami nabitý k prasknutí, teď zel prázdnotou, s výjimkou Marioly Puigventósové, jejího otce Pereho, Samuela a Enriqua.

„No a je po všem!“ poznamenal Puigventós s mladickou vitalitou. „A musím říci, že podle mých výpočtů dopadla dražba dobře,“ dodal s typickým gestem promnutí palce a ukazováčku.

„Už jsi vypočítal zisk?“ zeptal se Samuel.

„Vsadila bych se, že přesáhne sto tisíc eur, asi dvacet milionů ve starých pesetách,“ vložila se do hovoru Mariola. „Tři nejkrásnější kusy nábytku získaly kolem dvou milionů a zbytek bude dalších osmnáct.“

„To souhlasí s mými výpočty,“ potvrdil Puigventós. „Když odečteš daň a pronájem sálu, zbude ti zhruba devadesát tisíc eur. Ale to ti potvrdíme během týdne, až sekretářka všechno spočítá a uzavřeme účty.“

„Hezká sumička,“ podotkl Samuel.

„Ani nevím, za co ji utratím. Raději bych ty peníze oželel, jen kdyby Artur žil. Ale to bohužel není možné.“

„Enrique.“ Nečekaný hlas se ozval odněkud z druhého konce sálu.

Všichni se jako na povel otočili. Na prahu stál inspektor Fornells. Vypadal unaveně, dokonce uštvaně. Jeho obličej prozrazoval nedostatek spánku a sotva postřehnutelný zármutek. Vykročil ke skupince, ale uprostřed cesty se zastavil, jako by se ocitl na cizím území, na které není zvyklý. Unaveným gestem vyzval Enriqua, aby přišel k němu. Ten se ostatním omluvil a poslechl.

„Fornellsi, co se děje? Vypadáš špatně.“

Kruhy pod očima mu zplihle visely jako poloprázdné pytle, nos měl zarudlý a obličej oteklý jako alkoholik; celý nafouklý v důsledku nespočetných hodin práce, nedostatku spánku a litrů kávy, jíž se udržoval v bdělém stavu.

Inspektor ho dlouze pozoroval unavenýma očima, protkanýma červenými žilkami.

„Musíme si promluvit,“ řekl nakonec.

„Dobře, pokud si přeješ, můžeme si promluvit v některé kanceláři pana Puigventóse…“

Fornells netečně zavrtěl hlavou.

„Ne. Musíme si promluvit na komisařství. Venku nás čeká hlídkový vůz.“

Enriqua Fornellsova žádost zneklidnila. Vždycky si myslel, že pořádkové síly jsou tu proto, aby sloužily a pomáhaly občanům, ne aby je trestaly. Proto zatím nikdy nepocítil ve svém nitru ten nepříjemný neklid, který sevře útroby mnoha lidem, když spatří policistu. Nicméně tentokrát, přestože měl čisté svědomí, hned věděl, že něco není v pořádku. Bylo to tím, že musí jet na komisařství… A ten tón, tak lhostejný a odlišný od obvyklé srdečnosti při jejich předchozích rozhovorech.

„Dobře, pokud mě omluvíš, abych se rozloučil s přáteli.“

„Jasně,“ souhlasil Fornells a pokynul rukou. „Počkám venku, hned u vchodu. Pospěš si.“

„Bez obav. Jen se rozloučím a vyzvednu si v kanceláři sako.“

Fornells se otočil k odchodu, aniž by cokoli dalšího řekl. Enrique se vrátil ke svým známým, kteří ho během rozhovoru z dálky mlčky pozorovali.

„Co se děje? Máš nějaké novinky?“ zeptal se Samuel. „Zjistili něco?“

„Nejspíš něco vypátrali…,“ poznamenal Puigventós.

„Nemyslím. Jak víte, Fornells byl starým přítelem mého otce a tento případ bere osobně. Vypadal příliš rozzlobeně na to, aby měl dobré zprávy. Zajdu si nahoru pro sako. Doprovodíš mě?“ zeptal se Marioly.

„Jistě.“

„Pokud se dozvím něco nového, dám vám vědět. Zatím na shledanou a děkuji za pomoc.“

Puigventós a Samuel se s ním rozloučili. Pak ho Mariola zavedla k služebnímu výtahu. Enrique mlčel a nedokázal zakrýt znepokojení.

„Doufám, že to budou dobré zprávy,“ řekla Mariola.

„Ano, taky doufám,“ odpověděl Enrique nepřítomně.

Mariola se také odmlčela. V kanceláři si Enrique vzal sako a beze slova došli až k východu. Z vrcholu schodiště, které vedlo na Boulevard dels Anticuaris, spatřili čekajícího Fornellse, opřeného o zeď, s cigaretou sevřenou mezi rty.

„Když tě vidím tak neklidného, také si dělám starosti. Zavolej mi, jakmile tě pustí. Budu doma.“

„Zavolám.“

„Prosím tě, nezapomeň.“ Enrique v jejím hlase vycítil skrytou prosbu.

„Neboj se, zavolám,“ řekl a opětoval její něžný polibek jako potvrzení svého závazku.

Když ho uviděl přicházet, odhodil Fornells cigaretu na zem a lhostejně ji zašlápl.

„Jdeme, tamhle je vůz.“ Ukázal na auto, stojící v druhé řadě na Passeig de Gràcia.

U auta Fornells beze slova ukázal na zadní dveře. Když je Enrique otevřel, uviděl uvnitř inspektora Rodrígueze, který ho pozdravil krátkým pokývnutím. Posadil se a zabouchl dveře s hlasitým prásknutím. Hlídkový vůz vystartoval a s obtížemi kličkoval hustou dopravou. Fornells řekl bezvýrazně jediné slovo:

„Rychle.“

Řidič, uniformovaný policista, zapnul ječivou sirénu. Auto zrychlilo. Všechna vozidla jim dávala přednost, jako by byli nakaženi morem, a tak za pouhých pět minut parkovali před komisařstvím v Ravalu. Enriquovi museli otevřít dveře zvenčí, protože zevnitř bylo otevírání zablokované. S Fornellsem po jedné straně a Rodríguezem po druhé, následován uniformovaným policistou, si Enrique poprvé od chvíle, co vyjeli, uvědomil svou situaci. Byl prostě a jednoduše zatčen.

16

V pracovně komisaře Fornellse, na židli před stolem plným rozházených papírů, složek a různých dokumentů, Enrique trpělivě čekal, až se někomu uráčí vysvětlit mu, co se to k čertu děje. Seděl tu sám už hodinu; když dojeli na komisařství, uniformovaný policista se vzdálil a Fornells s Rodríguezem ho beze slova zavedli do pracovny. Čas se vlekl a Enriqua se zmocňovala nejistota. Něco nebylo v pořádku, ale co to mohlo být? Dozvěděli se nějak, že jim zatajoval existenci rukopisu? Uvědomoval si, že tím zatajil možnou stopu ohledně Arturovy vraždy, tak mu to řekl Carlos. Ale vraha už dopadli, takže to nebylo důležité. Pokud to zjistili, měli právo být naštvaní, ale nemuseli s ním takhle zacházet. V každém případě pochyboval, že to byl důvod, proč ho sem přivedli.

Rodríguez otevřel dveře kanceláře, ale zastavil se na prahu.

„Volá Fornells, že tady za chvíli bude,“ ozval se hlas na chodbě.

Komisařův zástupce pak zavřel dveře a posadil se vedle Enriqua, naproti šéfova stolu.

„Omlouvám se za to zdržení. Hned jak jsme přišli na komisařství, volali nám ze soudního, a museli jsme tě tady nechat a jít vyřídit jiné záležitosti. Fornells už je na cestě sem, přijde za deset minut. Mezitím, pokud chceš, můžeme začít.“

„Začít s čím?“ zeptal se překvapeně Enrique.

Rodríguez vytáhl ze své aktovky fotografii a podal mu ji.

„Znáš ho?“

„Ano, znám.“

Na velké fotografii spatřil Manolův obličej. Museli ho vyfotit při nějaké mimořádné příležitosti, protože měl na sobě sako a kravatu, byl hezky učesaný a vypadal mnohem upraveněji než obvykle.

„Víš, jak se jmenuje a co dělá?“

„Jmenuje se Manuel Álvarez. Je to filolog.“

„Kdy jste se seznámili?“

„Promiň, ale než budeme pokračovat, pokud by ti to nevadilo, rád bych se na něco zeptal. To má být výslech?“

Policista před odpovědí zaváhal.

„Neoficiální, ale ano, můžeš to pokládat za výslech.“

„Nechápu, co se děje. Můžeš mi to vysvětlit?“

„Je to prosté. Stručně to shrnu. Přibližně dvacet minut před jednou hodinou v noci jsme dostali telefonát, v němž nás upozornili na nějaký problém v jednom bytě na severu Barcelony. Zavolal nám nějaký důchodce, který bydlí sám. Slyšel sténání, pak ticho. Nevěnoval tomu pozornost, mohlo jít o cokoli, milostné sténání nebo vytí bitého psa. Ale když šel vynést odpadky, všiml si, že dveře bytu na druhém poschodí jsou pootevřené. Myslel si, že majitel bytu, jehož zná dlouho a považuje ho za velmi roztržitého, zapomněl zavřít. Zaklepal na dveře, ale nikdo neodpovídá. Zazvonil na zvonek, ale pořád žádná reakce. Rozhodl se dveře zavřít, ale přemohla ho zvědavost a nahlédl dovnitř. Uprostřed předsíně nalezl mrtvého majitele bytu.“

„Manolo? Mrtvý?“

„Ano, mrtvý. Naprosto mrtvý.“

V té chvíli se Rodríguez odmlčel a sledoval Enriquovy reakce.

„Fornells sem jede z márnice, kde právě provedli pitvu. Přinese zprávu soudního lékaře se všemi podrobnostmi.“

„Zavražděn…,“ zamumlal Enrique bezútěšně.

„Ano, zavražděn,“ potvrdil Fornells od dveří, které právě za sebou zavřel. „Už jsi ho informoval?“

„Řekl jsem mu jenom o tom sousedově oznámení.“

„Zvláštní. Jak víš, že byl zavražděn, když to ještě nikdo neřekl?“

„Intuice,“ řekl Enrique.

„Dobrá intuice. Tak dobrá, že nám to budeš muset vysvětlit podrobněji. Víš, pana Manuela Álvareze Pinzóna, narozeného v Méridě devětadvacátého února, zavraždili včera v noci, ani ne před sedmnácti hodinami, z důvodů nám naprosto neznámých. Na dveřích nejsou stopy násilí a podle polohy těla v předsíni usuzujeme, že ho zavraždili přesně ve chvíli, anebo krátce poté, co je otevřel. Vrah použil bodný nástroj, něco jako nůžky, nůž na dopisy nebo šroubovák. Úder byl zasazen do pravé oční jamky, vražedná zbraň pronikla mozkem a smrt nastala přibližně za minutu. Během té doby se vrah snažil umlčet sténání oběti kapesníkem bílé barvy, ale soudě podle sousedova prohlášení se mu to příliš nepodařilo.

Totožnost vraha je neznámá, stejně jako jeho motiv. Nicméně známe několik různých faktů, které budou užitečné pro začátek vyšetřování. Jeden z nich je velmi výmluvný. Byt někdo důkladně prohledal, vrah bezpochyby našel, co potřeboval, ať už šlo o cokoli. Další fakt nám mnoho neobjasňuje, ale doufáme, že s tvou pomocí nalezneme souvislosti. Beatrice Daleová, tvoje exmanželka, která momentálně bydlí v domě, jenž byl trvalým bydlištěm Arturovým a teď tvým, se dostavila v pondělí ráno na Barcelonskou univerzitu, kde hovořila s Joaquimem Pagésem, profesorem klasické filologie. Beatrice ho žádala o pomoc s nějakým překladem a pan Pagés jí představil nejlepšího odborníka ze svého oddělení, pana Álvareze. Pokračuj, Joane.“

Rodríguez roztržitě mlčel, než si uvědomil otázku svého nadřízeného.

„Promiňte, Fornellsi, zamyslel jsem se. Víte, dnes je středa, jsou to přesně dva týdny, téměř na hodinu, co Enrique přišel na komisařství, abychom ho informovali o vraždě jeho adoptivního otce. Dokonce si vzpomínám, že jsem to byl já, kdo mu sdělil naše podezření, a že vy jste, stejně jako dnes, přišel na schůzku se zpožděním.“

„Máš naprostou pravdu, život je plný náhod,“ připustil Fornells. „Ale dnešní schůzka se v mnohém liší od té před čtrnácti dny. Tehdy jsme to byli my, kdo informoval Enriqua o vraždě…“

„… a dnes je to Enrique, kdo nám má poskytnout informace o jiné vraždě. Je to tak?“

Oba policisté si Enriqua pátravě prohlíželi a čekali na jedinou možnou odpověď.

„Ano.“ Promnul si oči, když odpovídal. „Řeknu vám všechno, co o té věci vím.“

Během následujících tří hodin, zatímco si oba policisté dělali spousty poznámek, jim Enrique podrobně vyprávěl všechno, co se stalo od chvíle, kdy mu Bety oznámila smrt jeho otce. Začal dopisem, který mu Artur poslal před smrtí a v němž zmiňoval svůj objev i strach, který v něm vyvolal. Zmínil se o původních podezřeních, kdy uvažoval o tom, že Guillem a Enric, případně Samuel, by mohli mít něco společného s Arturovou smrtí, protože se dozvěděli o jeho objevu na schůzce dvacátého druhého dubna. Tato podezření se potvrdila, když od všech tří dostal nabídku ke koupi Arturova obchodu. Řekl jim o pomoci, kterou mu poskytl jeho přítel Carlos Hidalgo při jejich vyšetřování – dobré alibi je zdánlivě vyloučilo z podezření –, stejně jako o nápadu s návnadou, jež měla odhalit možného vraha. Když mu v neděli osmého května Bety sdělila, že zadrželi Francouze, automaticky se tím zrušilo možné spojení všech tří podezřelých s vraždou. Brésard měl všechny atributy vhodného pachatele, proto Carlos odvolal tajné sledování Enriqua a považoval záležitost za uzavřenou. Bety mezitím na vlastní pěst pátrala po původu rukopisu, při tom se seznámila s Manolem, jak správně řekli, prostřednictvím Quima Pagése. Manolo neuvěřitelnou náhodou také věděl o existenci tajemného předmětu, o němž se zmiňoval rukopis, a ochotně nabídl spolupráci. Vysvětlil jim původ a historii onoho předmětu, Božího kamene. Enrique mu předal rukopis, aby ho podrobně prozkoumal, což bylo nezbytné pro vyřešení záhady, jak jim sdělil samotný Manolo. Od té chvíle nevěděl, co se s ním dál dělo.

Když skončil s vyprávěním, Fornells s Rodríguezem si vyměnili pochybovačné pohledy. Starý komisař přenechal gestem pravé ruky vedení výslechu svému podřízenému. Rodríguez chtěl z Enriqua vytáhnout celou pravdu.

„Musím ti říct, že v mnoha bodech od tebe potřebujeme podrobnější vysvětlení. Ale než začneme s otázkami, chci, abys nám vysvětlil, proč jsi nám neřekl o tom rukopisu. Dobře si vzpomínám, že jsi seděl právě na této židli, když tě Fornells žádal, aby sis vzpomněl na cokoli, co by mohlo mít nějakou souvislost s Arturovou vraždou.“

„Než vám odpovím, chtěl bych se omluvit. Myslím, že jsem se zachoval nezodpovědně…“

„S námi si nedělej starosti,“ přerušil ho Fornells, „spíše by sis je měl dělat kvůli zesnulému Álvarezovi. Kdybys nám řekl pravdu, možná by teď byl naživu, místo aby odpočíval jako vykuchaný kus masa v lednici ústavu soudního lékařství.“

Enrique ztratil řeč. Fornells mu nasypal sůl do rány. Jaký podíl měl na smrti chudáka Manola? Bezpochyby mnohem větší, než si dokázal připustit.

„Fornells má pravdu, ale jen částečně. Kdybys nám všechno řekl v pravý čas, ještě by to neznamenalo, že chytneme vraha, ale mohli jsme zabránit tomuto neštěstí. Takže mi odpověz na otázku.“

„Já… Když mě Fornells požádal o informace, nechtěl jsem vám nic říct, abych mohl pátrat po tajemství rukopisu. Předpokládal jsem, že kdybych vám to řekl, zabavili byste ho jako důkaz. Později, když jsem dostal nabídky ke koupi Arturova obchodu, připadalo mi to jako podivná náhoda. Carlos souhlasil, doslova řekl, že náhody neexistují. Proto vyšetřoval ty tři podezřelé, ale nenašel žádný důkaz, že by se do toho zapletli.“

„Stručně řečeno, mlčel jsi, abys celou tu záhadu vyřešil sám,“ přerušil ho opět Fornells. „Choval ses jako sobec. Chtěl jsi pro sebe všechnu slávu, všechny pocty: rozluštit rukopis, vyřešit záhadu a vlastníma rukama dopadnout vraha.“ V průběhu řeči se přestával ovládat a jeho nepřátelství rostlo. „Proč jsi nám, do prdele, nemohl důvěřovat? To mě na tom všem nejvíc štve! Přišel jsi sem se staženým ocasem, chovali jsme se k tobě jako k vlastnímu, a takhle ses nám odvděčil!“

„Fornellsi,“ zasáhl Rodríguez, aby uklidnil situaci. „Pojďme na chvíli ven.“

Oba policisté vyšli z místnosti. Enrique, kromě toho, že se cítil částečně zodpovědný za Manolovu smrt, hluboce litoval, že Fornellse oklamal. Komisař měl pravdu. Díky starému přátelství s Arturem ho zasvětil do vyšetřování do té míry, jaké se jiní příbuzní obětí nikdy nedočkají. A musel myslet i na to pondělní ráno v kavárně Londýn, kdy mu vyprávěl příběh Arturova mládí, který by se jinak nikdy nedozvěděl. Měl plné právo cítit se podveden, jak profesionálně, tak i osobně.

Po několika minutách diskuse s komisařem se Rodríguez vrátil do pracovny.

„Moc ho to mrzí. A taky je naštvaný. Nejvíc mu vadí, že jsi mu to neřekl, a nedostatek důvěry, který z toho plyne.“

„Chtěl bych umět vyjádřit, jak mě to mrzí.“

„Na to už je pozdě,“ prohlásil nelítostně Rodríguez. „Álvarezovi už není pomoci a Fornells se dříve či později přestane zlobit. Pokud toho opravdu lituješ, a já nepochybuji o upřímnosti tvých slov, zapomeň na všechno ostatní, soustřeď se a odpověz mi na otázky.“

„Dobře.“

„Máš s sebou v Barceloně ten dopis, co ti napsal Artur?“

„Ano.“

„Potřebujeme ho. Co si myslel Hidalgo o tvé teorii?“

„Myslel si, že alibi našich tří podezřelých jsou věrohodná. Nevěřil, že by byl někdo z nich vinen. Chci, abyste věděli, že mě přemlouval, abych všechno řekl policii; nechávat si ty informace pro sebe mu připadalo nerozumné, a dokonce mi oznámil, že by se to mohlo považovat za trestný čin.“

„Udělal dobře, že ti to řekl, ale měl nám to oznámit sám,“ poznamenal Rodríguez. „Na to má ovšem jako soukromý vyšetřovatel právo. Řekni mi, uvědomoval sis, jakému riziku se vystavuješ, když jsi ze sebe udělal volavku?“

„Ano. Ale naprosto Carlosovi důvěřuji. Jsme přátelé od dětství a vím, že je to schopný profesionál. Zajistil nám hlídání, které jsme zrušili v neděli v noci, když jsem se vrátil domů a Bety mi řekla, že zatkli Francouze.“

„Vzpomínám si, že když jsme spolu hovořili po telefonu, úplně tě vyvedlo z míry, když ses dozvěděl o Brésardovi.“

„Připadalo mi neuvěřitelné, že by vrahem byl někdo jiný než Guillem nebo Enric. Všechno ukazovalo na ně!“

„Nějak do toho nezahrnuješ Samuela Horowitze.“

„Ne, ten to být nemohl. Nikdy jsem ho vážně nepodezíral. Byl přítelem mého otce od padesátých let. A ne jen tak nějaký přítel, ale jeden z nejlepších.“

„Samuel Horowitz je židovského původu, stejně jako ten Kámen, o kterém jsi mluvil.“

„On by nikdy něco podobného neudělal,“ trval na svém Enrique. „Kromě toho má alibi.“

„Stejně jako ostatní dva podezřelí. Byly to poslední osoby, které viděly Artura živého, museli jsme je vyslechnout. A jak ti už sdělil Carlos, mají dobré alibi. Popiš mi ten rukopis.“

„Je to starožitná kniha, docela velká, nějakých čtyřicet centimetrů na výšku a dvacet na šířku. Vázaná v telecí kůži, téměř černé, zčernalé lety. Na titulní straně vazby jsou ornamenty vyřezávané v kůži a protažené proužky…“

„Počkej, počkej. To je na mě moc technické. Mohl bys to nakreslit?“ Podal mu papír a propisku.

„Ano.“

Enrique se pustil do úkolu zobrazit vazbu Casadevallova rukopisu. Když skončil, podal kresbu Rodríguezovi, který odešel z kanceláře a předal ji spolu s nějakými pokyny jednomu ze zástupců inspektora.

„Prověří, jestli se nenachází v domě zavražděného. I když jsem si jistý, že knihu nenajde, musím dodržet postup. Máš nějaký opis jejího obsahu?“

„Různé poznámky a jeden úplný, ale nepřesný překlad. Je možné, že Bety má přesnější přepis.“

„Jaká je hodnota toho rukopisu?“

„Nejsem odborník, ale určitě velká.“

„Je ten Boží kámen nějaký typ drahokamu?“

„Ano. Mohl by to být velký smaragd.“

„Někdo se příliš snaží na to, aby to byl neexistující nebo bezcenný předmět. Další otázka: Proč je Bety v Barceloně?“

Enrique si vzdychl.

„Přijela kvůli mně. Byli jsme si s Arturem velmi blízcí, víc než většina lidí se svými rodiči. Možná to bylo proto, že mě adoptoval. Bety si dělala starosti, takže si zařídila na univerzitě volno a náhle se objevila minulou středu.“

„Jste rozvedení, že?“

„Ano.“

„Váš vztah je čistě přátelský?“

„Nespíme spolu,“ prohlásil Enrique otevřeně. „Vlastně jsme se předtím několik měsíců vůbec neviděli.“

„Kde jsi byl včera odpoledne a v noci?“

Enrique pochopil záměr v podtextu Rodríguezových otázek. Jednoznačně zkoumal, zda má na dobu vraždy alibi.

„V domě Marioly Puigventósové.“

„Dokdy?“

„Myslím, že jsem odcházel kolem půl jedné v noci.“

„Řekni mi adresu a telefonní číslo slečny Puigventósové.“

Enrique mu oba údaje nadiktoval.

„A teď mi o ní něco řekni.“

„Je dcerou Pereho Puigventóse, předsedy cechu katalánských starožitníku.“

„Jaký je váš vztah?“

Zaváhal. Nevěděl přesně, jak má na tu otázku odpovědět.

„No, myslím, že by se dalo říct, že spolu chodíme.“

Rodríguez zvedl oči od složky a podíval se na něj s mírně cynickým úsměvem.

„Chceš říct, že bydlíš v Barceloně se svou bývalou ženou, ale máš partnerský vztah s Mariolou Puigventósovou?“

„Ano, je to tak,“ odpověděl s nepříjemným pocitem. „Víš, můžu to vysvětlit…, doufám.“

„To jsem tedy zvědavý,“ přerušil ho inspektor s laškovným úsměvem.

„Když Bety minulou středu přijela, my jsme s Mariolou ještě ne… Ve skutečnosti jsme se neviděli aspoň dvacet let nebo déle. Ona bydlela v New Yorku, byla vdaná, ale před čtyřmi lety se rozvedla a vrátila se do Španělska…“ Enrique své vyprávění přerušil. Situace se mu vymykala z rukou a vyprávět o tom všem mu připadalo nemístné. „Poslyš, je vážně nutné, abych ti to vyprávěl?“

„Jestliže se takhle ptáš, je jasné, že si neuvědomuješ svou situaci.“ Z jeho obličeje se vytratila veškerá hravost a náhle byl nezvykle vážný.

„Možná bys mi to mohl vysvětlit,“ žádal Enrique.

„Tak dobře. Fornells tě nepovažuje za podezřelého ani z vraždy Artura, ani Manola. Co se týče toho prvního, souhlasím s ním; Mikel Garaikoetxea potvrdil, že jsi vyrazil na moře ráno v neděli dvacátého čtvrtého dubna. Je zjevné, že tvoje jachta, Hispaniola, v noci nekotvila v žádném z blízkých přístavů a zakotvit ji jinde by bylo podle dotázaných odborníků nemožné vzhledem k počasí. Řekli nám, že by se rozbila o skály. Co se týče té druhé vraždy, tak se omlouvám, ale udělám si názor až po skončení výslechu. V každém případě ti doporučuji, aby ses nenechal rozhodit otázkami, které ti budu klást. Jsou pro vyšetřování nezbytné. Neptám se z osobní zvědavosti, takže mi laskavě odpověz!“

Enrique se zhrozil, když zjistil, že ho vyšetřovali ohledně Arturovy smrti, a konečně pochopil svou situaci. Rodríguez analyzoval každou jeho odpověď s jasným záměrem objevit jeho skutečnou roli v tomto příběhu. Nicméně musel položit jednu nevyhnutelnou otázku.

„Vážně jste si mysleli, že bych mohl mít něco společného se smrtí svého otce?“ zeptal se nevěřícně.

„Ale no tak! Jen proto, že jsi veřejně známá osoba, ještě nejsi imunní vůči touze po náhlém zbohatnutí,“ usmál se Rodríguez. „Vždy vyšetřujeme rodinné příslušníky a přátele. Je statisticky prokázáno, že devadesát až devadesát pět procent vražd je spácháno některým příbuzným nebo známým oběti. A když k tomuto pravidlu připočteš existenci takového dědictví, jaké zanechal Artur, pochopíš, že vyšetřovat tě bylo více než ospravedlnitelné. V každém případě jsi plul na moři a nemohl jsi tu vraždu spáchat. Ale neodbíhejme, právě jsi vysvětloval svůj vztah k Mariole Puigventósové a Beatrice Daleové.“

„Puigventós, Mariolin otec, se nabídl, že zorganizuje dražbu Arturova obchodu,“ pokračoval Enrique. „Mariola tu dražbu připravovala, tam mě taky Fornells v poledne vyzvedl. No, věc se má tak, že v neděli odpoledne, poté co jsme celý víkend pracovali v obchodě, mě pozvala na večeři k sobě domů a… Momentálně bydlím v Arturově domě, kde se mnou bydlí Bety, dokud neodjede, ale Mariola a já jsme partneři. Aspoň myslím.“

„Nebylo tak těžké to vysvětlit. Ví slečna Puigventósová o existenci Casadevallova rukopisu a Božího kamene?“

„Částečně.“

„Partneři před sebou obvykle nemívají tajemství.“

„Vysvětlil jsem jí část záhady, aby pochopila, proč Bety zůstává v Barceloně.“

„Tomu nerozumím. Chceš říct, že na slečnu Daleovou žárlila?“

„Tedy, ano. Chci říct, že nepochybuje o mé věrnosti, ale naše situace jí nepřipadá správná.“

„Do jaké míry zná historii Božího kamene?“

„Podle ní je Bety tady, aby přeložila starý rukopis, který nás možná zavede k vyřešení nějakého tajemství. Nic víc neví.“

„Proč jsi to před ní zatajil?“

„Nic jsem nezatajil. Je to tak, že když jsme mluvili o překladu, já už jsem se o vyřešení té záhady vůbec nezajímal. Jen proto jsem jí řekl jen to podstatné, co vysvětlovalo, proč je Bety, tedy slečna Daleová, tady v Barceloně.“

„Tomu je velmi, velmi těžké uvěřit.“ Namířil na něj propisku. „Pokus se mě přesvědčit, že se mýlím.“

„Překvapí tě to, ale část viny na tom má Fornells.“

Enrique stručně shrnul, co se dozvěděl v pondělí ráno od Fornellse o Arturově minulosti a jaký vliv to mělo na jeho duševní stav. Rodríguez si všechno poznamenal do svého notýsku.

„Dobře. Pokračujme. Odešel jsi z bydliště slečny Puigventósové kolem dvanácti třiceti. Co jsi dělal pak?“

„Vrátil jsem se do Vallvidrery. Přijel jsem kolem jedné,“ upřesnil Enrique, aniž by čekal na Rodríguezovu otázku.

„Zajímavé. Velice zajímavé. Víš, kde bydlel zesnulý Manuel Álvarez?“

„Ne. Bety mu nabídla, že ho doprovodí domů v pondělí v noci, ale já jsem tomu nevěnoval pozornost.“

„Bydlel na Carrer Muntaner, hned u prvního Cinturó de Ronda.“

Enrique pochopil narážku, skrytou v Rodríguezově poznámce. Manolovo bydliště bylo na cestě mezi Marioliným a Arturovým domem. Tak blízko, že pěšky by ta vzdálenost netrvala déle než deset minut. Kdokoli, kdo odjížděl z Mariolina domu o půl jedné, mohl spáchat zločin a vrátit se do Vallvidrery do dvaceti minut.

„Takže jsi přijel domů kolem jedné a tam byla slečna Daleová.“

„Ano.“

„Víš, kdy má slečna Daleová v plánu vrátit se do San Sebastiánu?“

„Původně se chtěla vrátit dnes nebo zítra. Ale nevěřím, že odjede, dokud nevyřeší záhadu rukopisu.“

„Ať už měla v plánu vrátit se či nikoli, bude muset svůj odjezd odložit, dokud si s ní nepromluvíme. Nevíš náhodou, kde bychom ji mohli najít?“

„Ne. Včera v noci jsme měli…, mohli bychom to nazvat menší diskusí, a dnes ráno, když jsem vstal, už byla pryč. Domnívám se, že mohla jít do arcibiskupského archivu anebo do Ca l’Ardiaca.“

„Mohl bych znát příčinu té diskuse?“

Cítil se jako boxer, který hledá po úderu útočiště. Z celého výslechu to byla ta nejbolestnější část; připadal si jako malý kluk, když musel odpovědět.

„Myslím, že žárlila na Mariolu,“ vydechl.

„To se podívejme. Řekl jsi, že váš vztah je čistě přátelský. Tvoje partnerka je Mariola, ne Bety. Nebo se pletu?“

„Ne, nepleteš. Myslím, že Bety ke mně dosud něco cítí.“

„A neplatí to i naopak?“

„Než jsem poznal Mariolu, tak ano. Ale teď už ne.“

„Aha. Dobře. To je ale příběh,“ řekl Rodríguez sám pro sebe, zatímco listoval zápisníkem. „To teda je příběh. No… Myslím, že už máme všechno, co potřebujeme.“

„Takže… mohu jít?“

Rodríguez na Enriqua dlouze pohlédl, zatímco v klidu zvažoval odpověď.

„Ano, ale než půjdeš, chci, abys věděl dvě věci. Za první, že tvá verze událostí se shoduje s výpovědí slečny Daleové, kterou jsme už vyslechli a která na tebe čeká v hale.“ Enrique žasl. Bety také vyslýchali! Díky Bohu, že řekl celou pravdu! „To svědčí ve váš prospěch. Za druhé, zatím nejste zbaveni podezření. Zejména v tvém případě z důvodů, které si snadno domyslíš. Alespoň dokud nebudeme mluvit se slečnou Puigventósovou. Doporučuji vám, abyste se chovali rozumně. Zůstaňte podle možností v dosahu, mějte zapnuté mobilní telefony. Na oddělení vedeme několik vyšetřování, které mohou vyžadovat vaši účast. Je všechno jasné? Nějaké otázky?“

Enrique zavrtěl hlavou.

„Fornells…,“ naznačil.

„Zapomeň na něj. Bylo by to kontraproduktivní.“

Když Enrique otevíral dveře pracovny, Rodríguez ho opět zadržel.

„Ještě jedna věc,“ řekl, aniž zvedl oči od svých poznámek. „Řekl jsem ti během výslechu, že než skončíme, udělám si názor ohledně tvé viny. Existuje dost faktů, které tě spojují s Álvarezovou smrtí. Ale já si přesto nemyslím, že jsi vrah. Všechno je to příliš zjevné, příliš evidentní. Ne, kdybys byl vinen, byl bys ten nejhloupější vrah v dějinách kriminalistiky. Ale myslím si, že ses do toho všeho zapletl právě kvůli své hlouposti.“

Když schlíple opustil pracovnu, sestoupil Enrique po tmavých schodech do haly. Tam skutečně čekala Bety, seděla v křesle tak starém a zchátralém jako celé komisařství, vedle stolku, na němž odpočívaly ohmatané zbytky čehosi, co bývalo bulvárními časopisy. Bety nepřítomně zírala do oprýskaného stropu a opuchlé kruhy pod jejíma očima napovídaly, že dlouho plakala. Když ho uviděla, okamžitě vstala a běžela mu naproti. Uprostřed haly ho objala. Dva strážní, hlídající u vchodu do komisařství, je pozorovali bez zvědavosti, ostříleni léty zkušeností, kdy viděli veškerou lidskou bídu. Enrique se cítil nepříjemně, a tak vedl Bety dál halou směrem k východu. Pomalu sešli po schodech, potichu, jen Bety občas unaveně vzlykla.

Vyšli na ulici. Poprchávalo. Kráčeli směrem k Ramblas pod šedivou oblohou, lemovanou slabou narůžovělou září způsobenou odrazem světel Barcelony. Několik chodců je zvědavě pozorovalo, ale většina obyvatel této chudé okrajové čtvrti měla vlastní problémy a nevšímala si jich. Vidět unavenou dvojici vycházející z komisařství zase nebylo nic tak zvláštního.

Přišli na Ramblas. Kdyby nepršelo, byl by tady dav lidí. Enrique, aniž si to uvědomil, směřoval k moři, ale zastavil se před kostelem svaté Moniky. Bety byla příliš nervózní, než aby pokračovala v chůzi. Tam, pod obrovským platanem, jehož listí je sotva chránilo před houstnoucím deštěm, se znovu objali a drželi se tak dlouho, dokud se Bety konečně neuklidnila.

17

O hodinu později dorazili Bety s Enriquem do domu ve Vallvidreře. Bety celou cestu mlčela, ještě v šoku z toho, jak neočekávaný spád události nabraly. Viděla Manolův obličej vznášet se v odraze předního skla; mizel s pohybem stěračů a znovu se objevoval v proudech vody, pleskajících na okno. Enrique řídil z pouhé setrvačnosti, v hlavě měl prázdno, nebyl schopen myslet. Rád by řekl spoustu věcí, ale nevěděl, jak je sdělit, a ani si nemyslel, že by je Bety chtěla slyšet. Cestou na Passeig de Gràcia, kde ráno zaparkoval auto, zjistil, že jakýkoli pokus rozebrat situaci vychází naprázdno. Jeho pocit viny rostl a rostl, tížil jeho mysl a pevně se v ní usazoval. Měl na něj přímo fyzický vliv. Jeho počáteční nevolnost se změnila v touhu lehnout si do postele a spát; spát a zapomenout na skutečný svět, ztratit se nadlouho ve snu, a po probuzení si nic nepamatovat.

Když vešli do domu, napustil do vany téměř vařící vodu. Naprosto přirozeně pomohl Bety se svléknout. Vypadala klidná, až příliš klidná, obličej měla uvolněný, ale pohled ztracený v sobě. Oblékl jí župan a zavedl ji do koupelny. Byla tak křehká, tak bezbranná, s pohledem dítěte zraněného krutým světem ho vzala za ruku. O chvíli později se její pohled trochu změnil, zorničky se stáhly. Bety se vracela do skutečnosti. Enrique jí jemně, jako malému dítěti, hladil žínkou záda.

„Co jsem to udělala? Co jsem to jen udělala?“

„Ty jsi nic neudělala. Když už, tak je to vina nás obou.“

Bety se ve vaně roztřásla.

„To není pravda. Není,“ mumlala zoufale. „Chtěla jsem najít Boží kámen, i když ty jsi to už vzdal. Hledala jsem překladatele, který by byl schopen objasnit tu záhadu. Já jsem zodpovědná za jeho smrt.“

„To neříkej, není to pravda. Celé to šílenství začalo, když jsem zatajil existenci rukopisu před policií. To je jediná pravda. Anebo to možná začalo ještě dřív, když samotný Casadevall přijal závazek od tajemného S. a rozhodl se napsat ten proklatý rukopis. Proč musel zanechat stopu vedoucí k záhadě všem přístupnou? Proč nedokázal udržet tajemství a odnést si ho do hrobu?“

„Je úplně jedno, co mi teď řekneš. Tím se minulost nezmění a já nepřestanu cítit vinu.“

Bety nemínila nikomu dovolit, aby z ní sňal tu neblahou roli, kterou si pro sebe zvolila. Enrique ji znepokojeně pozoroval. Seděla tady před ním nahá v téměř přetékající vaně, pažemi si objímala nohy přitažené k tělu, bradu opřenou o kolena, nepřítomný pohled ztracený v dáli. Nechtěla se vyhýbat odpovědnosti, kterou bezpochyby nesla, ale na druhé straně ji nemusela nesmyslně zveličovat. Potřeboval ji po svém boku. Potřeboval její pronikavou inteligenci a pragmatický racionalismus. Musel s tou situací něco udělat; potřeboval její pomoc. A nejsnadnější způsob, jak vyvolat její reakci, byl rozzlobit ji.

„Tím, že budeš tvrdošíjně trvat na své vině, se nikam nedostaneme,“ prohlásil v náhlé inspiraci. „Osud si s námi zahrává, jak chce. Podvádí a vždycky vyhraje. Myslíš, že Manolova smrt je tvoje vina? Nebuď hloupá! Byl tak zaslepený pozlátkem poznání, nebo spíše ctižádostí, jako ty. Copak nepátral celé roky po Božím kamenu? Možná že na začátku, když se setkal s tajemnou záhadou z minulosti, ho vedla pouhá zvědavost, touha po poznání, jak nám sám říkal. Ale mě neoklamal.“ Bety se dostala ze své strnulosti, chtěla zasáhnout, ale Enrique jí nedal šanci. „Nemohl mě oklamat, protože jsem jasně viděl vepsané v jeho tváři – stejně jako ve tvé a předtím ve své vlastní – příznaky nezdravé touhy po vědění. Copak jsi nesnila o slávě, kterou ti mohl Kámen přinést? Nesnila jsi o vlivu, lesku a moci? Ten Kámen byl přece sám o sobě, bez ohledu na všechny ty bláznivé fantazie, co Manolovi namluvil Shackermann, objektem nesmírné ceny! Tak odpověz! Nesnila jsi o tom?“

„Ano! Jistěže jsem o tom snila!“ odpověděla a potlačila vzlyk. „Proč mě z toho obviňuješ? Ty jsi o tom přece také snil!“

„To je pravda,“ odpověděl co nejklidněji. „A teď se za to proklínám. Ztratil jsem hlavu a důsledky jsou příšerné. K tomu mě dovedl můj nerozum.“

„Tím se nám Manolo nevrátí,“ řekla Bety zkroušeně.

„Ztrácíš se v podružnostech a při tom nevnímáš detaily.“

„Tak to mi vysvětli.“ Zlost začínala převažovat nad sebelítostí.

„Udělám to, ale pravda není příjemná.“

Bety netrpělivě čekala na jeho velké odhalení, ochotna bojovat zuby nehty, chycena do pasti, kterou jí Enrique nastražil.

„Proč pořád myslíš jen sama na sebe, místo abys myslela na ostatní? Protože to je to první, co bys měla dělat, když je tvůj život v ohrožení. Anebo si myslíš, že ten vrah, který se postupně, systematicky a chladnokrevně zbavuje všech svých protivníků, neví o našem spojení s Manolem? Jedině tím, že nás sledoval, se mohl dozvědět, že Manolo je na stopě. A policie určitě došla ke stejnému závěru.“

Bylo to tak. Ponořena do své bolesti, Bety vůbec nepomyslela na příčinu Manolovy smrti.

„Policie nás podle Rodrígueze nepovažuje za podezřelé, můžeme mu věřit nebo ne. Mohl to říci proto, aby nám poskytl falešný pocit bezpečí, a mohl sledovat naše reakce. Ale může to taky být pravda. Když jsem odcházel, řekl mi něco, na co do smrti nezapomenu. Aniž by se mi podíval do očí, řekl mi, že jsem se po celou dobu choval jako hlupák. A měl naprostou pravdu. A co ten vrah? Pomyslela jsi vůbec na něj?“

„Ne.“

„Tak teď nastal čas,“ prohlásil Enrique. „Ne na to, abychom rozluštili tajemství, ale na mnoho jiných věcí. Za prvé musíme dokázat svou nevinu. Štve mě pomyšlení, že by mě někdo mohl spojovat s Arturovou smrtí! Za druhé se musíme postarat o naše vlastní bezpečí. Už zemřeli dva lidé spojení s rukopisem a já nechci, abychom je následovali. A za třetí musíme odhalit toho grázla, který chodí klidně po ulicích a vraždí, koho se mu zamane. Jsi ochotna mi pomoct, anebo zůstaneš sedět celý den ve vaně?“ Vstal a podal jí župan.

„Pomůžu ti.“

* * *

O hodinu později seděli v kuchyni nad zbytky večeře. Bety skoro nic nesnědla. Enrique zrekapituloval všechno, co se za poslední tři týdny stalo. Na papír načrtl schéma hlavních událostí, podobné jako používal při plánování svých románů. Čistý list byl po chvíli pokrytý křižující se změtí šipek a kružnic různé tloušťky, dokonalý obraz bláznivého hledání vraha a zvláštního Kamene se jménem božím. Bety, zabalená v županu, pomalu popíjela kávu a pozorně poslouchala Enriquovo vysvětlování.

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptal se, jakmile skončil.

„Napadlo tě, že ten zápisník, který ti půjčil Manolo, může obsahovat nějakou nápovědu?“

„Ano. Přečetl jsem ho pozorně. Je tam spousta poznámek a obrázků. Ale pokud obsahuje nějakou stopu, tak mi unikla.“

„Carlos,“ řekla Bety nakonec. „Musíš se obrátit na Carlose. Všechno, co jsi vyprávěl, je pravda, ale já v tom nevidím žádný jednotící bod, který by všechny ty události spojoval, ani žádnou opravdovou příčinu těch vražd. Carlos by nám mohl pomoci.“

Enrique ta slova zvážil. Její důvtip, který mu už tolikrát pomohl, když se zadrhl v ději svých románů, mu v nich scházel. Ale nechtěl ji kritizovat. Očekával nějaký geniální nápad, který mu na stříbrném podnose předloží řešení, nějaký klíč, který je tak zjevný, že ho už ani nevnímají. Byl si jistý, že má dostatek schopností vyřešit záhadu, jen kdyby dokázal poskládat jednotlivé kousky skládačky. Ale i tak mu Bety nabídla rozumné východisko. Obrátit se na Carlose znamenalo zvýšit jejich bezpečí. Nabídne jim svůj názor, pomůže jim.

„Měl bys mu říct všechno,“ usoudila Bety. „V první řadě proto, že jsi ho do celé věci zatáhl a že ho může vyslýchat policie. A za druhé proto, že je to jediný člověk, který je schopen nám pomoci.“

„Souhlasím.“

Zavolal svému starému příteli. Ozval se stejný ženský hlas jako před dvěma týdny, jen trochu unavenější. Enrique se zeptal na Carlose, který hned přišel k telefonu. Když mu řekl o neskutečných zvratech v případu, který vypadal uzavřený, slíbil, že během příštích několika hodin podnikne vlastní pátrání. Doporučil jim, aby zůstali spolu a na telefonu, nejlépe v domě ve Vallvidreře, dokud se s nimi nespojí.

Enrique pak zavolal Mariole. Byla znepokojená a zároveň rozzlobená. Protože ji nechal tak dlouho čekat, zavolala na komisařství v Ravalu a ptala se po Enriquovi. Tam jí řekli, že odešel už kolem půl deváté. Mariola se obávala, že se muselo stát něco závažného, když se jí Enrique neozval, ale také se kvůli tomu cítila přehlížená. Správně usoudila, že není sám, ale s Bety. Přítomnost bývalé manželky zvýšila její žárlivost. Enriquovi trvalo dlouho, než ji uklidnil. Jen zmínka o nebezpečí, které jim hrozí, ji přiměla smířit se s tím, že stráví další noc s Bety. Když o půl hodiny později Enrique zavěsil, cítil se ještě unavenější než při odchodu z komisařství o několik hodin dříve. Byl vyčerpaný. Aby mohl myslet jasně, potřeboval si lehnout a spát v kuse aspoň dvanáct hodin.

Tmavé kruhy pod očima a nepřítomný výraz dokazovaly, že Bety na tom byla stejně. Nicméně když naznačil, že by si měli odpočinout, ukázalo se, jak nesmírně je silná, což bylo v rozporu s jejím křehkým vzhledem.

„Počkej. Zatímco jsi mluvil s Mariolou, přemýšlela jsem o Manolově vraždě…“ Bety se zarazila, když si všimla únavy, vepsané do Enriquova obličeje. „Prosím tě, na minutu se soustřeď, není mi o nic lépe než tobě a nebránila bych ti jít do postele, kdyby to nebylo důležité.“

„Dobře,“ přikývl neochotně. „Pokračuj.“

„Není mi moc jasné, proč zavraždili Artura. Myslím, že ten, kdo to udělal, věděl o existenci rukopisu a chtěl ho pro sebe. Je možné, že Artur věděl o tom, jakou cenu má Kámen, to nevíme. Ty jsi podezíral Samuela, Enrika nebo Guillema. Ale nemohl to být někdo další? Někdo koho neznáme? Někdo, kdo mluvil s Arturem před anebo po jejich páteční schůzce?

Představ si situaci několik dnů před Manolovou smrtí. Vrah věděl, že rukopis máme my. Sledoval nás. To je jediné možné vysvětlení. Mohl zavraždit Manola, protože věděl, že má rukopis, a nejen to, bylo mu jasné, že v té chvíli vedl pátrání po Božím kameni právě on. Vlastně mohl zavraždit i nás. Byl by mu v tom někdo zabránil poté, co policie zatkla Francouze jako podezřelého a Carlos odvolal naše sledování? Mohl jednat, kdykoli se mu zachtělo. A víš co? Ať o tom přemýšlím jakkoli, docházím k jedinému závěru. Neudělal to, protože ani on nevěděl, kde hledat Kámen. Neměl rukopis. Ale raději Manola sledoval, aby si počkal na výsledek jeho práce, a pokud ho zabil, tak proto, že Manolo už věděl, kde se Kámen nachází. Tím jsem si jistá. Chudák Manolo ho objevil, pokud ho už neměl u sebe.“

Bety se v průběhu řeči sama utvrzovala ve svém přesvědčení a zvyšovala hlas. Zdálo se, že ji to úplně probudilo.

„A co s tím?“

„Musíme si ověřit, zda Manolo našel Kámen nebo ne. Možná ho dokonce získal, v tom případě si vrah odnesl Kámen i rukopis, aby po sobě nenechal žádnou stopu, která by nás k němu dovedla. Takže pro něj pochopitelně nejsme důležití. Také je možné, že ví, kde ho Casadevall schoval, ale ještě ho nestačil vyzvednout. Nakonec si může myslet, že my víme, jak ho najít. A v tom případě jsme ve velkém nebezpečí, protože jsme jeho konkurenti.“

„Proč by ho neměl, pokud už ví, kde je schovaný?“

„Co já vím? Myslím, že pokud si vrah odnesl rukopis, udělal to proto, že ani Manolo, ani on nevěděli, kde se Kámen nachází.“

„Mohl si ho odnést, aby zametl stopy… Kdybychom rekonstruovali poslední hodiny Manolova života, věděli bychom…“

„… kde byl, anebo dokonce kde se nachází Kámen. Policie to musí vědět. Určitě si zjistili, kde se pohyboval v posledních hodinách, stejně jako se prostřednictvím Quima dozvěděli o našem vztahu s Manolem.“

„Na druhé straně, pokud nalezneme Kámen, přilákáme vraha.“

„Kdybychom ho měli, přitahovali bychom ho jako světlo hmyz. Ale možná by stačilo, kdybychom zařídili nenápadné hlídání místa, kde je ukrytý.“

„Je možné, že to Carlos zjistí. Jestliže měl přístup k informacím o Arturově vraždě, může ho mít i v případě Manola. Ale to se dozvíme až zítra,“ souhlasila Bety. „A mezitím si můžeme odpočinout.“

Jejich pohledy se střetly. Bety se objevil na rtech mírný, ale o to krásnější úsměv. Jeho instinkt už zase fungoval.

Enrique strávil bezesnou noc. Pociťoval tak neuvěřitelnou ospalost, jakou cítil jen při výjimečných příležitostech, například při dlouhých osamělých plavbách. Když po jednom či více týdnech zakotvil v přístavu, spal nepřetržitě dvacet čtyři hodin, ať už doma nebo přímo v kajutě. I teď by to tak dopadlo, nebýt rozverného paprsku slunce, který pronikl oknem a usadil se na jeho obličeji. Vstal z postele s mocným zívnutím, roztáhl žaluzie i závěsy. Nebe bylo napůl zatažené, ale slunce statečně zápasilo s ženoucími se mraky, velkými a nadýchanými. Bouře, která se snesla na město předchozí noci, se vzdalovala nad Středozemní moře, a s ní se rozplývala i špatná znamení z minulého večera.

Oblékl si župan a vydal se hledat Bety, ale našel jen vzkaz; šla běhat. ‚Každý bojuje se svými problémy, jak umí. Já dávám přednost spánku, ona je zastánkyní joggingu,‘ řekl si. Podíval se na hodiny. Bylo půl jedné. Spal dvanáct hodin v kuse, ale jeho tělo požadovalo víc. Připravil snídani a posadil se na terasu. Konečně se objevila Bety, zpocená a s ručníkem kolem ramen.

„Ahoj,“ řekla neutrálním tónem, z něhož se nedalo poznat, jakou má náladu.

„Ahoj,“ odpověděl. „Jaký byl trénink?“

„Únavný,“ připustila. „Nespala jsem dobře. Vlastně myslím, že jsem nespala déle než pár hodin. Ale několik kilometrů člověku udělá dobře.“

Vítr, stálý, i když ne silný, pročistil vzduch, obvykle plný šedivého smogu. Barcelona pod nimi nádherně zářila. Na nějakém místě v tom velkém městě se nějaká osoba prokousávala Casadevallovým rukopisem, aby se pokusila najít úkryt Božího kamene.

A on tady mohl jen sedět a čekat.

Zvuk telefonu ho vyrušil ze snění. On i Bety se okamžitě zvedli, jako by byli napojení na telefonní přístroj. Enrique jí dal pohledem najevo, že sluchátko zvedne on. Bety ho s očekáváním doprovodila do obývacího pokoje.

„Haló?“

„Tady je Carlos. Enrique, musíme si promluvit. Můžete přijet do kanceláře?“

„Ano, jistě. Hned přijedeme.“

„Budu čekat,“ řekl a zavěsil.

„Carlos chce s námi mluvit. Čeká nás ve své kanceláři na Plaça Reial.“

„Dám si rychlou sprchu. Budu hotová za čtvrt hodiny.“

„Výborně.“

Enrique řídil bez spěchu a bez zastávek. O třicet minut později nechali auto na parkovišti na Carrer Hospital a po krátké procházce po Ramblas došli na Plaça Reial. Zazvonili na kancelář a někdo jim otevřel dveře. Vyjeli nahoru výtahem, který již fungoval. V kanceláři bylo několik lidí. Mladá, asi dvacetiletá dívka pozorně poslouchala nějakou dvojici, o kus dál dva detektivové diskutovali o nějakém případu. Enrique kráčel mezi stoly ke Carlosovi, který s někým hovořil po telefonu. Volnou rukou jim pokynul, aby se posadili, zatímco se s někým loučil.

„To je ale ráno,“ řekl. „Zdá se, že se všichni barcelonští paroháči domluvili, že si pronajmou naše služby. Celý můj tým běhá po městě a kontroluje možné nevěrnice. Dokonce i moje žena musela přijít do kanceláře, aby nám pomohla. A jako bychom neměli dost problémů, tak tady máme ještě tohle,“ ukázal jim několik stránek z faxu, sepnutých v levém horním rohu.

Enrique si je zběžně prohlédl.

„Je to to, co si myslím?“ zeptala se Bety potichu.

„Je,“ potvrdil Carlos.

Enrique mu papíry vrátil, po zádech mu přeběhl mráz.

„Nažhavil jsem svůj kontakt na komisařství. Vyšetřování je otevřené a tento dokument by se mi nikdy neměl dostat do rukou. Kdyby mi toho tolik nedlužil, poslal by mě do háje, když jsem ho o to žádal. A pravda je, že to málem udělal. Tak se na to podíváme. Nebude to příjemné, Bety, ale myslím, že bys to měla slyšet.“

Přikývla.

„Vašeho přítele Manola sejmuli podobným způsobem jako Artura,“ pokračoval Carlos. „Jako zbraň použili nůž na otvírání dopisů anebo nějaký špičatý bodec. Naznačuje to průměr a hloubka rány. Podle polohy těla usuzují, že zemřel několik vteřin poté, co otevřel dveře. Ať to byl kdokoli, naprosto ho překvapil. Neudělal žádný obranný pohyb a neměl ani čas vyhnout se úderu. Policie se domnívá, že vrah mohl oběť znát. Je to předpoklad, nikoli jistota,“ dodal a zvedl oči od pitevní zprávy. „Stalo se to pozdě, po dvanácté v noci, rozhodně to nebyla doba obvyklá pro přátelské návštěvy. Přibližný čas úmrtí je půl jedné. Vražedná zbraň pronikla očnicí do mozku oběti. Zranění bylo smrtelné; dá se říct, že zemřel přesně ve chvíli, kdy si jeho mozek zranění uvědomil.“

Carlos zvedl hlavu, aby se podíval na Betyinu reakci. Byla bledá, rty měla sevřené a mračila se, ale nic neříkala ani nenaznačila, že chce odejít.

„Vrah účinně udeřil na jediné odkryté místo, které bylo smrtelné. Rozhodně nešlo o náhodu. Viděl jsem spoustu vražd a prolistoval jsem mnoho podobných zpráv. Když chce někdo zabít člověka bodnou zbraní, obvykle musí zasadit dvacet nebo třicet úderů. Velké utrpení oběti, jak ho kvalifikuje trestní zákoník, je spíše výsledkem neznalosti anatomie než skutečné zuřivosti. Vrah bodá, a když nenachází smrtelný bod, který by oběť usmrtil, pokračuje v bodání. Oběť trpí, částečně ztratí vědomí kvůli bolesti ze zranění, ale zůstává naživu, v křečích se stále pohybuje. Vrah ztrácí kontrolu nad situací a zasazuje úder za úderem, ale tělo se stále hýbe, jako kdyby bylo živé. Ve skutečnosti k většině úmrtí bodnými zbraněmi dochází v důsledku takzvaného hypovolemického šoku, obrovské ztráty krve, která způsobí rychlé snížení tělesné teploty a končí srdeční zástavou. Manolova smrt byla neobvykle rychlá, stačil jediný úder a poslal ho tam, kam se ubíráme po smrti.“

„Promiň,“ zamumlala Bety. „Myslím, že mi není dobře.“

Její původně bledý obličej měl teď mléčně bílou barvu a potvrzoval její slova. Byla na pokraji mdlob; Enrique jí přisunul židli, zatímco Carlos otevřel okno a přinesl hrnek s kávou. Hustý a silný nápoj společně s čerstvým vzduchem zvenčí jí vrátily barvu do tváří. Carlos pokračoval ve vysvětlování.

„Co se týče pitevní zprávy, moc toho neříká. Během minuty, následující po smrtelném úderu, vrah odsunul Manolovy nohy a zavřel dveře. Přikryl mu ústa kapesníkem, aby umlčel případné výkřiky. Podařilo se mu to jen částečně, protože soused, který našel tělo, slyšel Manolovo sténání. Když se vrah ujistil, že Manolo je mrtvý, prohledal byt. V policejních zprávách se neuvádí, jaký byl důvod vraždy nebo prohledání bytu, ale já mám zvláštní podezření, které mi můžete potvrdit: hledal ten rukopis, že?“ Enrique přikývl.

„Řekl jsi, že vrah zavřel dveře,“ řekla Bety. „Nicméně při výslechu mi sdělili, že ten soused, který našel mrtvolu, když šel vynést odpadky, viděl dveře otevřené.“

„Dveře od bytu netěsní, tak to vysvětluje policejní zpráva. Aby se dobře zavřely, je potřeba je pořádně zabouchnout. Vrah si myslel, že dveře zavírá, ale vlastně je jenom přivřel, aniž by zaklapla západka. Po několika sekundách se dveře samy pootevřely. Možná že po vraždě se do dveří opřel celým tělem, takže je v té chvíli skutečně zavřel. Ale když prchal z místa činu, snažil se zavřít opatrně, aby nedělal hluk. Dveře se musely otevřít, když už byl o patro níž, protože si ničeho nevšiml.“

Nalil si další šálek kávy a štědře si dopřál cukru.

„Podle policejní zprávy byly odeslány do laboratoře různé vzorky, identifikované jako vlasy, prach a vlákna. Přestože k úmrtí došlo po dvanácté a soused nalezl tělo před jednou hodinou v noci, policejní mašinérie, jež je na rozdíl od názoru veřejnosti velmi výkonná, se pouští do práce. Zjišťuje totožnost a zaměstnání oběti, a telefonní číslo, ponechané viditelně vedle telefonu, identifikuje jako číslo tvého domu ve Vallvidreře. Případem není pověřen inspektor Fornells, ale číslo se shoduje s údajem, týkajícím se osoby zavražděné před třemi týdny. Alarm spustil počítač, protože je naprogramován tak, aby porovnával údaje z různých vyšetřování. Když se podivná shoda údajů potvrdí, pověřený inspektor se spojuje s Fornellsem, který se ujme dalšího šetření v této věci. Fornells se prostřednictvím univerzity dozvídá o spojení s Bety a pak už vás najdou a odvezou na komisařství… a nezákonně vás vyslýchají.“

„Rodríguez řekl, že se jedná o neoficiální výslech.“

„Nechtěl, aby mu přítomnost advokáta bránila ve vyšetřování.“

„Advokát nebyl potřeba, jsme nevinní,“ objasnila Bety.

„To víte vy, ale ne policie,“ opáčil Carlos. „Předpokládám, že počítali s vaší nevinou, o to víc je ten výslech ďábelský. Nevinný člověk nebude požadovat přítomnost advokáta. V tomto případě je ještě jedna přitěžující okolnost. Znají vás a vy jim důvěřujete, takže se nebudete domnívat, že by vám hodlali nějak ublížit. Měli jste štěstí, že se vaše výpovědi shodovaly. Kdyby se objevila jediná nesrovnalost mezi oběma verzemi, strávili byste noc za mřížemi. Bety nemá alibi vůbec a ty jsi vzhledem k časovému rozvrhu klidně mohl zločin spáchat.“

„Ale to by bylo absurdní! Ten rukopis byl přece můj! Proč bych měl Manola vraždit?“

„Protože ty možná nejsi schopen Kámen najít… a on ano.“

„Nejsou to dostatečné důkazy, aby nás zatkli?“

„To, že vás znají, hrálo ve váš prospěch. Mám pocit, že Fornells, navzdory tomu, co tvrdí, vás považuje oba za naprosto nevinné. Ale je hodně naštvaný, zejména na tebe, Enrique, za to, že jsi mu zatajil důležitý důkaz. Myslím, že vás vyslýchali spíše proto, že potřebovali získat informace, než že by vás považovali za podezřelé.“

Enrique si zhluboka povzdechl.

„Mají alibi…?“

„Tví tři podezřelí? Ano, mají. Solidní alibi. Samuel večeřel v restauraci se známými Izraelci, kteří jsou ve Španělsku na návštěvě. Guillem byl v kině s jednou ženou a dalším párem. Enric strávil noc v domě své přítelkyně v Geroně. Všechno ověřené a neprůstřelné. Nejsou ani nebudou podezřelí,“ prohlásil rozhodně. „Na to zapomeň.“

„A co teď?“

„Nejdřív vám vysvětlím, kde se před smrtí pohyboval Manolo podle policejní zprávy, a pak uvidíme. Úterý dopoledne strávil v archivu Aragonské koruny. V poledne dostal povolení arcibiskupství ke vstupu do částí katedrály, uzavřených pro veřejnost. V žádosti se zmiňoval o výzkumu vývoje latiny v architektonických prostorách. Podle vyjádření děkana měl v úmyslu srovnat nápisy, zanechané různými stavebními mistry na zdech a podlahách budovy. V katedrále strávil celé odpoledne, až do setmění, v triforiu – netuším, co to je – a na střeše budovy. A to je všechno.“

Bety a Enrique se na sebe podívali. Katedrála! Nebylo pochyb. Manolo našel úkryt Kamene. Jen tak se dala vysvětlit jeho žádost na arcibiskupství. Začali mluvit jeden přes druhého, zmlkli a nakonec se slova ujala Bety:

„Našel ho! My jsme nebyli schopni odhalit, kde ho Casadevall schoval, předpokládali jsme, že se klíč k tajemství musí nacházet v poznámkách po straně, a proto jsme se na něj obrátili.“

„Takže vrah má Kámen,“ poznamenal Carlos.

„Tím si nejsme jisti,“ řekl Enrique. „Je možné, že Manolo zjistil, v které budově Casadevall ukryl Kámen, ale nikoli přesné místo. Anebo ho možná znal, ale nedokázal Kámen najít kvůli nedostatku prostředků nebo času.“

„Ale také je možné, že ho našel a teď je v rukou vraha,“ pokračovala Bety. „Jsou tři možnosti.“

„Casadevall byl architekt, ne?“ zeptal se Carlos.

„Stavební mistr,“ odpověděla Bety. „Což je vlastně to samé.“

„Že ukryl Kámen v katedrále mi připadá tak nesmírně logické, že mě překvapuje, že vás to předtím nenapadlo. Koneckonců, katedrála byla jeho životní dílo.“

„Co tím chceš říct?“

„Že pokud ukryl Kámen někde v katedrále, velmi pochybuji, že to bylo na snadno přístupném místě. Jestliže bylo jeho cílem Kámen ukrýt, nenechal by ho někde, kam se každý snadno dostane. Řekl bych, že Manolo to místo našel, ale pokud vezmeme v úvahu pozdní hodinu a materiál, nalezený v jeho batohu, nedostal se k němu.“

„To zní pravděpodobně,“ připustil Enrique, „ale jistotu nemáme.“

„Měli bychom pátrat po tom, kam ho Casadevall ukryl,“ řekla Bety. „Na tom všechno závisí.“

„S tím souhlasím, ale jak? Pokud jsme to místo nebyli schopni najít předtím, proč by se nám to teď mělo podařit?“

„Protože předtím jste neměli tuto informaci. Teď se hledání omezuje na katedrálu, ne na dvacet či více budov. A Casadevall v katedrále pracoval. Nezdá se vám logické, že ho ukryl na nějakém místě, kde řídil stavební práce?“

„Enrique ta místa dokonale zná,“ Bety neskrývala nadšení. „Pamatuji se, že jsi mi to říkal, když jsem přijela ze San Sebastiánu.“

„Znám je. A dokonce si dovedu představit, kde ho mohl schovat. Jestliže Manolo hledal v triforiu, což je mimochodem zvýšená galerie, která lemuje horní část bočních lodí katedrály, a na střeše, zcela vyloučil ambit a původní kůr. V tom případě ho mohl ukrýt pouze na čtvrtém svorníku hlavní lodi, který zasadil v roce 1413.“

„To zní logicky,“ souhlasil Carlos. „Jsi si tím jistý?“

„Ne,“ připustil Enrique s úsměvem. „Mohou existovat i jiná řešení, ale myslím, že toto je nejpravděpodobnější. Jakmile tam budeme, můžeme to ověřit.“

„Věděla jsem, že ho dokážeš najít,“ řekla Bety obdivně. „Byla jsem si tím jistá!“

„Neraduj se předčasně. I v případě, že by tam byl, jak se dostaneme na střechu katedrály, abychom ho hledali? Nevěřím, že nám to děkan dovolí. A stejně bychom tam nemohli jen tak začít bušit kladivem do zdi.“

„V tom máš pravdu,“ připustil Carlos. „Neznám administrativní postupy církve, ale obvykle se chovají opatrně. Teď po té vraždě nám hned tak povolení nedají. Bylo by možné dostat se tam potají, ale ve vaší situaci, s policií za zadkem, bych vám to nedoporučoval. Nejlepší by bylo podat žádost, která by nevzbudila podezření. Nenapadá vás něco?“

„Myslím, že to přeháníš. K vraždě přece nedošlo v katedrále, ale v soukromém bytě. Nemají důvod spojovat si Manolovu smrt s jeho výzkumem v katedrále. Policie si to může dát do souvislosti, ale děkan nikoli. A o povolení lze požádat prostřednictvím Enriquova nakladatelství pod jakoukoli záminkou. Anebo o ně můžeš požádat ty sám,“ obrátila se na Carlose, „z titulu našeho soukromého detektiva. Proč by ti ho neměli dát?“

„Hlas rozumu,“ řekl Enrique uznale. „Jako vždy, jednoduché řešení je nejlepší.“

„Sepíšu žádost a osobně ji zanesu na sekretariát arcibiskupství. Pak uvidíme. A teď,“ sáhl do jedné zásuvky stolu, „si vezměte toto.“

V Carlosově levé ruce se objevil revolver. Enrique fascinovaně zíral na blyštivý kov.

„To mi nepřipadá jako dobrý nápad,“ zavrtěla hlavou Bety. „Umíš s tím vůbec zacházet?“

„Ano, umí,“ přerušil ji Carlos. „Když psal Smrt je krutá milenka naučil jsem ho všechno potřebné o kalibrech a krátkých zbraních, aby jeho román působil věrohodně. Ale neodbíhejme,“ pokračoval tvrdě. „Od této chvíle mě budete ve všem poslouchat. Už máme dva mrtvé, takže mi připadá nezbytné, abyste měli zbraň. Pokud pochybujete o její užitečnosti, znamená to, že jste nepochopili závažnost problému. Enrique, před třemi týdny zabili tvého otce. Vrah jednal z náhlého popudu, protože použil nůž na otvírání dopisů, který našel v pracovně. Včera zavraždili Manola, tentokrát v tom nebyla žádná improvizace. Jeho smrt někdo detailně naplánoval, velmi chladnokrevně a racionálně. Vražedná zbraň se nenašla. Vrah si ji přinesl s sebou, použil ji a potom se jí se vší pravděpodobností zbavil. Všechno měl naplánované a pro Fornellse bude velmi těžké najít nějaké důkazy.

A teď si na chvíli představte vraha. Představte si ho jako postavu bez obličeje. Představte si ho a uvažujte: Zabil dvě osoby, protože mu jednoduše bránily v dosažení jeho cílů. Zavraždil je. Myslíte si, že bude mít zábrany udělat to znovu?“

Enrique mlčky natáhl ruku po revolveru, který ležel na stole. Mariola měla pravdu, se správnou motivací je každý schopen smířit se s jakoukoli situací nebo jednat v protikladu se svou povahou.

„Tak je to lepší,“ schválil jeho počínání detektiv. „Život je příliš krátký, než abychom ho nedožili až do konce.“

18

Seděli už dlouhou chvíli na rozviklané dřevěné lavičce plné nápisů naproti sportovnímu molu starého barcelonského přístavu. Nemluvili. Ve chvíli, kdy si Enrique vzal zbraň, se v něm něco změnilo. Všechny jeho smysly se záhadně soustředily na revolver, který odpočíval v levé kapse jeho bundy. Nebyl velký ani těžký, a už vůbec ne nepříjemný. Diskrétní zbraň, kterou by nikdo nečekal u spisovatele levicové orientace a přesvědčeného ekologa a pacifisty. Ale byla tam, a oba to věděli. Během cesty z Plaça Reial na Moll de la Fusta na něj Bety ani jednou nepromluvila. Doprovázela ho mlčky, ponořená do vlastních myšlenek. Enrique si byl vědom jejích sporadických pohledů, směřujících ke kapse jeho bundy. Ta tichá přítomnost předmětu, tak cizího jejich životům, ji zneklidňovala.

Enrique se cítil jako mezi dvěma ohni. Stál před nepříjemným rozhodnutím, zda se má Bety svěřit s potřebou oznámit Mariole poslední novinky. Ale Carlos jim obzvlášť důrazně kladl na srdce, aby se nerozdělovali. Proto jeho rozhovor s Mariolou představoval nepříjemnou konfrontaci, již si rozhodně nepřál. Nemyslel si, že by to mělo skončit hádkou, ale příjemná situace to pro něj nebyla. Mariola přes svou přirozenou rezervovanost přece dala jasně najevo, že na přítomnost Bety žárlí. Na druhé straně tady bylo flirtování s Bety, o němž Mariola pochopitelně nevěděla. Ne, rozhodně nešlo o příjemnou situaci, ale stala se stejně nevyhnutelnou jako přítomnost revolveru v jeho kapse. Přesto se neodvážil s tím začít. Překvapilo ho, jak je ta situace vlastně směšná. Zapletl se do případu, v němž už byli dva mrtví, a neodvažoval se Bety svěřit s podobnou hloupostí.

Nádherný škuner trpělivě čekal, až mu mobilní most z Rambla de Mar umožní vyplout na moře. Na palubě pět osob připravovalo všechno potřebné: uvolňovali z plachet ochranné obaly a svinovali kotevní lana. Záviděl jim harmonii, jež vládla na palubě, i tu jedinečnou radost, kterou pocítí, jakmile se jim vítr opře do plachet, až vyplují z přístavu. Na chvíli si představil, že se ta podivná tragédie, jejímž účastníkem se stal, vůbec nestala a že se může zase oddávat radostem svého vlastního světa: psaní a plachtění. Už měl po krk té věčné nejistoty, neshod, manipulace a nedostatku soukromí. Ani Mariola mu nemohla vynahradit to hrubé vytržení z jeho normálního světa.

Ne, to byla lež. Takový nesmysl ho mohl napadnout jen vlivem únavy z posledních hodin. Ona za to stála. Jediná dobrá věc na tom všem, co se stalo, bylo setkání s ní. Ačkoli ji sotva znal a nevěděl, jaká je čeká budoucnost, pokud vůbec nějaká, stálo to za to. Jak by mohl zapomenout na ty dvě noci? Jejich vztah začal sexem, ale proměnil se v příslib něčeho víc, co všichni lidé toužebně hledají, i když si toho ani nejsou vědomi. Nepředstavoval výbuch vášně, která zaslepí smysly a zbavuje rozumu. Bylo to něco víc. Tolik citu a odevzdanosti si zasluhovalo pomýšlet na ještě nevyslovený závazek.

„Musím vidět Mariolu,“ řekl náhle Bety.

„Cože?“ opáčila. Ne že by ji to překvapilo, byla jen zamyšlená a neposlouchala ho.

„Musím vidět Mariolu,“ zopakoval opatrně.

„Dobře. Jdeme.“

Enrique nemohl Betyině reakci uvěřit. Čekal cokoli, jen ne tak naprostou lhostejnost a to množné číslo „jdeme“. Ale byla to skutečně lhostejnost?

„Bude si dělat starosti a myslím, že bych jí měl vysvětlit, co se děje,“ obhajoval se zbytečně. „Včera jsem jí slíbil, že se dnes zastavím v obchodě. Kromě toho s ní určitě bude chtít hovořit Fornells.“

„Mně to nevadí. Kde je ten obchod?“

„Kousek za Arturovým, směrem ke katedrále.“

„Tak pojď,“ postavila se.

Enrique byl z Betyina rozhodnutí naprosto zmatený. Místo aby ji to rozzlobilo, stal se pravý opak. Bety se rozhodla uspokojit zvědavost a poznat svou nástupkyni, a on jí k tomu poskytl skvělou příležitost.

„Myslel jsem si, že ji nechceš vidět,“ poznamenal chabě.

„Tak to ses spletl,“ odpověděla.

Jestliže po cestě k molu byla duchem nepřítomná a tichá, teď se naopak rozpovídala a vypadala bezstarostně. U prvního stánku na Ramblas si koupila Diario Vasco a komentovala zprávy z Baskicka s takovým nadšením, až to přesvědčilo Enriqua o jeho naprostém nedostatku. Ani zábavnými průpovídkami a místními klípky, ani improvizovaným vyprávěním hloupoučkých politických vtipů nedokázala zakrýt svou upřímnou touhu poznat Mariolu. Enriqua to znepokojilo.

„Myslíš, že se to hodí?“

„Já tě nechápu. Sám jsi mi to nabídl, takže sis to musel promyslet.“

Neodpověděl. Předpokládal, že vyvrátí každou jeho námitku, kterou by vznesl. Ještě měl v živé paměti jejich minulé spory, takže se rozhodl neztrácet čas předem prohranými diskusemi. A ve skutečnosti ho trápilo něco jiného. Jak zareaguje Mariola, když je uvidí vcházet do obchodu spolu? Raději na to přestal myslet a smířil se s nevyhnutelným střetnutím obou žen.

„Chtěla bych se tě na něco zeptat,“ pokračovala ve svém švitoření Bety.

„Povídej.“

„Víš, jak jsi mi říkal, že se Mariola vrátila po rozvodu do Barcelony. Proč se stala Samuelovou společnicí?“

Oddechl si. Otázka nebyla tak zlomyslná, jak čekal.

„Nevím přesně. Artur mi to vyprávěl při jedné z mých návštěv, ale nevěnoval jsem tomu pozornost. Jestli se nemýlím, neměla práci, a přijela přesně v době, kdy se Samuel chystal rozšířit obchod. Starý Puigventós to navrhl a oba souhlasili. Jsou to už asi čtyři roky.“

„Chápu. A ještě jedna věc. Pokud se setkáme se Samuelem, což je pravděpodobné, víš už, co mu řekneme o výslechu?“

„Ne,“ odpověděl po chvilce přemýšlení. „Ale něco mě napadne.“

Odbočili z Ramblas na Pla de la Boqueria a po Carrer Cardenal Casaňas vstoupili do historické části města. Na Plaça del Pi byl malý bleší trh se starožitnostmi, na kterém se pravidelně každý čtvrtek k potěšení kolemjdoucích a milovníků historie předváděly předměty z dob minulých. Mezi stoly se hemžil zvědavý dav, o kousek dál hrál saxofonista za doprovodu hudby z cédéčka nějaký džezový kus, docela známý, na jehož název si ale Enrique nemohl vzpomenout. Že by All Blues od Milese Davise?

Na Carrer de la Palla míjeli jeden za druhým obchody se starožitnostmi. Téměř všechny byly prázdné, jen v Guillemově krámku viděli jednoho zapomenutého zákazníka. Když přišli k Arturovu podniku, Enrique si nemohl pomoci a nahlédl dovnitř. Obchod byl prázdný a podlahy pokryté vrstvou prachu, který se jakoby odnikud snášel na podlahu. Zdi, vymalované zářivě modrou a zelenou barvou, vypadaly bez nábytku, jehož krásu podtrhovaly, bezvýrazně. Celý interiér připomínal spíše zvětšený domeček pro panenky, momentálně vyklizený z rozmaru své majitelky, než skutečnou budovu. Rozbité zábradlí v hloubi obchodu mu jako němý svědek připomnělo tragédii, k níž došlo před třemi týdny. Když se na ně díval, Enriquovi se sevřelo hrdlo a hlasitě polkl.

„Jdeme,“ Bety ho jemně zatahala za paži. „Toto místo patří minulosti. Musíš ji nechat za sebou.“

„To není tak snadné,“ odpověděl s rukou v levé kapse, „když se minulost sama snaží zůstat v tvé přítomnosti.“

S. HOROWITZ – STAROŽITNÍK.

Starý vývěsní štít s gotickým písmem vypadal ošuměle, což vcelku ladilo se zaměřením obchodu. Prostor sám byl ovšem překrásný. Tvořila ho dlouhá klenutá chodba, jejíž starobylé kamenné oblouky zůstaly po rekonstrukci odhalené. Za barokním psacím stolem seděl Samuel a listoval v novinách. Když otevřeli dveře, zvedl hlavu a na jeho vrásčité tváři se rozzářil široký úsměv.

„Přátelé! Jak rád vás vidím!“ pozdravil Bety dvěma polibky a podal Enriquovi ruku. „Posaďte se,“ vyzval je zdvořile. „Moc ti to sluší, Bety. Tolik jsem tě chtěl vidět. Enrique mi říkal, že jsi v Barceloně už několik dnů, ale zatím jsem neměl příležitost tě pozdravit.“

„Ze srdce děkuji,“ odpověděla upřímně. „Já jsem taky doufala, že tě uvidím. Už je to tolik let…“

„Ano, takový je život,“ usmál se opět Samuel. „Enrique, včera jsme si o tebe dělali velké starosti. Fornells vypadal tak rozčilený, když jste odcházeli… A Mariola mi dnes ráno skoro nic nevysvětlila. Prý s tebou museli probrat nějaké věci.“

„Vyšetřování se komplikuje víc, než se na začátku zdálo,“ připustil Enrique. „Fornells mě požádal, abych o našem rozhovoru nikomu nic neříkal,“ lhal za pochodu.

„No, však přijde chvíle, kdy se to všechno vyřeší.“

„Chtěl bych vidět Mariolu,“ požádal Enrique. „Včera mi řekla, že bych ji tady mohl najít.“

„Je to tak. Šla do sklepa. Promiňte, zavolám ji.“

Vytáhl ze zásuvky domácí telefon a zmáčkl tlačítko. Místností se rozlehlo nepříjemné praskání a pak se ohlásil vzdálený hlas.

„Mariolo, jsou tady Enrique a… Bety.“

„Hned jdu nahoru,“ odpověděla Mariola.

O chvíli později se na točitém schodišti, které spojovalo obě podlaží podniku, objevila Mariola, stejně dokonalá jako vždy. Měla na sobě šaty pistáciové barvy a jednoduché, ale elegantní bílé sako, zúžené v pase, a na nohou bílé lodičky na polovysokém podpatku. Tmavé rozpuštěné vlasy, pečlivě učesané, se jí leskly. Jak se blížila ke stolu, Enrique, Bety i Samuel vstali. Když k nim došla, pozdravila je tichým „ahoj“ a Enriqua diskrétně políbila na rty.

„Mariolo, rád bych ti představil Bety.“

„Těší mě.“

„Mě taky.“

Podaly si ruce s naprostou přirozeností.

Enrique si uvědomil výjimečnost okamžiku, když postřehl nenápadný, ale pátravý pohled, který na něj Samuel vrhl. Sledoval obě ženy a jejich reakce.

Vypadaly svým způsobem jako fotografie vedle negativu. Bledá a elegantní Mariola s hustými a dlouhými černými vlasy a naproti Bety se světlými vlasy staženými do ohonu, opálenou pletí a v pohodlném oblečení – volných kalhotách, květované košili a teniskách. Dva opačné typy krásy, jedna klasická, druhá současná. Mariola připomínala ženy z minulého století, s jemnými, ale výraznými rysy, úzkým nosem, měkkými rty a velkýma protáhlýma očima. Betyina krása byla moderní, otevřená, vlídnější, s plnými rty a klenutým obočím, očima ve tvaru mandlí. Mariolina krása zase chladnější, exotičtější, příliš dokonalá.

Nejen oba muži sledovali celou scénu se zvědavostí. Také ony dvě, skutečné protagonistky této zvláštní situace, pozorovaly jedna druhou se skrývaným zájmem. Mariola stála poprvé tváří v tvář ženě, jež byla dlouhá léta Enriquovou partnerkou a k níž před několika dny pocítila prudkou žárlivost. Pro Bety to bylo jiné. Ani ona sama nechápala tu mocnou touhu, která ji přinutila vrátit se k bývalému manželovi. Protože – o tom nebylo pochyb – právě to udělala. Nabídla se tomu, jehož před několika lety navždy odvrhla. Když ji odmítl, cítila se ponížená, ani ne tak samotným odmítnutím, jako spíše kvůli svému vlastnímu jednání. Koneckonců, ačkoli se Enrique hodně změnil, nepřestal být tím, kým býval. A vědomí, že přitažlivost – možná dokonce láska –, kterou k ní Enrique cítil i po tak dlouhé době, zmizela s příchodem Marioly, ji v žádném případě netěšilo. Když stála před krásnou, klidnou a povýšenou Mariolou, tak si uvědomila, že svým chováním tehdy reagovala na poznání, že svého věčného obdivovatele ztrácí. Neudělala to proto, že by ho ztratila ona, ale protože on ztrácel ji. Udělala to z nějakého zvláštního, nepřirozeného popudu. Když si to připomněla, cítila se lépe, ale stále vnímala určitý nesoulad ve svých pocitech. Jestliže všechno bylo tak, jak se domnívala, proč se dívala na Mariolu se závistí?

„Musíme si promluvit.“ Enrique prolomil podivné kouzlo okamžiku. Mlčeli sotva o pár vteřin déle, než bylo normální, což se zdálo téměř nepostřehnutelné. Když promluvil, podíval se Enrique na Samuela, který jeho žádost okamžitě pochopil.

„Dobrá, tak já vás tedy opustím. Půjdu si dát aperitiv.“ Vstal a sundal si sako z věšáku. „Vrátím se asi za dvacet minut. Vyhovuje vám to?“

„Kdykoli budeš chtít,“ odpověděl Enrique.

„Tak zatím na shledanou,“ rozloučil se a pohlédl postupně na všechny tři mladé lidi.

Dívali se, jak Samuel vychází ven a věší cedulku „zavřeno“ na dveře. Pak se ujala slova Mariola.

„Tak se prosím posaďte. Pokud chcete, udělám vám kávu. Artur ten zvyk rozšířil mezi zbytek starožitníků,“ vysvětlila. „Pravdou je, že dobré zákazníky takový druh pozornosti těší.“

„Kvůli mně se neobtěžuj,“ řekl Enrique.

Bety zavrtěla hlavou, aniž by z Marioly spustila pohled. Zdálo se, že je svou soupeřkou fascinována.

„V tom případě…“ Nechala větu viset ve vzduchu. Přítomnost Bety jí připadala nepatřičná a přála si dostat vysvětlení.

„Samuel nám řekl, že jsi mu skoro nic nevyprávěla. Včera mě ani nenapadlo, že si také bude dělat starosti a že se tě bude vyptávat.“

„Nevěděla jsem, co všechno mu mohu říci. Rozhodla jsem se neříkat mu nic, dokud si s tebou nepromluvím. Ale nedělal si jen starosti, byl i zvědavý. V poslední době nám sem volala spousta členů cechu a hodně se Samuela vyptávali. Mám dojem, že se všichni chtějí dozvědět víc podrobností o zatčení Francouze. Už jsem ti říkala, že nejeden z nich s ním spolupracoval. A protože Samuel k vám má tak blízko… No, nejspíš se domnívají, že něco ví. Ale to, co jsi mi vyprávěl včera, by mě ani ve snu nenapadlo.“

„Ani nás ne,“ řekla Bety. Teď byla řada na Mariole, aby ji zvědavě pozorovala. „Ale bohužel se to stalo.“

„Přišli jsme ti vysvětlit, jaká je situace a na co jsme přišli,“ promluvil Enrique, který jí pak sdělil závěry, k nimž dospěli po návštěvě Carlose; že ho od začátku sledovali a že Manolo nakonec zjistil, že se Kámen nachází v katedrále. Mají v úmyslu ověřit si, zda je Kámen stále ještě tam, anebo už v rukou vraha.

„Takže vy víte, kde ho Casadevall ukryl?“

„Nejsme si jisti, jsou to jen naše domněnky,“ odpověděl Enrique.

„Mám spíš dojem, že mi to nechcete říct.“

„Je to tak rozumnější,“ poznamenal Enrique. „Obávám se, že kdybychom to řekli, vystavili bychom tě nebezpečí. Netušíme, co ví vrah, ale patrně si myslí, že my to víme. Takže to nestojí za to. Stačí, že to víme my dva.“

„Enrique má pravdu,“ vložila se do hovoru Bety. „Nemá smysl riskovat, když je cena tak vysoká. Artur a Manolo už zaplatili svou smrtí.“

„Chápu. Pravda je, že se mi to nelíbí, raději bych byla s Enriquem a sdílela s ním všechno nebezpečí,“ řekla Mariola a vrhla při tom na Bety významný pohled, „ale obávám se, že jste se už rozhodli.“

„Ano,“ potvrdil Enrique. „Nebudu tě vystavovat žádnému nebezpečí. Už tak špatně snáším, že se mnou musí všechno sdílet Bety.“

„Mám dojem, že toho sdílíte hodně,“ naznačila Mariola.

„Méně, než si představuješ,“ odpověděla Bety. „A byla bych raději, kdyby toho bylo ještě méně.“

Dlouze se na sebe podívaly. V jejich pohledech se nezračilo ani nepřátelství, ani nenávist, ale Enrique jasně cítil, jakou sílu obě vyzařují. Mariola se toužila dozvědět, jaká je pravá podstata vztahu těch dvou, Bety na druhé straně cítila neodolatelnou touhu proniknout do té ženy a poznat, jaká je ve skutečnosti, pod tou maskou sebeovládání, kterou jim předváděla. Enrique, který částečně očekával, jakým směrem se rozhovor bude ubírat, se cítil bezmocný a nedokázal zvrátit jeho vývoj. Nicméně Mariola sama změnila téma další otázkou.

„Kdy máte v plánu pátrat v katedrále?“

„Carlos si myslí, že se mu podaří získat potřebné povolení dnes odpoledne nebo zítra ráno. Až ho bude mít, zkusíme zjistit, co se k čertu stalo v úterý večer.“

„Představte si, že najdete Kámen,“ řekla Mariola. „Neznamenalo by to, že se značně zvýší nebezpečí, jemuž se vystavujete? Jestliže vás vrah sleduje, můžete ho tím vyprovokovat k činu. Nedovolí, aby mu někdo sebral to, o co tolik usiluje.“

„Máš pravdu,“ připustil Enrique. „Ale kdybychom ho náhodou našli, je jasné, že by skončila naše hra na pátrače. Šli bychom rovnou z katedrály na policii, abychom Kámen odevzdali komisaři Fornellsovi. Předpokládám, že tak by všechno skončilo jednou provždy.“

„Kromě toho počítáme s Carlosovou pomocí,“ poznamenala Bety. „Nenechá nás samotné, vlastně jsme přišli spolu proto, že jsme poslechli jeho doporučení, abychom zůstali pohromadě za všech okolností.“

„To mě trochu uklidňuje. Takže ten Carlos je schopný?“

„Je to dobrý detektiv a vyřešil důležité případy. S ním se nemusíme ničeho bát.“

„Dobře. Myslím, že jste mi už všechno důležité řekli. Bety, pokud by ti to nevadilo, ráda bych si teď s Enriquem promluvila o samotě.“

„Jistě, samozřejmě.“

Mariola a Enrique poodešli do vzdálené části obchodu, dostatečně daleko, aby je Bety neslyšela. Stáli k ní bokem a ona se nenápadně – za což se nenáviděla – snažila z jejich gest a výrazů uhodnout, o čem se baví.

„Enrique, je tady jedna věc, kterou nechápu. Nejedná se o Kámen ani o vraždu Artura a toho druhého muže, Manola. Jde o tebe, o mě, a především o Bety.“

Enrique se obával nejhoršího.

„Mluv.“

„Ty se mě ještě ptáš?“ zvolala.

„Nevím, co máš na mysli.“

„Myslím, že to nechceš vědět.“ Odmlčela se a čekala na odpověď, která nepřišla. „Dobře, tak já ti to řeknu. Chci vědět, proč jsi nebyl schopen vysvětlit mi všechno o tom Božím kamenu hned tehdy, když jsme se rozhodli, že budeme všechno sdílet. Chci vědět, proč jsi mi v úterý v poledne neřekl celou pravdu.“

„Neměl jsem v úmyslu ti nic zatajovat…,“ pokoušel se omluvit.

„Ale no tak. Zdá se, že mezi úmyslem a realitou je v tvém případě hluboká propast.“

Enrique se obrnil trpělivostí. Koneckonců, Mariola měla svým způsobem pravdu, i když ne tak, jak si představovala. Zamlčel jí informace ne proto, aby ji nechal v nevědomosti, ale protože o celou záležitost sám postupně ztratil zájem.

„Poslouchej, prosím tě, a nepřerušuj mě,“ žádal. „Jestliže jsem ti nic neřekl, bylo to proto, že se o to vlastně zajímala jen Bety. Chci říct, že než jsem tě poznal, také jsem toužil vyřešit tu záhadu, ale můj zájem postupně vyprchal, jak se náš vztah rozvíjel. S Bety to bylo právě naopak. Přijela do Barcelony, jak jsem ti říkal, aby mě podpořila po Arturově smrti, a když se s tím příběhem seznámila, nejdřív mě nazvala bláznem, protože jsem nic neřekl policii, jenže nakonec to byla hlavně ona, kdo toužil rozluštit to tajemství.“

„Ty to nechápeš.“ Zavrtěla hlavou. „Přesně proto, co jsi teď řekl, se zlobím, anebo spíše trápím. Cítím se do hloubi duše zraněná. Ona totiž zaujímá místo, které právem náleží mně, i když uznávám, že k tomu došlo čistě shodou okolností. Ale je mi jasné, že jsi mě držel stranou, a nemyslím si, že by to byla náhoda.“

Enrique poslouchal ten výbuch se stisknutými rty. Měl pocit, že s ním jedná nespravedlivě, a co bylo ještě horší, cítil se nepochopený. Připadalo mu, že pokud jde o ženy, je jeho osudem nechtěně dělat chyby a dopouštět, aby se z malé sněhové koule spustila lavina.

„Ujišťuji tě, že to poslední, co bych si přál, je působit ti bolest.“

„Ty to nechápeš? To jsi vážně tak slepý? Kdybys mi neřekl vůbec nic anebo kdybys mi řekl všechno, k tomuto rozhovoru by vůbec nedošlo. Ale ty ne, musel jsi mi část pravdy zatajit, abys ospravedlnil Betyinu přítomnost v Barceloně. Protože tak to bylo, že ano?“ Oči jí žhnuly, ozářené náhlým pochopením. „Chceš být s ní, tím jsem si jista.“

„Mýlíš se,“ řekl klidně, když pochopil hloubku její žárlivosti. Kdyby znervózněl, jen by se dopustil dalších chyb. „Nechci být s ní, ale s tebou. Každou minutu, kterou jsem bez tebe, si zoufale přeji, abychom byli spolu. Ale nemohu ji opustit, dokud nám hrozí nebezpečí. To musíš pochopit!“

„A ty musíš pochopit mě. Chci, abys celou tu věc nechal plavat, abys na všechno, co se stalo, zapomněl. Nechceš, abych byla v nebezpečí, sám jsi to řekl. Tak dobře, já tě taky nechci vidět v nebezpečí. Pojeďme do Benátek! Teď hned! Samuelovi to nebude vadit, o obchod se postará. Nech všechno být a počkej, až se to samo vyřeší!“

„Já bych snad mohl utéct, ale co Bety? Už je příliš pozdě a my jsme do toho zapletení až po uši. Jediným východiskem pro nás je pokračovat až do konce a všechno definitivně vyřešit. Kromě toho nás policie požádala, abychom neodjížděli. Nemohl bych odjet z Barcelony, ani kdybych chtěl.“

„Vlastně by mě to nemělo překvapovat,“ odpověděla Mariola a pesimisticky vrtěla hlavou. „Bude lepší, když půjdeš. Ne, bude lepší, když půjdete,“ opravila se a otočila se k němu zády, směrem k výloze.

Enrique přikývl, ačkoli to už nemohla vidět.

„Pozdravuj Samuela.“

Mariola neodpověděla. Enrique se na okamžik zastavil, chtěl ještě jednou vysvětlit svůj postoj, ale vycítil, že by to bylo zbytečné. Zavřel ústa, ještě než promluvil, protože si uvědomil, že by ho Mariola neposlouchala. Postavila se proti němu a jediná možnost, jak se s ní smířit, byla nechat působit čas a mezitím se věnovat rozluštění záhady. Do té doby nemělo cenu plýtvat energií. Kráčel k druhému psacímu stolu, kde na něj čekala Bety, teď už vestoje. Správně usoudila, že to moc dobře nedopadlo.

„Problémy?“ nadhodila.

„Problémy,“ potvrdil.

Enrique si vzal bundu a vyšli na ulici.

„Jestli chceš, mohla bych s ní zkusit promluvit,“ nabídla se Bety. „I když se to zdá vážné, pravda je, že my ženy si rozumíme lépe než vy muži, a já bych na jejím místě možná reagovala stejně.“

„I kdybys věděla, jaká je skutečná situace?“

„I přesto,“ připustila Bety.

„Ne, nevěřím, že by to něčemu pomohlo. Věci by se spíše zkomplikovaly, než aby se vyřešily.“ Nadechl se čerstvého vzduchu a zhluboka si povzdechl. „Postupem let jsem si začal myslet, že vám rozumím, ale teď zjišťuji, že jsem se mýlil.“

Zamířili k Ramblas stejnou cestou, která je přivedla k Samuelovu obchodu.

„Co budeme dělat teď?“ zeptala se Bety.

„Budeme čekat,“ odpověděl a opět si vzdychl. „Čekat.“

Enrique byl zachmuřený. Tušil, že mu návštěva Marioly způsobí těžkou hlavu, ale přesto… Naopak Bety měla pocit, že Mariole rozumí. Nemusela být génius, aby pochopila, jakou roli hraje v jejich vztahu a že ho málem proměnila v milostný trojúhelník. Nepřála jim nic zlého. Ale ta malá, zlomyslná část její osobnosti, kterou se vždy snažila potlačit, přestože byla málokdy úspěšná, ta malá část, nepříjemná, občas vysilující a zlovolná, se teď naplnila radostí.

19

„Mám ho.“ Carlos jim ukázal dokument vytištěný na počítači, s hlavičkou arcibiskupství, ozdobený složitým a okázalým podpisem. „Ale trvalo jim, než se rozhodli. Možná si ověřovali mou totožnost, ale nakonec mi to povolení udělili.“

„Nedělali drahoty?“ zeptala se Bety.

„No, myslím, že neměli radost, že se jim po arcibiskupství motá soukromý detektiv. Ale člověk dokáže být velmi přesvědčivý, když vyřizuje něco, na čem mu záleží. A také nesmíme zapomínat, že k Manolově vraždě, přestože s nimi přímo neměla nic společného, došlo téměř okamžitě po jeho pátrání v katedrále, takže… A navíc neměli důvod odmítnout, když už to povolení udělili policii.“

„Fornells,“ řekl Enrique.

„Ano. Byli v katedrále dnes ráno. Ale samozřejmě nenašli to, co hledali. Vlastně si myslím, že ani nevěděli, co hledají. Nevědí tolik co my.“

„Takže kdy budeme moci jít do katedrály?“ chtěla vědět Bety.

„Teď hned.“

„Čím dříve půjdeme, tím dříve to celé skončí,“ zamumlal špatně naladěný Enrique.

Carlos vytáhl batoh a vysypal jeho obsah na psací stůl. Byla tam svítilna, kladivo a dláto, smirkový papír různé hrubosti a jakýsi rozprašovač.

„Co to je?“ zeptala se Bety.

„Včera jsem vám říkal, že Manolo měl s sebou určité vybavení. Řídil jsem se policejní zprávou. Je to obsah jednoho starého batohu z jeho domu. Myslím, že většinu toho nářadí chtěl použít při pátrání, tak jsem si dal tu práci a pořídil jsem kopie všech věcí, kdybychom je náhodou potřebovali. Ještě tam měl fotoaparát, ale podle mě nemá smysl s sebou nějaký brát.“

„A k čemu je ten sprej?“

„To je stlačený vzduch, funguje pod tlakem. Vysvětlili mi to ve specializovaném obchodě, kde jsem ho koupil. Používají ho hlavně archeologové, aby zbavili povrch nečistot a odhalili nápisy v kameni; ty jsou pak čitelnější a povrch se při tom nepoškodí. Myslím, že Manolo hledal nějaký konkrétní nápis, který označuje místo, kde je Kámen schovaný. Ale také je možné, že tvořil součást jeho obvyklé výbavy a v tomto případě ho nepotřeboval.“

„Zdá se, že tam šel dobře vybavený,“ poznamenal Enrique. „Nemyslím, že by si to všechno bral, zejména ten rozprašovač, kdyby mu nebylo jasné, co hledá. A dláto a kladivo mluví samy za sebe.“

„Za chvíli se to dozvíme,“ řekl Carlos. „Přišel čas to zjistit.“

Z Plaça Reial se dá ke katedrále dostat různými cestami. Neexistuje jedna přímá či pohodlná, je třeba kličkovat různými uličkami. Každá z nich má své kouzlo. Dá se jít po Ramblas až ke Carrer Portaferrisa, jež nese název jedné z bran ve starých barcelonských hradbách. Když se člověku nechce chodit tak daleko, může zahnout na Pla de la Boqueria, odsud jít po ulici Cardenal Casaňas, přejít náměstí Pi a San Josep Oriol, pokračovat po Carrer de la Palla až k Plaça de la Catedral. Třetí možnost je vystoupat do kopce po Carrer Ferran až k samotnému Mons Taber, jenž byl srdcem římského města. Tam může chodec vstoupit do bludiště starých úzkých uliček, které připomínají barcelonskou židovskou čtvrť, anebo se dostat k rozlehlým katedrálním stavbám z Carrer Bisbe Irurita. Carlos zvolil poslední možnost. Opustil Plaça Reial dvojitým podloubím, které ústí do Carrer Ferran. Pak zabočil doprava do Plaça Sant Jaume, kde se mezi spoustou úředních aut a skupinami turistů prodírali městští strážníci a státní policisté v honbě za zlodějíčky, čekajícími na svou příležitost. Vyhnuli se velké skupině japonských turistů, kteří – fascinováni lebkou propíchnutou nožem na arkádě nad ulicí slavného biskupa – bránili ostatním chodcům ve volném průchodu. Do katedrály vstoupili bránou z Carrer Pietat. Enrique se bezděčně podíval na hodinky, bylo půl sedmé.

Sakristii našli, přesně jak řekl Enrique, napravo od hlavního oltáře. Zeptali se na děkana; nebyl tam, ale za chvíli se objevil v doprovodu dvou laiků s aktovkami a náručemi plnými papírů. Carlos se zdvořile představil a vysvětlil, co chtějí. Děkan si velmi pozorně a se zjevnou mrzutostí prohlédl dopis z arcibiskupství.

„Zdá se, že tento týden nemají na starosti nic jiného než udělovat podobná povolení,“ zabručel. „Toto už je třetí za tři dny a řeknu vám upřímně, že se mi to líbí čím dál tím méně. To první, co dostal ten mladík podivného zjevu, by se ještě dalo ospravedlnit. Ale že mi sem do katedrály přijde policie a následně ještě vy, abyste hledali kdoví co, to se mi vážně nelíbí. Vůbec se mi to nelíbí. Máme spoustu práce, a navíc dnes, jako by to nestačilo,“ ukázal na hromady papírů, které ho čekaly na pracovním stole v sakristii, „tady máme koncert varhanní církevní hudby s doprovodem sboru, což nám samo o sobě obrátí katedrálu vzhůru nohama.“

„Nechceme vám překážet, právě naopak,“ řekl Carlos. „Chápeme, že máte hodně práce. Stačí, když nám dovolíte pohybovat se na stejných místech jako vašemu prvnímu návštěvníkovi, v triforiu a na střeše.“

„Přesně o to mě požádala policie, s jediným rozdílem, že jim jsem musel sám říci, kde prováděl svůj výzkum zesnulý pan Álvarez – ať odpočívá v pokoji –, zatímco vy to, jak se zdá, víte,“ poznamenal duchaplně děkan. „Za předpokladu, že bych podlehl slabosti tak lidské, jako je zvědavost, a zeptal se vás, co u všech čertů – ať mi Bůh odpustí ten výraz – hledáte v mé katedrále, co byste mi odpověděli?“ Děkan se na ně podíval s tak naprostou bezelstností, že to všechny tři překvapilo.

„Obávám se, že to nevíme ani my sami,“ odpověděl Carlos rychle, aby zabránil neprozíravé odpovědi ze strany Bety nebo Enriqua. „Ale přesně to se snažíme zjistit.“

„To je zajímavé. Úplně stejnou odpověď mi dala ráno policie. No tak dobře. Není správné plést se do cizích záležitostí, když jsou navíc povoleny vaším nadřízeným. Pojďte se mnou.“

Vyšli ze sakristie. Sbor, který měl doprovázet varhanní koncert, už dorazil. Tvořilo ho asi čtyřicet až padesát osob různého věku, slavnostně oblečených. Jejich sbormistr se pokoušel rozsadit je na židle, rozestavěné za tímto účelem kolem hlavního oltáře. Někteří starší sboristé se snažili utlumit hlučně projevované nadšení svých nejmladších kolegů, jimž bylo sotva deset nebo dvanáct let. Četné publikum se tlačilo v hlavní lodi ve snaze najít nějaké volné místo v lavicích nebo na židlích, obsazených milovníky hudby.

„Ti teda ale dělají kravál,“ poznamenala Bety nahlas, aniž by se obracela k někomu konkrétnímu.

„To máte pravdu,“ odpověděl všímavý děkan. „Katedrála se občas podobá spíše Ramblas než skutečnému kostelu, ale dnes to tu vypadá jako v mateřské školce. Ještě že je to poslední koncert této sezony.“

„Pořádáte hodně koncertů?“ zeptala se Bety.

„Jestli je to stejné jako před šesti lety, tak jich je šest za sezonu,“ řekl Enrique.

Děkan se na něj překvapeně podíval.

„Pořád je jich šest, díky Bohu se jejich počet nezvýšil. Máte rád církevní hudbu?“

„Chodíval jsem sem, kdykoli mi to povinnosti dovolily. Je to nádherná hudba, vybízí k uvolnění a k meditaci. A prostředí je vskutku výjimečné.“

„No vidíte, v něčem se shodneme,“ odpověděl děkan. „Když začne sbor zpívat, zní to, jako by ho řídil sám Bůh. Škoda, že každému koncertu předcházejí takovéto zmatky,“ řekl a ukázal na evidentně marnou snahu sbormistra zorganizovat svoje zpěváky.

Došli na opačnou stranu katedrály k bráně Porta de Sant Iu, která vede na ulici stejného jména. Tam se rozloučil.

„Pánové, dál s vámi nepůjdu,“ řekl, když odemkl dveře těžkým klíčem. „Toto schodiště vede na galerie, pak na triforium a nakonec na střechu. Je úzké a točité, jako stvořené k tomu, aby na něm stařec jako já upadl a zlámal si vaz nebo nohu, takže vás raději nebudu doprovázet. Na střeše najdete železné dveře. Abyste je otevřeli, musíte na ně jen silně zatlačit. A poslední rada. Dávejte si pozor na podlaze střechy. Místy je nepravidelná, podle toho, kudy vede žebrování klenby.“

„Necháte ty dveře otevřené?“ Carlos ukázal na dveře vedoucí ke schodišti.

„Ano, musím. Varhaník by měl každou chvíli přijít a toto je jediný přístup k varhanám. Nemohu tu na něho čekat, nezapomeňte, že ani ne za hodinu začíná koncert. Tak, to je všechno. Ale prosím vás, pokud vám to nevadí, dejte mi vědět, až skončíte své pátrání, anebo nejpozději kolem deváté, kdy se zavírá katedrála. Abych mohl dveře zase zamknout.“

„Samozřejmě.“

Když před dveřmi osaměli, podívali se na sebe. Carlos nakonec otevřel dveře a jako první začal stoupat do výšin katedrály. Bety a Enrique ho následovali, když za sebou nejdřív dveře zavřeli.

Točité schodiště bylo neuvěřitelně dlouhé a jen chabě osvětlené světlem dopadajícím sem z hlavní lodi úzkými otvory. Brzy dosáhli úrovně galerií asi v desetimetrové výšce. Malá hranatá dvířka vedla ke královské galerii a varhanám, ale oni je minuli a pokračovali dál. O hodně výš, asi ve dvaceti pěti metrech, byl vchod do triforia, úzká chodbička ponořená do tmy, přizpůsobená velikosti tehdejších lidí, kteří byli mnohem menší než my dnes. Enrique, nejvyšší ze všech, musel ohnout hlavu, aby se neudeřil.

O kus dál už do chodby dopadalo světlo z hlavní lodi. Došli až na samou hranici triforia, kde bylo jediným bezpečnostním systémem jednoduché zábradlí, jež mělo zabránit dlouhému a smrtelnému pádu z výšky třiceti pěti metrů. Užasle hleděli na katedrálu z ptačí perspektivy. Před sebou měli hlavní loď a loď epištoly, které se zvedaly až ke klenbě. Téměř přímo pod nimi se otevírala krypta svaté Eulàlie. Lavice před ní zaplnily davy posluchačů, toužících po výjimečných pocitech klidu a míru, jež církevní hudba navozuje. Bylo slyšet nejasný šum, typický pro koncertní síně, snad o trochu tišší kvůli prostředí katedrály anebo velké výšce, která snižovala intenzitu zvuku. Sbor, teď už správně seřazený v presbytáři kolem oltáře, trpělivě čekal na začátek. Jeho členové, očekávající dirigentovo znamení, si procvičovali svá zázračná hrdla ve zmatené směsi zvuků.

Ozvaly se první zkušební tóny varhan z obřích píšťal. Varhaník musel přijít hned po nich. Dirigent, s pohledem upřeným k varhanám, také čekal na znamení. Když si upravil nástroj, musel varhaník vyslat očekávaný signál dirigentovi, protože ten se otočil čelem ke sboru s rukama zvednutýma. Bylo pět minut po sedmé večer, když varhany zahájily mohutnou předehru oratoria Matoušových pašijí od Johana Sebastiana Bacha. Carlos směrem ke svým přátelům zašeptal: „Do práce.“

S harmonickou hudbou v pozadí, všudypřítomnou v každém koutě rozlehlé stavby vlivem nádherné síly varhan a výjimečné akustiky katedrály, Carlos znovu vykročil směrem ke střeše. Vrátil se chodbou ke schodišti a o kousek výš, sotva o jednu otočku, narazili na mříž. Otevřela se s hrozivým zaskřípěním po silném trhnutí, a ocitli se na střeše.

„A teď?“ obrátil se detektiv ke svým spolupátračům.

Bety pokrčila rameny. Dala tak najevo, že rozhodnutí není na ní. Byl to Enrique, kdo mluvil o čtvrté klenbě.

„Podívejte se na tento plán. Našel jsem ho v jednom starém anglickém cestopise, od nějakého Richarda Forda. Je na něm zobrazen strop katedrály. Každá klenba lodi je uzavřena uprostřed něčím, čemu architekti říkají klenák,“ vysvětlil Enrique, aniž by se pohnul z místa. „Střecha, jak řekl děkan, je částečně průchozí, ale jsou tu části, které drží tlak klenby. Proto nás žádal, abychom byli opatrní. Klenáky jsou místa, kde se sbíhají jednotlivá žebra klenby, takže jsou pro stavbu naprosto zásadní. V hlavní lodi je šest kleneb. Stavěly se od presbytáře směrem ke kupoli. Casadevall, jak jsem vám říkal u tebe v kanceláři, měl podle stavební knihy uzavřít čtvrtou klenbu. Tu klenbu postavili o devatenáct let dříve, ale kvůli konstrukční chybě se musela rekonstruovat. Rekonstrukci prováděl také Casadevall. Proto si myslím, že je to vhodné místo, kam mohl ukrýt Kámen. Je to nedostupné místo, které jen těžko mohlo vyžadovat nějaké pozdější opravy. Pohnout takovým monstrem, jakmile je usazené, bylo v tehdejší době téměř nemožné. I dnes by to znamenalo pro architekty velkou výzvu.“

„Vskutku vhodné místo,“ potvrdil Carlos. „Ale pokud jsou klenáky ty obrovské kameny, které jsou vidět z hlavní lodi, jak se k nim dostaneme?“

„To není těžké. Na stropě je na jejich místě viditelné prohnutí. Jakmile to uvidíte, pochopíte to.“

„Tak jdeme na to.“

Když přišli na místo čtvrtého klenáku, Enrique se zastavil.

„Tamhle je,“ ukázal.

Nic nenaznačovalo, že by tam bylo něco jiného než shluk kamenů určených k pokrytí stropu katedrály. Bety je bezradně pozorovala.

„Nemůžeme tady začít jen tak tlouct kladivem a doufat, že to nikdo nezaznamená. Představte si, že by do lodi začaly padat kameny nebo prach ze stropu. Hned by si toho všichni všimli.“

„Strop je velmi silný,“ řekl Enrique. „Nic takového se podle mě nemůže stát. Ale stejně si myslím, že nejdřív musíme najít nějakou značku nebo symbol, který nám potvrdí, že jsme na správném místě. Pokud ne…“

Nedořekl a posadil se na střechu. Na žádném z kamenů čtvrté klenby nebyla ani stopa po nějakém nápisu.

„Dole v katedrále a také tady na střeše jsem viděl různé symboly vytesané do kamene. Podívejte se sem,“ ukázal Carlos s nadějí. „A tady taky. Může to být ono?“

„Ne. To jsou značky stavebních mistrů a kameníků: kružítka, pravítka, trojúhelníky… Jsou to symboly jejich cechů,“ vysvětloval Enrique. „Sloužily k označení míst, kde pracovali. Neměly větší význam, později se podle nich vypočítávaly platby. Najdeš je ve všech kostelech z té doby.“

„A proč musíme vůbec hledat nějakou značku? Nemohl ho schovat bez označení?“ zeptal se Carlos.

„Manolo z poznámek v rukopise vydedukoval, že Casadevall označil to místo nějakým symbolem. Problém je, že nevíme jakým.“

„A to není jediný problém. Jen si vzpomeňte na ten sprej, co měl Manolo s sebou. Jediná věc, na kterou ho mohl použít, je čtení starých, sotva čitelných nápisů, že?“

„Ano, to jsem řekl,“ potvrdil Carlos.

„Klenby byly uzavřeny před šesti sty lety. A mnoho značek je už tak nečitelných, že jsou sotva vidět.“

„To je jasné.“

„Ale Manolo ho našel!“ zvolala Bety. „A pokud to zvládl on, zvládneme to taky!“

„Nemáme jistotu, že ho našel,“ zavrtěl Enrique hlavou. „Je to jen náš předpoklad.“

„Vrahové jednají z nutnosti, a nutnost v tomto případě znamená objevení Kamene. Věřím, že Manolo to místo našel. Poslouchej,“ pokračovala v argumentaci Bety, „jediný rozdíl mezi ním a námi je – chci říct byl – v tom, že měl mnohem hlubší znalosti z oblasti náboženství a kabaly. A všechno, co mohlo mít nějaký význam, si zapsal do zápisníku, který ti dal a který nosíš u sebe.“

„To nic neznamená.“

„Že ne? On věděl to, co je v tom zápisníku, a nestačilo mu to. Když jsme mu dali rukopis, tak to místo našel. My jsme měli rukopis, a teď máme zápisník. Řešení spočívá v kombinaci informací z obou, tím jsem si naprosto jistá!“

Enrique jí mlčky podal zápisník. Bety začala listovat jeho stránkami společně s Carlosem. Okamžitě pochopila pesimismus svého bývalého partnera. Většinu z padesáti stran poznámek tvořily vlastně obrázky. Některé znázorňovaly budovy nebo různá místa. Ty nejpodivnější z ilustrací byly pro nezasvěceného naprosto nepochopitelné. Byl tam kruh Ceruf, znamení Cimcum, Alef z Pardes Rimonim, kabalistický Strom života a mnoho dalších, nakreslených pevnou Manolovou rukou. Ilustrace, stejně jako text, doplňovala písmena hebrejské abecedy s odpovídajícím překladem.

„Teď už to chápeš?“ zeptal se Enrique, když jeho přátelé prolistovali stránky zápisníku. „Nezpochybňuji tvé závěry. Řešení záhady, pokud nám Manolo říkal pravdu, a já nevidím důvod, proč by neměl, musí být v tom zápisníku. Jenže…“

„Včera jsi tvrdil, že existuje ještě jiná možnost,“ poznamenal Carlos. „Řekni nám jaká.“

„V určité chvíli jsem o ní uvažoval. Ty to, Carlosi, nevíš, ale Bety zná klíčový odstavec z Casadevallova rukopisu. Po podrobném seznamu různých budov mistr napsal následující: ‚Nakonec jsem, veden milostí a soudností, nalezl v Království božím jediné logické místo, jež mi Pán ve své dobrotě označil.‘ S touto větou jsme bojovali celé hodiny. Přicházely v úvahu dvě možnosti. První, že Casadevall jen vyjadřuje svou vděčnost Bohu za to, že našel řešení problému: místo, kam ukrýt Kámen. Druhá možnost je, že je to klíč k odhalení toho místa.

Obě možnosti nám dlouho vrtaly hlavou. Podle mě je pravděpodobnější ta první, podle Bety druhá. Jestliže chtěl Casadevall ukrýt Kámen tak, aby ho nikdo nikdy nenašel, nedávalo by smysl, aby zanechal nějakou stopu, jakkoli minimální, kde ho najít. Ale Bety se na to dívala jinak. Každý, kdo čelí takovému tlaku jako Casadevall, potřebuje nějaký únikový mechanismus. Pochopitelně nemohl nikomu vykládat o své situaci, takže využil pracovní knihu jako soukromý deník, jemuž se mohl svěřit se vším, co ho trápilo. Potvrzuje to záznam o průběhu nemoci jeho dcery. V tomto světle nabývá ta věta jiný význam. Význam, který jsme nechápali… až do včerejška.“

„Chceš říct, že teď už ho chápeš?“ zeptala se Bety užasle.

„Myslím, že ano, ale připadá mi tak neuvěřitelně nečekaný, že jsem chtěl raději nejdřív prozkoumat čtvrtou klenbu. Teď, když vidím, že tady nic není, nezbývá jiná možnost.“

„Tak dělej, řekni to.“

„Podej mi ten zápisník.“

Bety mu ho vrátila, zatímco se Enrique zvedal na nohy. Pak nalistoval jeden konkrétní obrázek.

„Podívejte se na to.“

Pod názvem „Strom života“ byly zobrazeny vztahy mezi kabalistickými koncepty. Tři svislé spojnice s deseti kruhy. V každém z nich jedno hebrejské slovo v originále a jeho překlad. Na levé a pravé přímce po třech kruzích, na prostřední čtyři. Vztahy mezi kružnicemi byly znázorněny několika dalšími spojnicemi, horizontálními i úhlopříčnými, a také trojúhelníky, označenými jako „Boží paže“, „Velký obličej“ a „Malý obličej“.

„Slyšeli jste někdy o Stromu života?“ zeptal se Enrique.

Oba zavrtěli hlavou.

„Jde o zobrazení vztahů mezi sefiroty. Je to složitá struktura, kterou vynalezli kabalisté v desátém, jedenáctém a dvanáctém století. Chápete? Kámen boží, protože na sobě nese pravé jméno hebrejského Boha, je manifestací sefíry. Všimněte si názvů krajních sloupců.“

Bety a Carlos četli drobné, husté Manolovo písmo. Vlevo byl název Sloup soudnosti, vpravo Sloup milosti.

„Veden milostí a soudností,“ citovala Bety, jako by se jednalo o nějakou litanii.

„To je ono!“ zvolal Enrique.

„Ale jakou souvislost to má s tou větou z rukopisu?“ zeptal se Carlos trochu dezorientovaný.

„Každá sefíra má jméno,“ odpověděl Enrique. „Jsou napsána v těch kruzích. Sefíra je jednotné číslo od sefirot,“ vysvětlil, ještě než se Carlos zeptal.

„Ale jsou v hebrejštině!“

„Stačí vědět, kde hledat správné řešení.“

Jeho sebedůvěra v průběhu vysvětlování rostla. Jestliže se zpočátku tvářil zdrženlivě, bylo to nedostatkem sebedůvěry kvůli složitosti struktury, jež obsahovala veškeré tajemství. Nicméně jeho schopnost vysvětlit přátelům vztahy mezi fakty ho utvrdila v přesvědčení o jejich pravdivosti.

Strom života

„Jak se ti to podařilo přeložit?“ zeptala se Bety, která si také chtěla potvrdit myšlenku, jež jí vrtala hlavou.

„Řešení jsem měl po ruce, všechny potřebné knihy v knihovně, kterou měl Artur v obchodě a kterou mi přivezli do Vallvidrery minulý týden před tvým příjezdem.“

„A…?“

„Artur byl opravdu blázen do starých knih, jeho sbírka je mimořádná. Ale netoužil jen po tom, aby je vlastnil, pravé potěšení měl z jejich četby a poznání. Proto si kupoval i nové knihy, moderní, s novými poznatky. Bavilo ho bádat.

Jednou z knih, které měl ve své knihovně, byl Zohar, první verze vydaná tiskem v roce 1559 v Mantově. Pochopit ji by bylo nad mé síly, ale vedle ní jsem našel nové knihy, vysvětlující původní text. Pochopitelně jsem si je nespojil s Kamenem, dokud jsem neměl v ruce Manolův zápisník plný poznámek. Když jsem jím listoval, pochopil jsem to spojení. Manolo nám řekl, že se jedná o okultní předmět, a ty knihy v knihovně pojednávaly o kabale… Nakonec jsem si dal do souvislostí dostatečné množství faktů, abych pochopil, že kabalistické zobrazení známé jako Strom života souvisí s Casadevallovým rukopisem. Jen tak vzdělaný člověk jako Artur mohl odhalit tajemství rukopisu, aniž by znal podstatu skrytého předmětu. Já se pochopitelně nemohu svému otci rovnat, bez Manolovy pomoci bych to nikdy nedokázal.

Problém spočíval v určení vztahu mezi rukopisem a sefirot. Samotná existence společných prvků ještě neznamenala řešení. A jelikož jsem věděl, že Manolo pátral tady, na střeše katedrály, kde Casadevall uzavřel čtvrtou klenbu ve stejném roce, kdy se podle rukopisu rozhodl pomoci tajemnému S., střípky informací do sebe náhle zapadly. Ukryl Kámen tady, ale ne tam, kde jsem předpokládal.“

„Tak proč jsme hledali symbol na klenáku?“ Carlos se upřímně snažil neztratit nit příběhu, jehož detaily neznal.

„Jak jsem vám říkal, Strom života zobrazuje umístění sefirot. Jedna z nich, ta nejspodnější, se nazývá Království. V rukopisu se píše o Království božím, a že mu to místo ‚Pán ve své dobrotě označil‘. Hledáme symbol Království, protože tam, kde ho najdeme, je to místo, kam Casadevall ukryl Kámen.“

„A doufal jsi, že ho najdeš nad čtvrtým klenákem,“ pochopil Carlos. „Ale tady není! A pokud není tady, kde k čertu je?“

„No… to nevím,“ připustil Enrique zdrceně. „Jak jsem říkal, vědět o vztahu mezi fakty ještě neznamená vyřešit záhadu. Doufal jsem, že ho najdu tady, na čtvrtém klenáku, kde ho podle mě hledal i Manolo. Je to logické místo.“

„Počkejte,“ přerušila je Bety. „V rukopise stojí, že ‚Pán ve své dobrotě označil‘, a ty si myslíš, že Casadevall mluvil o symbolu odpovídajícím hebrejskému slovu Království. Ale není logičtější, že by to znamenalo označení konkrétního místa? Z té věty vyplývá, že Kámen ukryl na místě, které znamená Království boží. A myslím, že slovo ‚označil‘ obsahuje stopu, vedoucí k přesnému místu, kde ho ukryl.“

„To je možné,“ připustil Enrique.

Betyiny oči zvláštně zářily, zrcadlily se v nich poslední paprsky slunce v padajícím soumraku.

„Podívejte se tam,“ ukázala Bety na konec střechy za jejich zády.

Na celém povrchu střechy nebylo jasnějšího znamení než kříž, vztyčený na oslavu uzavření kleneb. Jejich pohledy se střetly a svítila v nich naděje. Enriquovi z rozrušení přeběhl mráz po celém těle. Několik malých mraků zakrylo slunce a střecha potemněla. Náhle se zvedl studený vítr.

„Království boží. Strom života. Porovnejte povrch střechy s obrázkem. Každá klenba odpovídá jedné ze sefirot. Sefíra Království je tamhle,“ ukázala Bety.

„Ano,“ potvrdil s jistotou Enrique. „Musí to být tam.“

Kráčeli směrem ke kříži. Z místa, kde stáli, ho viděli na pozadí oblohy, a v té chvíli pochopili, že Bety má pravdu, že to nemůže být jinak. Když k němu přišli, chvíli se na něj dívali. Bylo to prosté dílo, jako celá střecha katedrály; sotva dva metry vysoké, pokud se počítala i základna, tvořená dvěma kruhovými schody a podstavcem. Horní část kříže i konce příčného břevna měly zdobený tvar květu lilie. Zdálo se, že s křížem nikdo nic nedělal celá staletí, na rozdíl od jeho okolí, kde se na střeše jasně rýsovaly siluety odtokových kanálů a stopy po stavebních pracích z nedávné doby.

„Musíte hledat tento symbol,“ Enrique jim ukázal znak odpovídající Království na obrázku Stromu života. „Nemyslím, že by ho vytesal celý, pravděpodobně tam bude jen začátek.“

Obcházeli kříž sklonění, jako by vzdávali poctu posvátnému symbolu, pod nímž chtěli nalézt další, velmi odlišný. Nakonec ho objevil Carlos. Na jeho zavolání k němu přispěchali a na kameni rozeznali první znak slova Království, přesně jak předpokládal Enrique.

Našli ho.

Byl na boku jednoho z kamenů, tvořících druhý schod. Bety jemně pohladila kámen bříšky prstů, až narazila na mělkou rýhu, která ho dělila na dvě poloviny. A tam, jako definitivní potvrzení její intuice, se bělala stopa po dlátu, již zanechal Manolo. Ukázala rýhu svým společníkům. Carlos vytáhl dláto a kladivo ze svého batohu.

Přiložil dláto k rýze a vzhlédl k Enriquovi s tázavým výrazem.

„Do toho,“ řekl Enrique a kladivo začalo svou monotónní píseň, přehlušenou zvukem varhan a zpěvem sboru.

O pět minut později jim zpocený Carlos ukázal výsledek své práce. Dláto proniklo kamenem a dál nenaráželo na odpor. Uvnitř kamene byl dutý prostor. Podal nástroje Enriquovi, který soustředil své úsilí na obě boční hrany kamene. Uplynulo dalších pět minut, než se rozhodl vyzkoušet, zda se už kámen uvolnil. Podal dláto Carlosovi, jenž si stoupl těsně vedle něj a namířil kladivo na rýhu. Udeřili najednou oběma nástroji, až se část kamene s hlasitým praskáním uvolnila ze základny kříže a skutálela se Bety k nohám. Kus kamene ve tvaru L pod sebou ukrýval prostor velikosti pěsti. V něm ležel pytlík z hrubé sešívané kůže, pokrytý prachem z rozdroleného kamene. Carlos se v nastalém tichu chystal váček sebrat, ale Enrique ho náhle zadržel.

„Počkej. Takový okamžik si musíme vychutnat. Něco takového se stane jednou za život, stojí za to si to užít.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Carlos a s uznáním se podíval na svého přítele. „Opět se objevuje Enrique spisovatel. Blahopřeji!“

Carlos si zapálil cigaretu. Několik minut stáli mlčky, všichni tři ponoření do svých myšlenek, Carlos obklopený kouřem. Enrique v té chvíli v duchu uctil památku všech, kteří zemřeli kvůli obsahu toho malého koženého váčku. Carlos si užíval pocitu dobrodružství, který ho přivedl k práci soukromého detektiva. Pragmatičtější Bety připadala tato chvíle ticha méně vhodná, ale zdržela se jakýchkoli protestů. Enrique a Carlos byli staří přátelé, kteří měli mnoho společného, a jí nevadilo, že se chovají jako hrdinové z filmu. Když Carlos vypustil poslední obláček cigaretového kouře, Enrique se sehnul, aby zvedl váček. Potěžkal ho. Skoro nic nevážil. Jeho pokusy otevřít ho však vyšly naprázdno.

„Gratuluji, Bety. Měla jsi pravdu. Ale obávám se, že se nám nepodaří otevřít ho bez pomoci nože, nůžek nebo něčeho podobného. Ta kůže je jako spečená. Budeme muset jít ke Carlosovi do kanceláře nebo domů.“

„To nebude nutné, mám s sebou malé nůžky.“ Chvíli se prohrabovala v kabelce, až je našla. „Tady máš.“

Enrique si je vzal. Byly malé, ale pevné, s širokým a špičatým ostřím. Váček byl sešitý pruhem jemné kůže. Vsunul špičku nůžek pod jeden steh a silně trhl směrem dopředu. Po tolika letech byla kůže ztvrdlá a jakoby přirostlá k váčku, takže rozpárat švy mu trvalo několik minut. Nakonec kůže povolila se suchým praskáním. Silný pocit déjà vu, nejintenzivnější za celý život, mu způsobil husí kůži po celém těle. Ta scéna mu připadala důvěrně známá. Byl by přísahal, že už ten váček někdy otvíral. Ten pocit byl tak silný, že tam jen stál, naprosto zmatený. Snažil se zachytit zvláštní obrazy, snad vzpomínky, které se vznášely před jeho vnitřním zrakem, ale unikaly mu. Vzpamatoval se, až když mu Bety, která tyto jeho stavy dobře znala, položila ruku na rameno.

„Je ti dobře?“

„Ano, to nic není, jen se mi zdálo, že už jsem to zažil,“ omlouval se.

„Tak teď, když ses vrátil, podíváme se na ten Kámen,“ řekl Carlos.

Enrique sáhl do váčku se stejnou opatrností jako krotitel hadů vytahující svá zvířata z košíku. Kámen byl oválný, velikosti pěsti, na dotek chladný. Tam, na jeho dlani, vystavený jejich pohledům, ležel Boží kámen, mystický a mytický objekt, jenž si v posledním úseku své historie vyžádal další dva životy.

Měl světle zelenou barvu, lahodící oku. Nebyl průzračný, ale ani zcela neprůsvitný. Zdálo se, že jeho barva se mění v závislosti na úhlu pohledu. Ani jednomu z nich nepřipadal jako kámen, který by se dal vystřelit z praku. Vypadal křehce, spíše objekt k uctívání než posel smrti, jímž údajně byl. Na první pohled na něm nebyl žádný nápis. Enrique ho otáčel, až uviděli jemné rýhy písmen na jeho povrchu.

„Umíš to přeložit?“ zeptal se Carlos.

„Neumím ani slovo hebrejsky. Ale vím, kdo by nám mohl pomoci: Samuel.“

„Kdo by to řekl,“ poznamenal Carlos uštěpačně, „z podezřelého se stane spolupracovník, nepostradatelný pro definitivní vyřešení záhady. Ty, Bety, také neumíš…“

„Ani já ne,“ skočila mu do řeči Bety. „Obávám se, že to bude muset počkat do zítřka…, pokud si to tedy opravdu chcete přečíst.“

„No tohle, to bych od tebe nečekal!“ zasmál se Enrique. „Máš strach z legendy, staré čtyři tisíce let?“

„Ano, pokud má ta legenda schopnost nakazit něčí mysl tak, že ho přivede k vraždě. Vzpomínáš si, co podle Manola řekl Shackermann? ‚Věřil tomu,‘“ řekla Bety.

„Dobře, o tom se budeme bavit jinde.“ Enrique se najednou necítil příjemně.

„Jste si naprosto jistí, že je to ten Kámen?“ Carlos ukázal na kožený obal.

„A co jiného by to mohlo být?“ opáčila Bety. „Všechno nás zavedlo k němu. V tom malém koženém váčku se nachází jeden z historicky nejvýznamnějších objektů, objevených v tomto století. Tvoříme historii.“

„Neztrácejme čas. Carlosi, pomoz mi dát do pořádku základnu toho kříže.“

Podařilo se jim to bez velké námahy. Kamenný blok nevážil víc než nějakých patnáct nebo dvacet kilo. Ve spárách chyběla malta, ale nemuseli se ničeho obávat, protože samotná jeho váha držela kámen na svém místě. Na první pohled by nikoho nenapadlo, že tento konkrétní kámen šest set let cosi skrýval.

„Jdeme odsud,“ nařídil Carlos. „Máme Kámen; ani Manolovi, ani vrahovi se ho nepodařilo získat.“

„Manolo byl blízko. Tu rýhu musel udělat dlátem on,“ vzdychla Bety. „Proč ho nevytáhl?“

„Podle zpráv, které jsi nám četl, opustil katedrálu pozdě. Možná, že ho dřív nenašel, anebo měl strach, že ho někdo uslyší, když bude tlouct kladivem,“ uvažoval Enrique. „To, že byl dnes na programu koncert, je nečekaný dárek štěstěny, s nímž jsme nepočítali.“

„Štěstí? Kdybych na štěstí nevěřil, přísahal bych, že všechno probíhá podle nějakého předem připraveného plánu,“ řekl Carlos. „Z tolika náhod by člověk získal dojem, že jsi to měl být ty, komu bylo souzeno ho najít. Ale pojďme už pryč, mám velkou chuť si ten zatracený kámen v klidu prohlédnout.“

Kráčeli po střeše směrem ke schodišti. Když za sebou zavřeli těžkou mříž, začali sestupovat do katedrály po úzkém schodišti, proměněném díky mocnému hlasu varhan v rezonanční tunel. Ve výši triforia, zhruba o jednu otočku schodů níž, se Carlosovi zdálo, že zahlédl nějakou postavu. Náhle se zastavil, znepokojený prchavým stínem, který čekal na sestup trojice. Sáhl rukou do kožené bundy. Druhou rukou zastavil Enriqua, kráčejícího za ním.

„Kdo je tam?“ zvolal silným hlasem.

„Enrique? Jsi tam, Enrique?“ zeptal se úzkostný ženský hlas. „Odpověz, prosím tě!“

„To je Mariola,“ zamumlal Enrique, překvapený její přítomností. „Mariolo, neboj se, tady jsem! Pusť mě, nic se neděje, to je Mariola,“ vysvětlil Enrique svému příteli, jako by jeho stručná věta mohla rozptýlit všechny Carlosovy pochyby.

Carlos sestoupil až na odpočívadlo, které spojovalo chodbu vedoucí k triforiu se schodištěm. A poté co pohledem ověřil, že osamělá postava před ním je žena, pustil Enriqua před sebe. Mariola, stojící v triforiu, k němu vztáhla obě paže v očekávání objetí. Carlos a Bety se zastavili několik metrů od dvojice.

„Co to má znamenat?“ zašeptal Carlos směrem k Bety.

„Dnes ráno se pohádali, když jsme jí vyprávěli, co je nového.“

„Řekli jste jí, že půjdeme sem?“

„Ano.“

„Přesto se mi zdá, že tu něco nehraje.“

Když přišli na jejich úroveň, uslyšeli rozhovor Marioly s Enriquem.

„Promiň! Nevydržela jsem čekat, až mi zavoláš. Celý den myslím na to, co jsem ti řekla, a protože jsem věděla, že půjdete sem, tak jsem nechala Samuela v obchodě a přišla jsem se ti omluvit.“

„Nemáš se proč omlouvat,“ odpověděl Enrique mezi arpeggii varhan. „Není důvod.“

Enrique se otočil ke svým přátelům. Viděl, jak se Carlos mračí a sahá rukou do bundy, všiml si překvapeného výrazu v Betyině obličeji. Chtěl se otočit k Mariole, aby zjistil, co vyvolalo jejich podivnou reakci, ale nestihl to. Uvědomil si náhlý, sotva postřehnutelný pohyb a v tom stejném okamžiku ucítil tak silný úder mezi spánkem a uchem, že se zhroutil na podlahu. Neztratil vědomí, ale nemohl reagovat, svaly měl jako z roztaveného másla a před očima se mu míhaly zářivé záblesky, které ho nutily mrkat. Neměl ani čas pomyslet na to, co se děje, nedokázal si představit, co přimělo Mariolu k tak šílenému jednání, nedokázal anebo nechtěl pochopit, že to ona mohla být zodpovědná za oba zločiny. Mariola ignorovala ležící tělo svého milence a pokračovala v cestě. Zvedla pistoli, aniž by jí v tom kdokoli stačil zabránit, a vystřelila. V úzké chodbě a na tak krátkou vzdálenost člověk nemusel být dobrým střelcem, aby zasáhl cíl; viděl Carlose padat dozadu jako marionetu, již loutkář hrubým trhnutím stáhne z jeviště. Výstřel ho vrhl na Bety, která ztratila rovnováhu a zůstala uvězněná pod detektivovým statným tělem. Kupodivu neslyšel žádný hluk, viděl jen drobný obláček kouře, jak se vznáší mezi Mariolou a Carlosem. Zbraň musela být opatřena tlumičem. S vypětím všech sil se Enriquovi podařilo natáhnout ruku, aby zachytil Mariolu za kotník, protože se právě chystala vykročit. Na okamžik zaváhala, jako by najednou nevěděla, co dělat. Anebo to byl možná jen jeho dojem, protože měl zpomalené reakce. Enriquova ruka dosáhla svého cíle. Mariola zavrávorala a její tělo se zhroutilo na podlahu a udeřilo o zeď.

Mariola dopadla na zem s tupým zaduněním. Ještě omámený Enrique se pokusil vstát. Byl teď na všech čtyřech a všiml si, jak Mariolina pistole klouže směrem ke Carlosovi a zastavuje se uprostřed mezi ním a Mariolou. Viděl svého přítele s bolestnou grimasou na obličeji, s pokleslou čelistí a rukama sevřenýma na hrudi. Viděl, jak se Bety snaží vyprostit zpod Carlosova těla, aby mohla vstát. Nevnímal však spoustu krve, která se řinula z Carlosova těla, ani krvavou stopu v Mariolině obličeji, jež se na chvíli záhadně ocitla na jeho úrovni, aby se vzápětí opět vzdálila, jako by se Enrique pohyboval na běžícím pásu a nechal ji za sebou. Také si nevšiml hrůzy v Betyině obličeji a už vůbec nemohl vidět svůj vlastní nevěřícný výraz, když se snažil natáhnout ruku, aby se zmocnil pistole, kterou Mariola ztratila. Málem se mu to povedlo, viděl své prsty blízko kovu, měl dokonce pocit, že se ho dotýká. A i když mu rozum napovídal, že na ni dosáhne, ruka nebyla schopna poslechnout příkaz mysli. Stačil jediný okamžik, Mariola se pro ni natáhla a dopadla zpět se zbraní v ruce.

S nadlidským úsilím se mu podařilo zvednout asi jen o vteřinu později než Mariole. Stáli teď proti sobě v úzké chodbě. Dýchal rychle, téměř supěl, ale vlastní dech slyšel jakoby z velké dálky. Mariola vypadala nerozhodně. Než se Enrique postavil, zamířila na Bety, ale teď jí stál v cestě.

„Ustup.“ Slyšel vzdálený Mariolin hlas. „Uhni mi z cesty!“

„Byla jsi to ty,“ slyšel říkat sám sebe. „Byla jsi to ty, kdo je zabil.“

Teď poprvé od toho úderu myslel jasně.

„Dej mi ten Kámen,“ přikázala mu. Enrique zaváhal. Mariola k němu natáhla ruku s otevřenou dlaní. „Jestli mi ho dáš, odejdu odtud a nic víc se nestane, přísahám.“

„Jestli jí ho dáš, zabije nás!“ vykřikla Bety.

„Řekni té cuchtě, ať je hezky zticha.“

„Proč jsi je musela zabít?“ Enrique nereagoval na její žádost, ohromený hrůzným poznáním. „Proč jsi musela zabít Artura? Proč jsi zabila mého otce?“

„Dej mi ten Kámen,“ požádala znovu.

„Proč?“

„Protože ten Kámen měl být můj.“

„Věřil jsem ti, a ty jsi mě zneužila. Všechno, co se mezi námi odehrálo, byla lež, udělala jsi to, jen abys získala informace o Kameni. Oklamala jsi mě, manipulovala jsi se mnou jako s nějakým hlupákem!“

„To není pravda,“ odporovala. „Nikdy jsem tě nechtěla využít. A to, co se odehrálo mezi námi, by se stalo, i kdyby žádný Kámen neexistoval.“

„Jak chceš, abych ti věřil po tom všem, co jsi udělala?“

„Nečekám, že mi uvěříš, ale je to čistá pravda.“

„Nic ti nebrání střílet. Když mě zastřelíš, můžeš si ho vzít.“

„Nenuť mě, abych to udělala.“ V jejím mrazivém hlase zazněl náznak znepokojení. „Nenuť mě, protože bych toho opravdu litovala.“

Enrique několik dlouhých vteřin přemýšlel. Mohla ho snadno zabít. Pokud ho k sobě přilákala a pak úderem do hlavy zbavila vědomí, stalo se tak proto, že si nepřála jeho smrt, to bylo jasné. Ale na druhé straně neváhala vystřelit na Carlose a jistě by neměla žádné zábrany zastřelit Bety. Nevěděl, co má dělat. V kapse bundy měl revolver, vedle Kamene, koženého váčku a klíčů od auta a Arturova domu. Napadlo ho, že použije zbraň, určitě by to nečekala. Nemusel udělat nic víc než stisknout kohoutek, zastihl by ji nepřipravenou, ale s překvapením si uvědomil, že přes všechen strach, nenávist a bolest si nepřeje její smrt. Nějaká předtucha mu napovídala, že pokud by se o to pokusil, Mariola by neváhala vystřelit. Co má dělat? V náhlé inspiraci vytáhl z kapsy váček s Kamenem, natáhl ruku přes zábradlí a držel ho dvacet pět metrů nad podlahou katedrály, kde se tísnili milovníci duchovní hudby.

„Jestli vystřelíš, otevřu ruku a ztratíš Kámen navždy.“

„Jestli mi ho okamžitě nedáš, bez váhání zastřelím Bety.“ Změnila úhel a zamířila zbraní na Bety. „A mezitím tvůj přítel vykrvácí. Podívej se na něj, jeho jedinou nadějí je, že mi dáš Kámen. Pak mu můžeš zavolat pomoc.“

Enrique se rychle ohlédl přes rameno. Mariola měla pravdu. Carlos ležel na podlaze v bezvědomí a silně krvácel. Tak silně, že nic podobného Enrique v životě neviděl. Krev tekla proudem a hrozilo, že steče z triforia do presbytáře. Bety se skláněla nad přítelovým tělem a oběma rukama se snažila tlačit na ránu a zastavit krvácení.

„Po tom, co jsi udělala, ti už nevěřím.“

„Nepokoušej mou trpělivost! Udělala bych pro tebe to stejné, co jsem udělala pro získání Kamene.“

„Tak odejdi! Pokud odejdeš, pokusím se zapomenout na tebe i na všechnu bolest, co jsi mi způsobila.“

„Zapomenout na mě? To nedokážeš, už je příliš pozdě. Jsme navždy spojeni, v dobrém i zlém. Opakuji ti naposled, dej mi ten Kámen.“

„Dobře. Tady máš,“ natáhl k ní ruku.

Mariola se opatrně přiblížila krátkými krůčky, s namířenou pistolí v pravé ruce, levou ruku nataženou k váčku. Pohledem kontrolovala pohyby Bety a zároveň Enriqua. Její prsty se dotkly jeho. Enrique měl pocit, jako by se všechny jeho smysly soustředily v bříšcích jeho prstů a nic jiného neexistovalo.

Váček letěl k Mariolinu obličeji. Překvapilo ji to, udeřil ji mezi oči a ona o krok ustoupila, zatímco instinktivně zmáčkla kohoutek. Váček přeletěl nad ochranným zábradlím a zmizel v davu. Enrique se celým tělem vrhl dopředu, se zavřenýma očima. Kulka ho škrábla na paži, cítil kousnutí oceli, ale ne bolest. Od Marioly ho dělilo sotva pár metrů. Tvrdě do sebe narazili a spadli na podlahu. Mariole se podařilo částečně vyhnout Enriquovu slepému výpadu. Pistoli měla stále v ruce, ale její milenec jí pevně sevřel ruku, kterou mířila. Sice ne dost silně na to, aby ji pustila, ale dost na to, aby se z jeho sevření nevykroutila. Váleli se po podlaze a Mariole se podařilo dostat zpod Enriquova těla. Tlačila na jeho zraněnou paži, takže rychle ztrácel sílu. Mariole se na tváři objevil vítězný úsměv, který se rozplynul, když za svými zády uslyšela zlověstný praskot. Ochranné zábradlí povolilo pod váhou jejího těla. Klouzala do prázdnoty. Její ruce se úpěnlivě snažily pátrat v nicotě po nějaké opoře, ale neúprosná síla přitažlivosti ji táhla ke vzdálené podlaze presbytáře.

Enrique se vrhl za tělem, které se zoufalým výkřikem přepadalo, a podařilo se mu zachytit Mariolu za pas a zadržet její děsivý pád. Váha jejího těla spolu s nevyhnutelností gravitace hrozily, že bude sdílet s Mariolou její neblahý osud, ale nakonec se dokázal zastavit na samotném okraji, i když půlkou těla visel v prázdnotě. Dole se hemžili lidé jako mravenci překvapení průtrží mračen. Varhany ztichly. Hrozivé ticho narušil jen občasný hysterický výkřik.

„Chytni se mě! Proboha, chytni se!“ Enrique zoufale hrabal nohama, až narazil na sloup a podařilo se mu zachytit se ho nohou, kterou vykroutil do neuvěřitelného úhlu. Tím na chvíli zastavil pomalý, osudový posun, jímž centimetr po centimetru jeho tělo klouzalo k propasti. „Bety! Pomoz mi!“

„Enrique!“ prosila Mariola. „Enrique!“

„Bety!“ křičel zoufale.

Zraněná ruka částečně povolila. Teď držel Mariolu pouze jednou rukou v podpaží.

„Bety!“

Cítil, jak mu nějaká ruka klouže po napjatých svalech na zádech, až se zastavila na opasku kalhot. Bety ho pevně uchopila, aby Enriqua zadržela.

„Enrique! Já tě neudržím!“ křičela Bety. „Jestli ji nepustíš, spadneme všichni!“

Mariola otočila obličej k Enriquovi. Nezračil se v něm strach ani zoufalství, jen nevýslovný cit, který vnímal celým svým srdcem.

„Sbohem, lásko,“ řekla a pustila se.

„Ne!“

Enrique zavřel oči a vložil celou svou duši do své ruky, která byla jediným poutem, jež Mariole zůstalo. Soustředil do ní celou svou energii, všechnu svou touhu, své naděje a sny, své prosby a modlitby. Bylo to marné. Ruka, zvlhlá potem, klouzala po nahé kůži její paže, od lokte k zápěstí, pak k ochablé ruce, kterou se snažil udržet svými prsty. Tiskl ji silou zrozenou z čirého zoufalství.

Jeho ruka byla prázdná.

Otevřel oči. Mariola padala, sukně se jí třepetala jako motýlí křídla, paže toužebně natažené k němu. Viděl třpyt v jejích očích, hluboko dole, dokud dokázal rozeznat ovál jejího obličeje. Nakonec dopadla. Dav kolem ní sevřel kruh.

Enrique zavřel oči.

„Ne,“ řekl tiše, pro sebe. „Ne…“

Bety mu pomohla na nohy. Neposlouchal její prosby a seběhl po schodech, tak divoce a zoufale, že několikrát vrazil do zdi. Na konci schodiště zuřivě rozrazil dveře vedoucí do presbytáře. Lidé spatřili jeho strhaný obličej a krev, která mu stékala z rány na paži. Strachy se před ním rozestoupili, protože si nebyli jisti, zda ji nezabil právě on. Enrique odstrčil rozházené židle, aby se dostal k Mariolinu tělu. Dopadla na jedno sedadlo, které se rozpoltilo sílou úderu. Zelená sukně a bílé sako byly celé od krve. Vzlykající Enrique se na ni vrhl a objal ji. Když přitiskl její krvácející obličej k svému, s překvapením uslyšel lehounký dech. Ještě žila.

„Mariolo, Mariolo, to jsem já, Enrique.“

„Enrique…,“ zašeptala tak slabým hlasem, až si myslel, že se mu to jenom zdá. „Enrique, nepodvedla jsem tě, přísahám.“ Z úst jí vytryskla krvavá pěna a rozkašlala se. „Enrique, slyšíš mě?“

„Ano, lásko moje, jsem tady.“

„Miluji tě, Enrique. Musíš mi věřit…“

„Věřím ti,“ odpověděl.

„Ale já nevím, jestli ti mám věřit… Můžeš to říkat ze soucitu…“

„Copak nevíš, že to tak není?“

„Ne…“

„V případě pochybnosti by ses měla přiklonit na mou stranu,“ zašeptal jí do ucha.

Mariolin dech stále slábl. Enrique ji držel v náručí. Nevšiml si, kdy přestala dýchat. Nějaké cizí ruce se ho pokusily od ní oddělit, ale odolal celou svou vůlí, kterou se přimykal k tělu, jež bývalo Mariolou. Když po nekonečné době prázdnoty začínal omdlévat, ponořen do svého neštěstí, ty stejné ruce ho přenesly na nosítka a převezly do nemocnice.

O několik hodin později se Bety s Enriquem, který měl ruku v pásce, setkali v jednom sále kliniky s Rodríguezem a Fornellsem. Fornells jim sdělil, že Carlose operovali a nachází se sice ve vážném, ale stabilizovaném stavu. Bude žít. Protože Enrique stále mlčel, Bety jim popsala, jak se události seběhly, a zodpověděla dotazy policistů. Ti si dělali četné poznámky, ačkoli o Betyiných slovech nepochybovali. Mnoho svědků vidělo, jak se Enrique snaží udržet Mariolu, přestože tím riskoval vlastní život. Když objasnili, co se stalo, policisté odešli a nechali je samotné.

20

O šest měsíců později Enrique rozmotával lana na palubě Hispanioly, když spatřil Bety, jak přichází po zbrusu novém molu, které nechal postavit sansebastiánský přístavní výbor. ‚Jak je krásná,‘ pomyslel si, když se na ni zadíval.

„Ahoj!“ řekla a seskočila na palubu jachty.

„Ahoj,“ pozdravil ji Enrique. „Jsi nádherná.“

Místo odpovědi se na něj zdvořile usmála.

„Jak jsi věděla, že jsem tady?“ zeptal se.

„Napadlo mě to, když jsem se ti nemohla celé dopoledne a včera večer dovolat. Musela jsem si tady něco vyřídit, tak jsem si řekla, že se zastavím.“

„Kontroluji všechen materiál,“ vysvětloval zbytečně. „Mám v plánu dlouhou plavbu a chci mít všechno v pořádku.“

Bety se posadila na opačnou stranu kokpitu, naproti Enriquovi, který rozplétal uzly.

„Kam chceš jet?“

„Nejdřív do Galicie. Potom záleží na větru, buď zamířím na jih do Středozemního moře, nebo se pokusím o své první přeplutí Atlantiku. Carlos mi nabídl společnou plavbu do Řecka, ale ještě nevím.“

„Jak se má?“

„Výborně. Má hezkou jizvu na hrudi. Před dvěma měsíci jsem byl v Barceloně kvůli posledním korekturám textu a zašli jsme spolu na večeři. Necítí se úplně ve formě, ale doufá, že to spraví pár týdnů na moři. Je jediný, kdo má památku na celé to dobrodružství… v podobě kousku olova.“

„Tvoje nakladatelství mi poslalo toto,“ vytáhla z kabelky tlustou knihu a podala mu ji.

„Starožitníkovo tajemství. Takže Juan se nakonec rozhodl pro tento název,“ řekl Enrique zamyšleně. „No, nemám mu to za zlé, vážně to zní lépe než ostatní tituly, o kterých jsme uvažovali.“

Enrique pochopil, proč sem vlastně přišla. Jestli si s ním chce promluvit, bude muset začít sama.

„Je to výborná kniha, nejlepší, co jsi zatím napsal. Upoutá čtenáře hned od počátku.“

„Napsat ji nebyla žádná velká zásluha,“ přiznal se. „Všechno jsem měl v hlavě, psaní mi netrvalo ani čtyři měsíce. Korektura trvala další měsíc a zbytek byla nakladatelská rutina.“

„Během dvou týdnů se chystá čtvrté vydání. Je to kniha sezony. Ne,“ opravila se, „kniha roku. Je to bomba.“

„Je to absurdní způsob, jak se stát slavným. Kdyby lidé nevěděli, že je příběh částečně založen na skutečných událostech, prodávala by se mnohem hůře. Koupili by si ji jen mí věrní čtenáři.“

„Líbí se mi to věnování. Je to první věnování za celou tvou kariéru.“

„Arturovi,“ zarecitoval Enrique. „Už bylo načase. Opožděná pocta člověku, který ze mne udělal to, co jsem.“

Bety schovala knihu zpátky do kabelky. Podívala se na Enriqua. Byl pohroužen do práce.

„Nechtěla by ses projet?“ zeptal se najednou. „Mohli bychom v klidu proplout zálivem. Vítr je trochu silnější, než máš ráda, ale slibuji ti, že to nebude žádná divočina.“

Bety váhala. Vůbec neměla chuť jet na moře, ale Enrique byl vždy příjemnější, když opustil pevninu. A to by mohlo usnadnit její záměry.

„Tak dobře. Ale nevyjedeš ze zálivu.“

„Slibuji. Vezmi si na starost kotevní lano na přídi.“

Přešla palubu s určitou nejistotou. Neplachtila od té doby, co se rozešli. Nikdy ji to příliš nebavilo, ne snad proto, že by nedokázala ocenit krásu a volnost, které člověk cítí, když opustí pevnou zemi a vyjede si na jachtě, ale kvůli pocitu křehkosti a nejistoty, který v ní plachetnice vyvolávaly. Ty úzké stěny, jediná zábrana před pádem do nesmírného oceánu, v ní přes veškerou Enriquovu zkušenost nevzbuzovaly velký pocit bezpečí. A nikdy se nezbavila strachu, že se jachta převrátí, navzdory Enriquovu přesvědčování, že je něco takového prakticky nemožné. Koneckonců, strach je něco iracionálního, něco, co se nedá ovládnout vůlí.

Trhla lanem, jakmile Enrique rozvázal uzel. Navinula ho, zatímco on pouštěl motor a uvolňoval kotevní lano na zádi. Připadala si nejistá, protože jí chyběla praxe. Před několika lety by jí něco tak jednoduchého netrvalo tak dlouho.

O minutu později už projížděli ústím malého přístavu v San Sebastiánu. Enrique zamířil přídí proti větru a vytáhl nejdřív hlavní plachtu, potom namířil pravobokem na návětrnou stranu a vztyčil také genuu. S půvabným lavírováním vklouzla Hispaniola do zálivu. Seděli nalevo od kormidla, které Enrique ovládal pravou rukou. Vítr na moři nikdy není tak mírný, jak se zdá na pevnině. Foukal s chutí, poryvy od jihovýchodu jachtou mírně kolébaly, navzdory Enriquovu úsilí tomu zabránit.

„Jestli chceš, můžeme se vrátit do přístavu,“ poznamenal.

„Ne.“

Užívala si plavbu víc, než si dokázala přiznat. Byl konec října, což je v Kantaberském moři pravděpodobně nejlepší období. Stálý vítr udržuje čistý vzduch a navzdory všeobecnému názoru nezasvěcených je to období téměř bez srážek a mraků, se stabilním počasím. Slunce zářilo, magicky zdůrazňovalo obrysy věcí, kterých se dotkly jeho hřejivé paprsky, a odhalovalo jejich vnitřní kvalitu. Záliv zářil jako obrovský drahokam.

„Je nádherný, nezdá se ti?“ zeptal se Enrique, ačkoli znal předem odpověď.

Bety náhle pochopila, že i on jí chce něco říct; proto jí navrhl plavbu.

„Je jedinečný. Nikdy jsem ho takto neviděla.“

Obepluli ostrov a vzdalovali se od něj směrem k pláži, aby se vyhnuli mělčinám. Vzadu byl Urgull s holými stromy, na vrcholu ověnčený hradem jako korunou. Před nimi Igueldo v objetí slunce, v dáli, směrem do vnitrozemí, se rýsovaly hory a kopce, pokryté typickou baskickou zelení.

„Ani já ne. A to je pro mě plavba zálivem jako pro ostatní procházka po pláži.“

Zmlkli. Bety se snažila srovnat si myšlenky. Enrique…, kdo to mohl vědět? Sebrala veškerou odvahu a promluvila jako první. Musela se dozvědět všechno to, na co se z opatrnosti nebo z respektu k Enriquovým citům neodvážila zeptat.

„Proč to udělala?“ rozhodla se začít nejtěžší otázkou. „V knize jsi to moc jasně nevysvětlil.“

„Nebylo to nutné. Ať si každý myslí, co chce, jako vždy.“

„Kámen měl údajně svému majiteli přinést velkou moc. To nám řekl Manolo. Myslíš, že to mohl být důvod? Ctižádost?“

„Co si myslíš ty?“

„Nevím, co si mám myslet, Enrique. Nevím. Kdybych to věděla, nepřišla bych se zeptat.“

Usmál se, pobavený nějakou myšlenkou, kterou nevyslovil nahlas.

„Myslíš, že magické vlastnosti Kamene byly skutečné?“

„Dřív jsem si myslela, že ano, že je možné všechno,“ odpověděla. „Ale teď… Myslím, že tomu nevěřím. Je to… příliš iracionální, příliš podivné. Magie nepatří do naší doby. A co ty?“

„Já? Kámen zmizel, když jsem ho hodil Mariole a spadl do presbytáře. Ať ho Fornellsovi muži hledali, jak chtěli, neobjevil se. Nikdy se nedozvíme, zda byla jeho údajná moc pouhou legendou. Policie předpokládá, že některý z návštěvníků koncertu měl dlouhé prsty… Kdo ví.“

„Předpokládá? A jak bys to chtěl jinak vysvětlit?“

„Raději si myslím, že samotný Bůh se nakonec rozhodl vzít si ho zpátky, když viděl, že lidé nejsou schopni se o něj správně postarat. Vím, že je to romantická a nemoderní představa a že není v souladu se současnou dobou, ale je mnohem hezčí než tak přízemní vysvětlení, jako je krádež.“

„Ještě jsi mi neodpověděl na mou první otázku.“

„Budeme se otáčet,“ řekl, aby se vyhnul odpovědi.

Připlouvali na druhou stranu zátoky, k pláži Ondaretta. Musel se ujmout řízení, aby nenarazili na mělčiny. S jednou rukou na kormidle Enrique upravil pozici genuy. Jachta ladně zareagovala na zručný příkaz svého majitele.

„Mé vysvětlení nepřijmeš. Je příliš…,“ hledal vhodný výraz, „podivné, abych to nějak formuloval.“

„Zkus to.“

„Myslím, že to udělala… kvůli Kamenu.“ Pohlédl na Bety, aby viděl její reakci, ale pokud ji to překvapilo, nedala to najevo. „Je to složité, hodně jsem o tom přemýšlel, ale nedošel jsem k žádnému zcela uspokojivému závěru. Nechci, abys mě špatně pochopila, ale když na to pomyslím, myšlenky se mi honí hlavou, aniž bych měl čas je zastavit. Víš, myslím, že to nebylo z ctižádosti nebo touhy po moci nebo chamtivosti. Jakmile se od Samuela dozvěděla o pravém významu Kamene, rozhodla se získat ho za každou cenu.“

„Ale proč?“

„Protože neměla jinou možnost.“

„Máš pravdu, nechápu to.“

Enrique se opět usmál, trochu křečovitě.

„Kámen byl obdařen magickou mocí. To ta magie přinutila Mariolu jednat tak, jak jednala. Manolo od Shackermanna věděl, že by měl být Kámen navěky ukryt, aby ‚nepadl do rukou pouhých smrtelníků‘. Nezapomeň, že jeho účelem bylo přinést smrt. Byl tak nabitý negativní energií, že dokonce i židé, v čele s tajemným S., ho drželi ukrytý a chráněný tajným rituálem. Kdo by ho porušil, poznal by okamžitou smrt z rukou mocného démona. Kámen, abych to řekl srozumitelně, byl živý. Ne tak jako my, ale oživený přítomností sefíry. Kámen měl vědomí sebe sama a toužil se dostat na světlo. Mariola byla prostředníkem, jehož si zvolil, aby toho dosáhl.“

Bety ho užasle pozorovala. Nevěděla, jestli se má jeho neuvěřitelnému vysvětlení smát nebo mu tu snůšku nesmyslů vyvrátit. Rozhodl za ni.

„Ty mi nevěříš, viď? Vidím ti to na obličeji. Myslíš si, že jsem se zbláznil z toho, co jsem vytrpěl, nebo ze všech těch knih, co jsem přečetl, když jsem pracoval na svém románu. Ale mýlíš se. Pokusím se tě přesvědčit, přestože necítím žádnou potřebu to udělat, ani kvůli tobě, ani kvůli nikomu jinému.

Představ si, jak to začalo. Kámen byl ukrytý společně s Archou, aby žádný nezasvěcený nešťastník nemohl propadnout jeho vlivu. Jen nejvyšší kněží k němu měli přístup, protože byli připraveni odolat jeho moci. S pádem Jeruzaléma cestoval do hořkého vyhnanství společně s jedním z těch kněží, zodpovědným mužem. Zodpovědným, protože věděl, že kdyby Kámen opustil, znamenalo by to vystavit člověka, jenž by ho nalezl, jeho moci, která nepatří do lidských rukou. Zodpovědným, protože pokušení použít ho pro vlastní cíle muselo být obrovské. Za mnoho let, možná staletí, se majitel Kamene, potomek toho původního vyhnance, usadil v Barceloně, společně s mnoha dalšími ze svého lidu, a postupem let se jim začalo dařit. Jen závist nepřejících, neschopných uspět ve společnosti vlastními silami, jichž se vždy najde dost, způsobila, že židé upadli v nemilost. Situace se stala neúnosnou, docházelo k loupení a vraždám. S., což byl bezpochyby rabín zasvěcený do umění kabaly, pochopil, že jejich dny v Barceloně jsou sečteny; dříve nebo později budou vyhnáni a vyvlastněni. Kámen se proto ocitl v nebezpečí. Kdyby ho vzali s sebou, zabavili by jim ho. Kdyby ho tam nechali, byl by objeven. Casadevall pro ně představoval řešení. S. v něm nalezl vhodného člověka, jemuž mohl svěřit tajemství. Casadevall mu uvěřil a stal se dalším držitelem Kamene. Ale ani on neodolal mocnému vlivu, jímž ho Kámen očaroval. Pokud se měla jeho mise navěky utajit, proč si myslíš, že napsal ten proklatý rukopis, který jsme nazvali jeho jménem a který byl příčinou smrti mého otce? Jaký důvod k tomu měl? Řeknu ti to, nahlas a jasně: žádný! Kámen ho k tomu donutil.“

Enrique se přímo zalykal. Myšlenky, které se mu měsíce honily hlavou, nabývaly náhle tvar a on nebyl ochoten promarnit příležitost, kdy se s nimi mohl svěřit jinému člověku. Bety nevěřila tomu, co slyšela, jakkoli věrohodně to znělo. Ne, byla to hloupost! Enrique jí však nedal čas přemýšlet, nadechl se a znovu spustil.

„Moc nebo magie Kamene, říkej tomu, jak chceš, je nezpochybnitelná. Diego de Siurana byl další v řadě, kdo podlehl jeho kouzlu, a pořádně za to zaplatil. Málem ho objevil, ale inkvizice mu náhodou zabránila v dosažení cíle. Nicméně stoicky přetrpěl to nejdelší mučení, o němž je záznam v inkvizičních archivech. Jak si to vysvětluješ? Nikdo by nedokázal vydržet ty hrůzy, které na něm páchali. Jak mi vysvětlíš, že nepromluvil? Stačilo jediné slovo a ukončil by své utrpení. Zabili by ho, to jistě, ale bez dalšího mučení. Jenže to neudělal. Víš, proč to neudělal? Protože Kámen umlčel jeho rty. Kámen věděl, jaký by byl jeho osud, kdyby padl do rukou inkvizice: zničili by ho. A vzpomeň si, co jsem ti říkal na začátku. Není živý, ale ví, co je pro něj dobré. Proto ho židé a S. drželi na utajeném a nepřístupném místě a vědělo o něm jen pár zasvěcených.

Když se Artur dozvěděl o jeho existenci, Kámen se probudil z letargie, do níž upadl po létech osamění. Artur zpočátku nevěděl, co je tím tajemným předmětem. Tušil, že musí být důležitý, protože popis rituálu, který použil S., aby ho ochránil, se dokonce nacházel v jedné z jeho starých knih o okultismu. Až do té chvíle by ani on, ani nikdo jiný nevěřil zaklínadlům a formulím ze zaprášených knih a rukopisů, napůl zapomenutých v jeho knihovně. Uchovával je kvůli jejich historické hodnotě. Ale přečetl je a matně si vzpomínal na tu formuli. V sobotu ráno pak mluvil o tom předmětu po telefonu se Samuelem. Jeho přítel mu nenabídl žádné řešení. Magie vzdálené minulosti se ztratila s plynutím let a zůstala jen vzpomínka na dávné studium. Poznamenal si, že se mohlo jednat o Kámen, ale neměl jistotu, jeho znalosti byly omezené, byla to pro něj jen stará legenda.

A tím zpečetil svůj osud. Samuel čistě náhodou, i když možná vůbec nešlo o náhodu – mluvil v ten stejný den s Mariolou v obchodě. A následujícího dne Artur zemřel.“

„Chceš ji zbavit veškeré viny takovou snůškou nesmyslů?“ zvolala Bety. „Byla nemocná, Enrique. Člověk, který zabije jiného, aby dosáhl svého cíle, trpí vážnou duševní poruchou, nedokáže rozlišit mezi dobrem a zlem. Úmyslně obětovala Artura, protože nalezl Casadevallův úkryt, ačkoli nevěděl přesně, co objeví. Ze stejného důvodu chladnokrevně zavraždila Manola. A byla by zabila i nás, Enrique. Vím, že je pro tebe těžké to přijmout, ale Mariola byla nemilosrdná vražedkyně. Ve skutečnosti byla psychopat.“

„Psychopat?“

„Ani já jsem se nedokázala smířit s její smrtí. Těch šest měsíců jsem pátrala na vlastní pěst, ale jiným směrem. Četla jsem psychiatrickou a psychologickou literaturu, až se mi kouřilo z hlavy. A podle celosvětově přijímané definice je Mariola ukázkovým příkladem psychopata. Jen genialita vlastní šílencům jí mohla vnuknout nápad využít znalosti o úkrytu Francouze, aby ho spojila s Arturovou vraždou. Tak se zbavila podezření.“

„To nepřijímám. Vím, že Mariola zabila mého otce. Ale také vím, že se dobrovolně vrhla do prázdnoty, aby mě zachránila před smrtí.“

„To ji nezbavuje viny.“

„Neexistuje žádná vina. Jednala pod vlivem Kamene, nikoli z vlastní vůle.“

„Tomu nemohu uvěřit!“

„Vidíš? Říkal jsem ti, že je to zbytečné. Pro tebe je psychopat; pro mě bude navždy nešťastnicí, která podlehla neodolatelnému kouzlu, dědictví dávné minulosti z dob, kdy byli svět i lidé jiní než dnes. Poslouchej! Co se stalo jí, mohlo se stát tobě nebo mně, pokud by se Kámen objevil v našich životech o dva dny dříve! A nepřemýšlela jsi náhodou sama o sobě? Na začátku pro tebe Kámen nic neznamenal, byl jsem to já, kdo se choval divně a zatajoval informace před policií. Ale pak jsi to byla ty, kdo podlehl jeho kouzlu a začal po něm toužit. Je to tak. Kámen nás ovlivnil oba! A ty to víš! Ale co na tom záleží,“ dodal nakonec rezignovaně. „Nikdy neuvěříš, protože nechceš zpochybnit hodnoty světa, který vytvořila současná společnost. Kdybys to udělala, musela by sis položit řadu příliš bolestných a zpochybňujících otázek, na které určitě raději zapomeneš a odsuneš je do nějakého skrytého kouta své blonďaté hlavičky.“

Bety přemýšlela o Enriquově chování během posledních měsíců. Po smrti Marioly, jakmile byly vyřešeny policejní formality a Carlos se částečně zotavil po operaci, se Enrique vrátil do San Sebastiánu. Telefonovala mu alespoň dvacetkrát, než se konečně uráčil odpovědět. Řekl jí, že chce být sám. Měl moc práce a přál si klid. Ona mu z dobré vůle chtěla pomoci zapomenout, ale bylo jasné, že Enrique se raději uzavřel do svého světa a vyhýbal se jak jí, tak i všem sansebastiánským přátelům, s nimiž měla Bety možnost hovořit. Předpokládala, že je to kvůli práci na nové knize, ale později došla k závěru, že to není tak úplně pravda. Bylo v tom ještě něco.

Pochybovala, že má smysl zjišťovat pravý význam jeho slov. Dospěla k nepříjemnému závěru, že tím nemůže nic získat, kromě toho byl cíl její návštěvy jiný. Přála si mluvit o Mariole, a tak se také stalo. Ale existovalo ještě jedno téma, které ji pronásledovalo v bezesných nocích: Kámen. A to, co mu chtěla říct, se částečně týkalo Enriquových teorií.

„Představ si, že bych tvou teorii přijala a uvěřila ve schopnost Kamene ovlivnit vlastní osud. Kdyby to tak bylo, osoba, která by se Kamene zmocnila, by ho nemohla odevzdat policii a nechala by si ho.“

„To je možné. To nevím.“

„Ale ten člověk by o něm nic nevěděl. Nevěděl by, co to je ani k čemu může sloužit. Kdyby o něm nic nevěděl, snadno by ho mohl považovat za dekorační předmět, jako například těžítko.“

„A?“

„Víš, něco na těch tvých teoriích se neslučuje s fakty. Tvrdíš, že Kámen je potenciálně nebezpečný a že bylo třeba provést určité rituály, aby se k němu nedostal kdokoli. Předpokládám, že kdo nezná jeho vlastnosti, nechtěl by ho využít pro své cíle, protože o takové možnosti nic neví. Je to správně?“

Enrique přikývl.

„Tak jak je možné, že spadl do presbytáře a skončil v rukou nějaké cizí osoby?“

Enrique mlčel.

„Když si probírám události toho dne, vybavuje se mi představa, kterou nemohu vypudit z mysli. Stalo se tolik věcí, že se zdá hloupé, že si pamatuji zrovna toto, ale… Vzpomínám si, jak na tebe Mariola mířila pistolí. Žádala tě, abys jí dal Kámen, a ty jsi měl ruku v kapse a nakonec jsi vytáhl kožený váček. Potom, když jsi jí ho hodil do obličeje, viděla jsem ho naprosto zřetelně. A potom… Však víš, co se stalo.

Samo o sobě to není důležité. Zdá se absurdní, aby mi podobná hloupost vrtala hlavou, ale nemám klid, když jeden dílek skládačky nezapadá na místo. A ta scéna je první dílek skládačky.

Druhý se objevil, když jsme byli v nemocnici. Když ti ošetřili ruku, po tom nekonečném výslechu, téměř k ránu, Fornells nás poslal domů. Šli jsme, a když jsi chtěl odemknout, neměl jsi klíče. Nepřekvapilo tě, že nejsou na svém místě, připadalo ti to naprosto přirozené. Zamumlal jsi, že jsi je musel ztratit, a poprosili jsme o klíč souseda odnaproti, starého Arturova přítele.

Nepřikládala jsem tomu žádný význam, nebylo divné, že jsi je ztratil během hádky v triforiu nebo během té příšerné noci v nemocnici. Nicméně postupem času se mi vracel obraz, jak šátráš rukou v kapse bundy, a připadalo mi to zvláštní. Neměl jsi tam tolik věcí: revolver, klíče od domu… a Kámen v obalu. Nic víc, to bylo všechno.

Spojení obou kousků skládačky také ještě nemusí nic znamenat. Byl jsi nervózní, ale to by byl v tvé situaci každý. Strčil jsi ruku do kapsy a nahmatal revolver. Mariola na tebe mířila pistolí, ale nevěděla, že ty jsi také ozbrojený. Možná, že to podivné prodlení v tvém jednání způsobila nerozhodnost, protože jsi nevěděl, co dělat. Možná. Ale možná ne. Možná že zatímco na tebe mířila, vytáhl jsi Kámen z váčku a vložil jsi na jeho místo svazek klíčů, aby budil dojem, že je v něm Kámen. Mohla bych si myslet, že jsi nechtěl riskovat tak vzácný předmět při té lsti, jíž jsi chtěl Mariolu překvapit, a proto jsi jej tak šikovně vyměnil. A když bylo po všem, měl jsi Kámen ve své moci, aniž by tě kdokoli podezíral. Tak se to stalo. A moje teorie, jakkoli může být absurdní, dokonale zapadá do té tvé. Kámen si nemohl dovolit padnout do rukou nevhodné osoby. Proto se dalšího dne objevily tvoje klíče společně s prázdným váčkem.“

„To je zajímavá teorie.“ Enrique sotva ovládl posměšný tón. „A působí naprosto logicky.“

„Takže je pravda, že ho máš?“

Enrique se usmál, nejdřív plaše, pak zeširoka, až se nakonec spontánně, otevřeně a zvonivě rozesmál. Pro Bety byl jeho upřímný smích potvrzením její teorie o konečném osudu Kamene.

„Co myslíš?“ zeptal se, když se konečně vzpamatoval.

„Máš ho. Určitě,“ řekla s jistotou. „Je to jasné, nebyla to jen moje intuice.“

„A jaký význam může mít osud Kamene? Copak po tom všem, co se stalo, ještě stojí za to věnovat mu třeba jedinou další vteřinu našeho času? Myslím, že ne.“

„To nezní logicky. Řekl jsi, že ses o něm snažil zjistit všechno, co se dalo. Pokud je to pravda, musel jsi být přesvědčen, že to má význam, a význam to mělo, protože jsi ten Kámen měl.“

Z Enriquova obličeje vyprchaly všechny stopy veselí a objevil se na něm soustředěný výraz. Zdálo se, že zvažuje, zda má smysl pokračovat v rozhovoru. Několikrát otevřel ústa, ale žádná slova z nich nevyšla. Bety si uvědomovala vnitřní zápas, který se v jeho nitru odehrává. Jedna její část si přála podílet se na něm, ta druhá dávala přednost zapomnění.

„Otočíme se. Vrátíme se do přístavu,“ řekl nakonec, aniž by dospěl k rozhodnutí.

Bety poprvé za poslední půlhodinu odvrátila pohled od Enriquova obličeje. Opustili zátoku, aniž by si toho všimla, tak byla pohroužena do jejich rozhovoru. Ústí přístavu se otevíralo nedaleko od nich. Nebe se zcela zatáhlo. Mraky byly temné jako ocel, nalité vodou, kterou se chystaly brzy vypustit. V dálce, asi dvacet nebo třicet mil venku na moři, námořníkům dobře známý závoj mlhy naznačoval, že tam už pršet začalo. Cítila chlad až v kostech, severní vítr foukal s rostoucí silou. Po jednom dni jižního větru se tvořila severozápadní bouře. Když si Enrique všiml, jak se Bety chvěje, zajistil kormidlo a sestoupil do kajuty. O minutu později už byli zachumlaní v tlustých a teplých termobundách, schopných udržet tělesnou teplotu i v těch nejhorších bouřích.

„Neodpovíš mi?“ naléhala Bety, když se konečně zahřála.

„Když jsme byli v Barceloně, zjistil jsem, že poznat pravdu není k ničemu, pokud se ta pravda neshoduje s tím, co si přejeme,“ řekl Enrique. „Nevědomost může být někdy mnohem lepší.“

„Já to chci vědět, Enrique.“

„Tak dobře. Všechno se stalo tak, jak jsi říkala.“

„Takže ho máš!“

„Ne. Už ne.“

„Co tím chceš říct?“

„Kámen byl příliš nebezpečný, než aby zůstal v lidských rukou. Nechtěl jsem se stát dalším kandidátem na dlouhém seznamu osob, které zemřely vlastní vinou.“

„Co jsi s ním udělal?“

„To, co s ním měl udělat Casadevall. Možná si pamatuješ na jeden rozhovor, který jsme spolu vedli v Barceloně. Přemýšleli jsme nad tím, proč Casadevall Kámen ukryl, místo aby se ho zbavil.“

„Matně si vzpomínám.“

„Bavili jsme se o místě, kde by ho nikdo nemohl najít, o místě, kde by zůstal navždy mimo dosah lidských ambicí. O místě, kde by mohl odpočívat, dokud by se na něj úplně nezapomnělo.“

„Ty…, takže moře. Pro tebe je tím místem moře.“

„Ano, moře. Kámen leží uprostřed širého Atlantiku, devět tisíc metrů hluboko, obklopen absolutní temnotou, mimo dosah smrtelníků. Nechal jsem ho klesnout do hlubin daleko od běžných námořních cest a nikdo kromě tebe neví, kam jsem zamířil toho dne, kdy jsem to udělal.“

„Hodil jsi ho do moře…,“ zamumlala Bety užasle. „Asi je to tak nejlepší.“

„Je to tak nejlepší,“ potvrdil. „Nezáleží na tom, zda byl skutečně obdařen magickou mocí. Nezáleží na tom, zda to byl krásný smaragd vyzdobený řezbou neznámého nebo božského umělce. Záleží na tom, jak kdysi řekl Manolo, že vždy budou existovat důvěřiví lidé, kteří se ho budou chtít zmocnit. Teď neexistuje na celém světě jediný člověk, včetně mě, který by ho dokázal najít.“

„Máš pravdu,“ připustila Bety. „Nedokážu uvěřit tvým teoriím, ale je pravda, že ctižádost je člověku vlastní, a sklon lidí ke zlu je neoddělitelnou součástí našeho života. Udělal jsi dobře.“

Usmál se, vděčný za její pochopení. Rozhodnutí, které učinil před několika měsíci, ve chvíli, kdy cítil Kámen ve své kapse, když ho všichni považovali za ztracený, bylo správné. Pluli k zálivu ponořeni každý do svých myšlenek. Vítr sílil, bouře, neohlášená meteorologickou službou, vysílala své první nárazy směrem k pobřeží. Enrique doplul k přístavu, když se vlny, hnány větrem, začaly přelévat přes palubu Hispanioly. Rychle jachtu ukotvili. Enrique stáhl plachty, odpojil přístroje a zamkl kajutu. S posledním ohlédnutím na palubu se vydali k hrázi.

„Pojďme se podívat na záliv,“ navrhla Bety. „Chci vidět bouři.“

Enrique souhlasil. Nábřeží malého přístavu, jindy plné lidí, vypadalo opuštěně. Všichni dali přednost pozorování přírodních sil za oknem – podle možnosti – teplé místnosti. Vítr silně bičoval hladinu moře. Vlny hnané ječícím větrem se valily jedna přes druhou a byly stále vyšší a mocnější. První kapky deště začaly tu a tam kropit hráz. Chvíli pozorovali divokost přírody, pak Bety opět promluvila.

„Enrique, jednu věc pořád nechápu. Podle tvé verze, nebo podle tvého úhlu pohledu, či jak to chceš nazvat, se Kámen stará sám o sebe. Pokud skončil ve tvých rukou, jak je možné, že jsi ho hodil do moře?“

Enrique nad odpovědí chvíli uvažoval a potom začal pomalu mluvit, jako by si nebyl úplně jistý, zda se do toho má vůbec pouštět, anebo jako by věděl, že jeho slova musí překonávat nějakou bariéru. Od počáteční váhavosti však postupně přešel k nezadržitelné výmluvnosti, až nakonec odhalil svoje tajemství.

„Přemýšlel jsem o tom, ale nemůžu ti dát jednoznačnou odpověď. Přiznávám, že to nevím. Když jsem se rozhodl to udělat, čekal jsem, že mi v tom něco zabrání nebo že změním názor, nebo… nevím, nějaký boží zásah. Vydal jsem se na moře a plul jsem a plul, až jsem se dostal na vhodné místo, aniž by mě kdokoli obtěžoval. Byla to krásná plavba, plná harmonie, cítil jsem se smířen sám se sebou. Pak jsem si uvědomil, že jsem na tom správném místě. Zastavil jsem loď, vytáhl Kámen z kapsy a díval se na něj. Vzpomínám si, že jsem si uvědomoval, jak je krásný, ale zároveň, že nastal čas, aby navždy zmizel. Šel jsem na záď a natáhl jsem ruku nad hladinu oceánu. Voda mi laskala kůži a já jsem si z celé duše přál to udělat. Plavil jsem se s tímto cílem a touha zbavit se Kamene během plavby rostla, až mi to připadalo jako jediné možné řešení. A v té chvíli se stalo něco divného, Bety, přesně v té chvíli, musíš mi věřit. Držel jsem Kámen nad vodou strašně dlouho, a nemohl jsem pěst otevřít. Nebyl jsem schopen ji otevřít, Bety! Musely uplynout celé hodiny, všude vládlo ticho, moře bylo klidné, a já jsem celou tu dobu zůstal v napětí. Jako bych ani nebyl v tomto světě, jako bych to všechno pozoroval z dálky.

Měl jsem pocit, jako bych měl ve svých rukou moc splnit si jakýkoli sen, dosáhnout každého cíle, stačilo udělat jedinou věc, jednoduchý pohyb – vrátit ruku nad palubu a Kámen do kapsy. Stačilo nechat si ho u sebe a v pravou chvíli vyslovit jméno do něj vepsané. Bylo to tak, Bety, přísahám! Nemohl jsem uvěřit tomu, co cítím…, ale vnímal jsem to. Něco mimo mne říkalo, abych to nedělal, něco zvnějšku ovládalo mou vůli, a proto se má dlaň neotevřela, když jsem ho chtěl zahodit. Chtěl jsem ji otevřít a nemohl jsem! Nikdy v životě jsem nic podobného necítil a doufám, že už nikdy nepocítím. Ten začarovaný kruh, který mi bránil jednat, se mi podařilo prolomit myšlenkou na Mariolu, jak mizí do prázdna, dopadá a leží ve vlastní krvi na studené dlažbě katedrály… Tehdy, až tehdy, když jsem se v mysli soustředil na obraz Marioly, zkrvavené – a tak krásné! –, se mi podařilo pěst otevřít. Cítil jsem, jak mi Kámen klouže z ruky a padá do hlubin.

Nic víc jsem neudělal. Nic víc jsem necítil. Ani radost, ani lítost, ani bolest, ani euforii. Nedíval jsem se, jak padá do hloubky. Chopil jsem se kormidla, vytáhl jsem genuu a díky náhlému poryvu větru od západu jsem zamířil domů. Tak jsem se navždy zbavil Kamene. Díky Mariole. Bez ní bych to nedokázal.“

Bety poslouchala bez dechu, v němém úžasu. Muselo se to tak odehrát, nemohl mluvit s takovým zaujetím a přesvědčením, kdyby lhal. Kámen navždy zmizel z dosahu lidí, klesl do propasti, kde mohl odpočívat v pokoji. Nicméně… poznat magické schopnosti Kamene právě ve chvíli, kdy ho chtěl vrhnout do moře, bylo jedinou možností, jak oslabit Mariolinu zodpovědnost a dovolit její památce, aby si zachovala jistou krásu. A co když ten příběh nebyl pravdivý? Co když si Enrique jen přál, aby se věci odehrály přesně takto? Znala přece jeho bohatou představivost, jeho vypravěčské schopnosti, nesmírnou lehkost, s níž na tiskových konferencích a autorských čteních uchvacoval publikum a novináře svým vyprávěním a přenášel na ně emoce ze stránek svých knih. Enrique uměl všechny přesvědčit o své pravdě.

„Nevěříš mi,“ řekl, aniž by se na ni podíval. „Myslíš si, že je to lež, nebo alespoň částečná lež. Myslíš si, že mám Kámen doma v psacím stole a jako čarodějův učeň s ním každou noc provádím magické rituály.“

„Nenamáhej se. Máš pravdu. Nezáleží na tom, čemu já věřím. Nemusel jsi mi nic vysvětlovat, ale udělal jsi to. Stalo se. Teď bude lepší na to zapomenout.“

„Mám pocit, že se ti moje odpověď nelíbila. Ale varoval jsem tě.“

„Ty po ní stále toužíš,“ řekla náhle Bety.

„Ano. Stejně, jako jsem toužil po tobě. Jak ještě stále toužím po tobě.“

Mlčela. Čekala něco takového od chvíle, kdy se rozhodla s ním promluvit.

„Cítím se sám, Bety, strašně sám. Nekonečně sám.“

„Není to možné, Enrique,“ zavrtěla smutně hlavou.

„V životě jsem miloval jen dvě ženy. První jsi byla ty, a ztratil jsem tě kvůli vlastní hlouposti. Druhou mi vzal osud. A vím, že nikdy nebude žádná další. Mé srdce patří vám dvěma, a na tom se nic nezmění.“

Mrholení přešlo ve vytrvalý déšť. K pláži Concha dorazila severozápadní bouře.

„Je příliš pozdě,“ zašeptala Bety. „Mnoho věcí nás spojuje, ale stejně mnoho nás rozděluje. A Mariola je z nich ta nejdůležitější. I kdybychom byli spolu, nikdy bychom se nezbavili vzpomínky na ni. Je to tak. A ty to víš.“

„Ano. A přesto si to přeji.“

„Znáš mou odpověď.“

„Jistě.“

Déšť zesílil. Kdyby tam zůstali, byli by za chvíli úplně promočení.

„Já jdu, Enrique. Bude to tak lepší.“

Neznatelně přikývl, aniž by odvrátil pohled od zálivu. Bety mu chtěla položit ruku na rameno, ale na poslední chvíli se zarazila. Se sevřeným hrdlem a bolestí celého světa v srdci odešla do deště, bez ohlédnutí. Enrique osaměl na molu, opřený o kamennou zídku a vystavený lijáku, se slzami na tvářích, které se mísily s kapkami deště, marně doufal v zázrak, ke kterému nemohlo dojít.

San Sebastián, červen 1995

BARCELONA V ROCE 1390

Na toto téma existuje celá řada zpřístupněných materiálů. Doporučuji zejména návštěvu Arxiu Històric de la Ciutat se sídlem na Ca l’Ardiaca (Carrer Ciutat 1), jemuž vděčím za spolupráci. Návštěva skutečně stojí za to, protože se jedná o nádhernou budovu, která šťastnou náhodou ukrývá ve svém nitru nejrozsáhlejší sbírku dokumentů o historii Barcelony.

Máte-li možnost volby, navštivte archiv na svátek Božího těla a budete se moci pokochat nádvořím vyzdobeným stovkami květin a slavným Ou com Balla, prázdnou vaječnou skořápkou, bláznivě tančící nad pramenem tryskajícím z fontány.

V Archivu Aragonské koruny (se sídlem na Carrer Comtes 2, v paláci Lloctinent), spadajícím pod ministerstvo kultury, je k dispozici obrovské množství dokumentů o tomto období, zejména po roce 2006, kdy byla zrušena povinnost prokázat se průkazem vědeckého badatele. A sám o sobě je dalším z těch krásných míst, které je třeba poznat. Nachází se hned vedle katedrály. Kromě toho se pod jeho základy rozprostírá neuvěřitelné římské město Barcino, které lze navštívit z přízemí Museu ďHistòria de la Ciutat de Barcelona.

Kniha Història de la Ciutat de Barcelona z nakladatelství Aedos, vydaná v Barceloně v roce 1975, mi velmi pomohla při popisu tehdejší společnosti.

Další informace lze snadno najít na internetu, ale dovolte mi osobní radu. Příliš se na ně nespoléhejte. V závislosti na pramenu se mohou hledaná data lišit o pět až patnáct dnů. Srovnejte si údaje z internetu s ověřenými historickými prameny. Pokud jsem se v této knize dopustil nějakých nesrovnalostí ohledně historických dat, osob a skutečných událostí, považujte je za autorskou licenci, za niž se předem omlouvám.

BARCELONSKÁ KATEDRÁLA

O stavbě katedrály existuje řada různých vědeckých prací, přístupných veřejnosti. V samotné katedrále lze některé z nich zakoupit, samozřejmě srozumitelných i čtenáři, který nemá vzdělání v oboru architektury.

Nicméně pokud si přejete získat podrobnější informace o procesu stavby, je nezbytné navštívit archiv Collegi d’Arquitectes de Catalunya (se sídlem na Carrer Ares 1-3, čtvrté patro). Přístup je omezen pro architekty a badatele. Přestože se většina pramenů soustředí na devatenácté a dvacáté století, existuje tam podrobná dokumentace katedrály, zejména o restauračních pracích provedených v sedmdesátých letech dvacátého století, které vrátily staletími potemnělé budově její někdejší barevnou nádheru.

A na závěr jedna rada: Když jsem pracoval na tomto románu, nebyla střecha katedrály veřejnosti přístupná, ale teď už se smí navštívit… Jaká radost moci přistoupit ke kříži a vědět, že tam, u našich nohou, byl dlouhá staletí ukryt onen tajemný „předmět“! Podíváte-li se pozorně, možná si všimnete, že malta na jednom kamenu jeho základny je podezřele současná…

KABALISTICKÁ TRADICE

Je to jedno z velkých tajemství lidstva. Nemohu se o ní příliš rozepisovat, protože jsem se zavázal svým slovem, a jak řekl před mnoha lety samotný Casadevall konvertitovi Ángelu Martínovi, „jsem čestný člověk“.

Řeknu jen, že kabalistická tradice existovala, existuje a bude existovat. Bohužel je mnoho podvodníků, kteří si nezaslouží naši důvěru. Kdo si skutečně přeje se s ní seznámit, bude jí muset zasvětit roky studia a podstoupit osobní oběti, aby se mohl alespoň dotknout tajemství, jež nám nabízí. Buď to anebo si získat důvěru někoho, kdo ví. Žádné poznání nelze získat bez úsilí, to mohu potvrdit.

Pokud jde o sefirot, jsou samotným dechem Boha. Lze o nich najít nejrůznější informace, z nichž většina je falešných nebo překroucených, a jen velmi málo pravdivých. Že jsou si „Strom života“, kabalistické schéma potvrzující vztahy mezi sefirot, a architektura kleneb na střeše barcelonské katedrály tak neuvěřitelně podobné, je jednou z těch vzácných náhod, kterou si žádný jen trochu soudný spisovatel nemůže nechat uniknout, okouzlen jejím potenciálem plodit asociace… Přesto, jak napsal detektiv Carlos Hidalgo na obrazovku svého počítače: „Náhody neexistují.“

Ze všech možných témat, které byste si po přečtení tohoto románu chtěli prostudovat, je toto nejsložitější. Není nic podivnější než tušit pravdu a vědět, že nikdy nebude pochopena. Ale pravým cílem je snaha. Dojít do cíle ztrácí na významu, když se cesta stane skutečnou vášní.

AUTOR

JULIÁN SÁNCHEZ

STAROŽITNÍK

Ze španělského originálu El anticuario

vydaného nakladatelstvím Roca Editorial de Libros

v roce 2009

přeložila Simoneta Dembická

Odpovědná redakce Milan Řepa

Obálka René Senko

Sazba Vladimír Ludva

Technická redakce Petr Kovář

Tisk a knihařské zpracování

Těšínské papírny, s. r. o., Český Těšín

Jako svou 995. publikaci

vydalo Nakladatelství JOTA, s. r. o.

Škárova 16, 612 00 Brno

tel. redakce: 539 086 580

e-mail: jota@jota.cz

www.jota.cz

V Brně roku 2010

První vydání

Počet stran 422

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai